Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2013

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2013

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Януари 2013

Българското национално движение – един нов поглед

Автор: Раймонд Детрез

България и Холокостът: състояние на проучване на проблема и задачи

Автор: Надя Данова

Историята на Стив Джобс: вдъхновение или предупреждение?

Автор: Бен Остен

Проблемите на национализма в източна Европа

в миналото и настоящето

Автор: Питър Шугър

Османското време в българските текстове през ХІХ и ХХ век

Автор: Надя Данова

Възходи и падения

Автор: Петър Мутафчиев

Из доклада на международната комисия за разследване

причините и провеждането на Балканските войни

Някои коментари към доклада на комисията „Карнеги“

Автор: Златко Енев

За религията на най-различния съсед

Автор: Йордан Пеев

ГЛАВЛИТ (1952–1956)

Автор: Весела Чичовска

Българите през погледа на гърците

Автор: Алексис Политис

Добрият турчин е изнасиленият турчин

Автори: Мадлен Николова, Георги Медаров

и Жана Цонева

Еминко интегрико

Автор: Мюмюн Тахир

Рязан

Автор: Марин Дамянов

Невръстни убийства

Автор: Красимир Дамянов

Европа и турците: цивилизацията на Османската империя

Автор: Бърнард Луис

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари

Автор: Илия Вълков

„Злото иде от сръбско…“

Автор: Александър Кертин

Моля, откраднете този текст!

Автор: Златко Енев

В живота има и нещо повече от щастие

Автор: Емили Есфахани Смит

Нека започнем от човека

Автор: Стоян Гяуров

Бай Ганю – човекът без граници

Автор: Пламен Дойнов

Двамата Солженицин

Автор: Джон Бейли

Най-опасните книги

Автор: Милена Цветкова

Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град

Автор: Сергей Джанян

Из „Уплашеният човек“

Автор: Румен Леонидов

Февруари 2013

Разговор с Мартин Еймис

Автор: Мартин Еймис

Припомнянето на една империя

Автор: Ада Петиуала

Курсът и дискурсите на българския национализъм

Автор: Мария Тодорова

Предателството на мандарина

Автор: Джордж Стайнър

Войните за историята

Автор: Андонис Лякос

Приватизация на национализмите: сглобяване на пъзела

Автори: Александър Кьосев и Петя Кабакчиева

Ерика Джонг: секс и майчинство

Автор: Кайра Кошрейн

Европа говори немски

Автор: Пери Андерсън

Малкият лов на вещици

Автор: Улрих Грайнер

За политическата коректност, стигмата

и безмилостната борба за пред! последното място…

Автор: Златко Енев

Светът до вчера

Автор: Уейд Дейвис

Пътища през Балканите. Поглед от България

и описание на масовите практики

Автор: Антоанета Алипиева

Новият авторитаризъм

Автор: Иван Кръстев

Опушване на всенародното допитване

Автор: Илия Вълков

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“

като отделна епоха (Част 1)

Автор: Александър Везенков

Спомени около „случая Валдхайм“

Автор: Хаген Флайшер

Към конструирането на евреина като враг

Автор: Лиляна Деянова

Расата като фактор в нашата история

Автор: Петър Мутафчиев

Оливие Базил: Ситуацията с българските медии е бедствена

Автор: Ангелина Пискова

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“

като отделна епоха (Част 2)

Автор: Александър Везенков

Ние – негероите

Автор: Рада Москова

„Сексуализацията“ на една религия

Автор: Олга Тодорова

И без това

Автор: Пенка Ангелова

Робство, завладяване, владичество, или как Ботев заробва „Радецки“

Автор: Албена Хранова

Протестът излезе от пиар контрола на властта

Автор: Илия Вълков

Март 2013

България, мое страдание

Автор: Юлия Кръстева

Крехкостта на доброто – Част 1

Автор: Цветан Тодоров

Забравено свидетелство за антисемитизма в България

Автор: Николай Поппетров

Чужденецът

Автор: Лорън Колинс

Балканите и „историята на лайната“

Автор: Душан Биелич

Проектът и скандалът „Батак“

Автор: Александър Везенков

Етнос, национализъм и комунистическото наследство

в Източна Европа

Автор: Мария Тодорова

Рибен буквар за протестиращи

Автор: Юрий Проданов

Печален зор на закърнялата мисловност

Автор: Иво Беров

Зелените машинки за пари

Автор: Тихомир Безлов

Липсващата фигура на бащата в българската история

Автор: Златко Енев

Просторът

Автор: Люба Александрова

Изобретяване на травматична памет: Батак 2007

Автор: Евгения Иванова

Водач на такси

Автор: Красимир Дамянов

1990-те, или борбата за робство

Автор: Албена Хранова

Хумор и травматология

Автор: Петър Краевски

Горчиви разкази – част 2

Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Поправките

Автор: Джонатан Франзен

Колко е важно да бъдеш поробен

Автор: Мила Минева

Едно българско изгнание

Автор: Юлия Кръстева

Доброволецът-генетик на балканския дигитален фронт

Автор: Ивайло Дичев

Ислямът и демокрацията в Турция

Автор: Александър Везенков

Една българка пише писмо до народа

Автор: Ралица Ковачева

Парченца от моята памет

Автор: Леон Бенатов

Спешна програма за спасяване на България от българите

Автор: Иво Беров

Френските войни на историята

Автор: Кристофър Байкъртън

Невидима храна

Автор: Вергил Немчев

Нова световна система?

Автор: Имануел Уолърстайн

Април 2013

На прощаване…

Автор: Златко Енев

Германия – разбитото сърце на стария свят

Автор: Брендан Симс

Мъчениците като обединител?

Автор: Евгения Иванова

Османското наследство на Балканите

Автор: Мария Тодорова

Швейцарското чудо?

Автор: Роланд Бенедиктер

Ърнест Хемингуей, безкомпромисният

Автор: Ърнест Хемингуей

Какво беше неолиберализмът?

Автор: Майкъл Клун

В служба на султана, в служба на революцията

Автор: Александър Везенков

Демир баба текке – традициите на свещеното място

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Вентимиля – приказка за танца на променящите се граници

Автор: Мими Михайлова

За дребните привилегии на членството…

Автор: Златко Енев

Отношението на студентите към хомосексуалността

Автор: Иван Евтимов

Когато видях звезди посред бял ден или: Интеграция в четири точки

Автор: Марко Погачар

България има нужда от нова, единадесета Божия заповед:

„Почитай труда на ближния!“

Автор: Златко Енев

Силата на съдбата

Автор: Златко Ангелов

Ван Гог в Париж

Автор: Тодор П. Тодоров

Българският комунизъм – две десетилетия по-късно

Автор: Александър Везенков

Негледаемите

Автор: Стефан Иванов

Нужно ли е да се тревожим от мисълта дали Гугъл

ще управлява света?

Автор: Джейрън Лейниър

Произход на нациите: Антъни Смит

за миналото и бъдещето на национализма

Автор: Антъни Смит

Подари си девственица

Автор: Атанас Стойчев

Сбогом, фрустрация

Автор: Чарлз Макграт

Списък на авторите

А

Александрова, Люба 1300

Алипиева, Антоанета 738

Ангелова, Пенка 954

Ангелов, Златко 1703

Андерсън, Пери 692

Б

Байкъртън, Кристофър 1479

Безлов, Тихомир 1238

Бейли, Джон 453

Бенатов, Леон 1471

Бенедиктер, Роланд 1580

Беров, Иво 1230, 1475

Биелич, Душан 1086

В

Везенков, Александър 772, 875, 1132, 1432, 1613, 1739

Вълков, Илия 366, 769, 972

Г

Грайнер, Улрих 706

Гяуров, Стоян 436

Д

Дамянов, Красимир 326, 1330

Дамянов, Марин 306

Данова, Надя 38, 105

Дейвис, Уейд 730

Детрез, Раймонд 15

Деянова, Лиляна 823

Джанян, Сергей 482

Дичев, Ивайло 1416

Дойнов, Пламен 442

Е

Евтимов, Иван 1658

Еймис, Мартин 530

Енев, Златко 171, 409, 716, 1256, 1516, 1655, 1695

И

Иванова, Евгения 1307, 1533

Иванов, Стефан 1748

К

Кабакчиева, Петя 664

Карахасан-Чънар, Ибрахим 1641

Кертин, Александър 374

Клун, Майкъл 1598

Ковачева, Ралица 1449

Колинс, Лорън 1068

Конедарева, Сенем 1366

Кошрейн, Кайра 685

Краевски, Петър 1354

Кръстева, Юлия 980, 1406

Кръстев, Иван 754

Кьосев, Александър 664

Л

Лейниър, Джейрън 1763

Леонидов, Румен 519

Луис, Бърнард 331

Лякос, Андонис 641

М

Макграт, Чарлз 1786

Медаров, Георги 277

Минева, Мила 1387

Михайлова, Мими 1648

Москова, Рада 903

Мутафчиев, Петър 139, 861

Н

Немчев, Вергил 1488

Николова, Мадлен 277

О

Остен, Бен 68

П

Пеев, Йордан 182

Петиуала, Ада 547

Пискова, Ангелина 871

Погачар, Марко 1688

Политис, Алексис 259

Поппетров, Николай 1042

Проданов, Юрий 1221

С

Симс, Брендан 1522

Смит, Антъни 1768

Смит, Емили Есфахани 426

Стайнър, Джордж 608

Стойчев, Атанас 1774

Т

Тахир, Мюмюн 301

Тодорова, Мария 564, 1198, 1541

Тодорова, Олга 919

Тодоров, Тодор П. 1734

Тодоров, Цветан 1018

У

Уолърстайн, Имануел 1506

Ф

Флайшер, Хаген 801

Франзен, Джонатан 1376

Х

Хемингуей, Ърнест 1586

Хранова, Албена 958, 1337

Ц

Цветкова, Милена 464

Цонева, Жана 277

Ч

Чичовска, Весела 203

Ш

Шугър, Питър 80

Януари 2013

Българското национално движение – един нов поглед

Автор: Раймонд Детрез

I.

В книгата си Социални предпоставки на националното възраждане в Европа Мирослав Хрох обръща само малко внимание на националните движения на Балканите[1]. С българското национално възраждане той се занимава накратко в последната глава. Развитията в балканските провинции на османската империя са анализирани по-обстойно в другото му основно произведение, В националния интерес, което съдържа определен брой забележки, касаещи и България[2]. Настоящият текст се стреми да разработи два въпроса, свързани с темата: (1) до каква степен анализът на Хрох може да бъде приложен към България и османските Балкани изобщо, и (2) какви са специфичните особености на българското национално движение в светлината на общоевропейския модел, предложен от Хрох.

II.

Една първа забележка касае понятието „потисната нация“, използвано от Хрох широко в неговите Социални предпоставки…, както и „недоминантна етническа група“, използвано във В националния интерес. По отношение на Балканите под османско управление тези понятия изглеждат доста проблематични. Макар че Османската империя е създадена от (водачите на) едно турско племе, това не означава, че етническите турци са заемали доминантна позиция в Империята, нито пък че не-турските етнически групи са били по дефиниция „потиснати“. В действителност, в Империята съществува една привилегирована религиозна общност, мюсюлманите, както и определен брой други религиозни общности, главно православни християни и евреи, които са третирани като граждани от втора ръка и срещу които се провежда дискриминация. Мюсюлманите могат да бъдат считани за доминантна група, но те не са етническа група, камо ли пък нация. Не всички мюсюлмани в Османската империя са турци. „Управляващите елити в Империята са османци“, пише Хрох, „а не етнически турци, и те определят себе си от гледна точка на религията и нравите, а не чрез някаква модерна национална идентичност“[3]. Турците нямат някакви по-големи права в сравнение с останалите мюсюлмани. Християните-турци, така наречените гагаузи, са третирани по същия начин както и другите християни. Начинът, по който понятието „турчин“ се използва от османските елити – в доста пренебрежителен смисъл, като обозначение на необразовани членове на племена или селяни – показва ясно до каква степен членовете на османския управляващ елит разграничават себе си от турската етническа общност и до каква степен Османската империя всъщност е „етнически неопределена“[4].

Православната християнска общност се състои от българи, гърци, сърби и други етнически или национални групи, разглеждащи себе си като „потиснати“ или поне като такива, срещу които се упражнява дискриминация. Но чак до появата на национализма в хода на 19 век те се чувстват „потиснати“ като членове на една религиозна общност, а не като членове на някоя специфична етническа група или нация. Албанци, гърци, българи, сърби и други, които приемат исляма, получават неограничен достъп до всички османски военни и административни функции – включително и онази на Велик везир, втория човек в Империята след султана – и по този начин могат да станат членове на „потискащия“ елит, въпреки предполагаемата им принадлежност към някоя „потисната нация“.

Макар че Османският турски – един хибриден език, основаващ се на турската граматика, но наситен с арабски и персийски заемки, който е неразбираем за обикновените турци – е „официален“ език на империята, никакви усилия не са полагани за достигане на онова, което Хрох нарича „езикова асимилация на цялото население в името на единството на държавата и в интерес на рационализацията на администрирането“[5]. Християните в Империята са свободни да получават образование и религиозно богослужение на разговорните или свещени езици, които предпочитат. Използването на някои езици като албански и български при образованието и богослужението е забранявано от Патриаршията в Константинопол, която управлява тези неща автономно, а не от самото османско правителство; османските власти предприемат действия срещу нарушителите на тази забрана само по настояване на Патриаршията. В резултат на това етническите групи в Османската империя запазват езиковата си идентичност. В добавка към това, системата на милета предлага на немюсюлманските религиозни общности възможността да запазят и религиозната си идентичност. Важно е да се посочи, че българските националисти от 19 век оправдават борбата си за национална независимост, позовавайки се на османската тирания, административен произвол, корупция, неефективност, изостаналост и т. н., но рядко обвиняват османското правителство в прокарване на някаква преднамерена и систематична политика на езикова или етническа асимилация[6].

Разбира се, османското отношение към етническите въпроси е определяно от безразличие, а не от толерантност. В останалото Османската империя е крайно централизирана и потисническа държава, позволяваща определена степен на представителство в процеса на вземане на решения единствено на най-ниското ниво на непосредствената околност и селската общност. Преди Танзимата, османската програма за реформи, която започва през 1839 и се стреми да модернизира Империята, османските поданици – както мюсюлмани, така и християни – са лишени от почти всякакви политически права и дори след въвеждането на Танзимата някои форми на религиозна (не етническа) дискриминация продължават да съществуват.

Използването на понятия като „потиснати нации“ или „недоминантни етнически групи“, предпоставящо съществуването на доминиращи нации или етнически групи, които не са потиснати, изглежда е неадекватно при дискусиите, касаещи османското управление на Балканите. Потисническата природа на Османската империя не може да бъде отречена и не трябва да бъде омаловажавана, но никоя нация или етническа група не е била потискана като нация или като етническа група, както внушава терминологията на Хрох, нито пък османските администратори са предприемали каквито и да било систематични мерки, заплашващи културната идентичност на етническите общности. Напълно оправдано е да се говори, както го прави Хрох, за османска доминантна група, състояща се от членове на различни етнически групи, и потискаща част от поданиците на Империята на основата на тяхното религиозно вероизповедание – но без каквато и да било етническа или национална дискриминация.

III.

Ако българските националисти от 19 век считат българите за потиснати като етническа или национална общност, в смисъл, че тяхното оцеляване като етнокултурна общност със собствен език и други културно-отличителни черти се намира под заплаха, то тя идва не от турците, а от гърците. Българските националисти считат гърците в българските градове, и по-специално гръцкото патриаршеско духовенство, както и гръцката комерсиална буржоазия (като, разбира се, последната се състои не само от гърци, а също и дори преди всичко от елинизирани българи) за свой основен потисник. Патриаршеското духовенство и буржоазия „потискат“ българите, като ги принуждават да образоват децата си в гръцки училища, като им налагат богослужения, държани изключително на гръцки и като упражняват силен социален натиск за да елинизират българското градско население. Духовенството упражнява това елинизиращо влияние още откак е въведена общността на рум милета, (православната християнска общност), малко след падането на Константинопол през 1453. Всички православни християни в Османската империя са подчинени на Патриаршията, която е доминирана от гърци. Особено епископските места в главните балкански градове се превръщат в истински центрове на елинизация. Гръцкият се въвежда като език на богослуженията и на църковната администрация в много славянски епархии. Той става единствения език, преподаван в училище и говорен сред образованите хора. Дори и кирилицата потъва в забвение: българският език понякога се пише с гръцки букви.

До началото на 1870-те, тоест до навечерието на националната независимост от 1878, българското национално движение е съсредоточено върху борбата за българска национална църква, независима от рум милета или от Патриаршията в Константинопол, която въпреки световната си мисия се възприема навсякъде като „гръцка“ църква. В Османската държава една културна, административна и дори политическа независимост може да бъде постигната единствено чрез установяването на отделен милет или религиозна общност. Последвалите координирани действия, прокарани от националните лидери, поддържани от огромното мнозинство от българското население, за да бъде признато като отделен милет, съставляват така наречената българска „църковна борба“, която в края на краищата има за резултат установяването на Българската екзархия през 1872. Важно е да се отбележи в тази връзка, че в сблъсъците си с Патриаршията българите често разчитат на османските власти като свои съюзници.

Би могло да се твърди, че Патриаршията в Константинопол е била османска институция и като такава оръдие на османското потисничество. В действителност Патриаршията преследва своя собствена политика, стремяща се към среден курс между нейната традиционна лоялност към османското правителство, екуменическата ѝ (световна) мисия и материалните ѝ интереси, както и противоположните амбиции на нейното етнически разделено и разкъсвано от конфликти паство. Ето защо гръцкото духовенство не може да бъде считано за просто продължение на османската власт. Въпреки сътрудничеството му с османските власти, то действа като отделна социална и интересова група.

Тясно свързана с представителите на Патриаршията е гръцката комерсиална буржоазия. Макар че съществува и турска комерсиална буржоазия, състояща се от притежатели на магазини, занаятчии и търговци, за българите „доминантната буржоазия“, от която те се чувстват потискани, е не турската, а гръцката. Очевидно, християнските занаятчии и търговци имат само ограничени контакти с мюсюлманските си колеги, така както са изолирани от тях вътре в собствените си милети и еснафи. Гръцката буржоазия съставлява един вид християнски истеблишмънт вътре в Османската империя. Тя сътрудничи тясно с османските власти, но когато е необходимо, защищава и собствените си икономически и социални интереси срещу османско вмешателство.

Гръцката буржоазия, доминираща еснафите, църквата и градските съвети, упражнява особено силно елинизиращо въздействие върху българските селяни, които се установяват в градовете. В повечето градове е невъзможно да се стане член на някое от еснафските сдружения без да се говори гръцки език и да се възприеме гръцкия начин на живот. Току-що елинизираните българи се превръщат в дори по-убедени гърци от самите (етнически) гърци и започват да презират всичко, което би могло да им напомня за българския им произход.

Това „потискане“ на българите от гърците изглежда е близко до онзи вид, който Хрох има пред вид, когато работи с понятията „потисната нация“, респ. „недоминантна етническа група“ в публикациите си. Но в този случай нито понятието „потиснат“, нито пък „недоминантен“ може да бъде използвано без резерви. Въпросът е какво точно трябва да се разбира под „гърци“, „елинизация“ и „елинизиран“.

На пръв поглед, елинизацията на градския сегмент от българското население до 1840-те години изглежда като неоспорим случай на етническа асимилация на една „недоминантна етническа група“ – българите – от страна на друга, „доминантна“ такава, състояща се от (църковни) представители и буржоазия – гърците. Това е и начинът, по който българските националистически писатели от 19 век описват какво се случва и онзи, по който продължава да го описва традиционната българска историография. Но картината, която са рисували и все още продължават да рисуват те, е доста подвеждаща. Всъщност, процесът на елинизация има доста спонтанен характер, произтичащ от повече или по-малко нормалния културен обмен между хора в едно социално разделено, двуезично обкръжение. Мерките, предприети от Патриаршията, са подхранвани от прагматични, а не толкова от асимилаторски цели. Целта на духовенството никога не е била да превърне всички български православни християни в компактно население с гръцко съзнание. В повечето славянски села богослуженията на църковнославянски език оцеляват, а кореспонденцията между епископалните места и селските свещеници често се води на славянски език.

Процесът на елинизация не завършва с превръщането на българското градско население в етнически гърци. Фактът, че докъм 1850-те години множество българи наричат себе си „гърци“ не означава, че те считат себе си за етнически гърци. Думата „грък“ има различни значения, като само едно от тях е „етнически грък“. Всички православни християни са наричани „гърци“, макар че те очевидно не са гърци – както показва и тяхното незнание на гръцки език. Най-използваната дума за „грък“ е Romaíos или Romiós, което означава „ромейски“, „византийски“, „православно-християнски“. Българите наричат себе си Romaíoi, за да обозначат православно-християнското си вероизповедание. Етническото значение на думата няма никаква връзка с всичко това.

Едно второ значение на думата грък е „гражданин“, „образован“ или „изтънчен“ човек. Тук етнонимът „грък“ се използва за обозначаване не на религиозна, а на социална група. Един българин е роден като „грък“ в смисъл като православен християнин, но може да стане грък и в смисъла на успешен гражданин, благодарение на социалната мобилност. Преди 1840-те години, „да станеш грък“ няма почти нищо общо с промяна на етническата идентичност; това е просто въпрос на социално издигане. Да се говори гръцки език и да се възприеме гръцки начин на живот се счита за културна отличителна черта на градския социален елит.

Но и за самите гърци „гръцкостта“ не е особено свързана с гръцката етничност. Необразованите гърци гледат на себе си като на първо място православни християни. Гръцкият елит счита гръцката нация за религиозна и дори още повече за културна общност, включваща хора с много различен етнически произход, а не толкова за етническа общност със свои собствени специфични и обективни отличителни черти. Дори най-яростните защитници на гръцкостта сред гръцкия градски елит имат само ограничен интерес към обичаите и традициите на обикновените гръцки хора – поне преди гръцкостта да започне да бъде интерпретирана по един по-изключващ етнически и генеалогически начин, по-късно през 19 век. Междувременно обаче българските православни християни, притежаващи известни познания по гръцки език и споделящи гръцките културни ценности, могат да станат членове на гръцката (romaíikos) общност, а евентуално и на гръцката (ellinikós) нация. Разбира се, гръцкият език се счита за „роден“ език на една специфична етническа общност, но, тъй като се използва като език за богослуженията в православните църкви по целите Балкани и като lingua franca от балканските търговци, той е – почти като английския в модерния свят – до голяма степен лишен от етническо значение – още повече, че „официалният“ гръцки език, т. нар. katharevousa, е доста изкуствен език, който гърците също трябва да учат, сякаш това е чужд език. Гръцкият се е превърнал в едно общо, етнически повече или по-малко неутрално, споделяно средство за комуникация за всички православни християни в Империята. По същия начин трябва да се разбира и добре известния речник на Даниил от Москополе (който, между другото, е влах), написан през 1802 г. В него авторът насърчава албанци, власи и българи „да се откажат от варварските си езици, реч и нрави“ и „да изучат езика и речта на гърците“, за да могат сериозно да напреднат „в професиите си,// и във всички [свои] търговски начинания“[7]. Човек едва ли може да си представи по-прагматичен, „не-етнически“ подход към езиковата асимилация.

„Гръцкият начин на живот“, предлаган от гръцката буржоазия, всъщност няма почти нищо общо с традиционния начин на живот на гръцките селяни и рибари, които се считат за пазители на автентичните гръцки културни традиции. Всъщност този гръцки начин на живот е алафрангата (буквално, „по френски начин“) – един повече или по-малко ориентализиран, но в основата си западноевропейски, и по-точно френски начин на облекло и поведение[8]. Онова, което отговаря на „гръцкостта“ в представите на гръцката буржоазия, е европейскостта, а не толкова културните отличителни черти на гръцката етническа общност. Така че, също и в смисъла на налагане на гръцкия начин на живот, елинизацията не означава етническа асимилация.

Повечето от заможните граждани-християни, с които българите желаят да се смесват, са за запазването на Османската империя и считат идеята за основаване на малка гръцка (етническа) държава като противоречаща на собствените им икономически интереси. Те се чувстват по-скоро османски граждани, отколкото гръцки националисти. Това политическо поведение също улеснява за българските Romaíi идентификацията с тях.

Според Хрох, фактът дали дадена етническа група притежава собствена буржоазия е „базисна ситуация“, имаща решаващо въздействие върху развитието на националното освободително движение[9]. Следователно въпросът дали българите са имали своя собствена буржоазна класа „принадлежаща към тях етнически“ заслужава особено внимание. За Хрох гръцката буржоазия е етнически чужда на българската нация и би могла да бъде считана дори за „доминантна етническа група“. Но до каква степен има смисъл да се характеризира тази гръцка управляваща класа като етнически чужда на българите в ситуация, при която етническите различия нямат особено значение и единствената смислена социална рамка на себеосъзнаване е не етническата, а православно-християнската общност; при която мнозинството от гръцката управляваща класа всъщност е от български етнически произход; при която изявената гръцкост представя всъщност собствената принадлежност към социалната горна класа, а не нечия етническа идентичност?

Хрох отбелязва, че „някои от тези хора [членове на буржоазията на потисната нация, Р. Д.] са били в състояние да подобрят социалните си позиции или да получат образование, и достигат точка, при която са принудени да избират между две различни национални алтернативи“[10]. В османското общество преди 1840 социалните разделения преминават по религиозна, а не по етническа линия, и тази дилема всъщност не съществува. Не е било нужно да се прави никакъв избор между „две национални алтернативи“: „гръцката“ алтернатива е не от национално, а от класово естество и тя оставя фундаменталната идентификация с религиозната общност напълно незасегната.

IV.

Една удивителна особеност на българското национално движение е, че то до голяма степен прескача фазата А на Хрох и започва непосредствено с „агитацията“, типична за фаза B[11]. Дългото въведение към История славяноболгарская на Паисий Хилендарски, с което се полага началото на българското национално възраждане, е бунтарски националистически памфлет. То съдържа яростни апели към българите да се гордеят с българския си произход, език и история, и да отхвърлят гръцкото културно господство. За разлика от онова, което Хрох счита типично за фаза А, историческият разказ на Паисий е не научно, камо ли пък академично произведение; то цели да подхрани поучителното послание, отправено във въведението чрез позоваване на героичните военни подвизи на българските царе, особено във войните им срещу Византия, както и множеството български светци и патриарси. Последните са също толкова важни, като се има пред вид гръцкото културно влияние, упражнявано от Патриаршията в Константинопол. Паисий насърчава читателите си да четат неговата История на глас за други, да я преписват и разпространяват. Пътувайки по българските земи, той се опитва да намери по-широка аудитория за идеите си, да накара българите да осъзнаят ситуацията си и да ги убеди да говорят и учат на български език.

Удивителното при Историята на Паисий е не липсата на научни или академични качества – чак докъм 1870-те години едва ли някой в България притежава необходимата квалификация, за да напише научен или академичен текст – а националистическата ѝ агитация. Опитите на Паисий да разпространява Историята си демонстрират един вид организационен, почти конспираторски подход. Тези черти са по-скоро характерни за фаза B, отколкото за фаза А. В случая с Паисий, „просветеният интерес“ към езика, историята, литературата и културата на етническата общност, които Хрох приписва на фаза А, е изключен от опита му „да убеди членовете на недоминантната етническа група, че всъщност те са членове на нация със собствена ценност и право на същите атрибути, каквито притежават вече съществуващите нации“, който Хрох счита за една от отличителните черти на фаза B[12]. Може да се спори, че в случая с Паисий фаза А и фаза B си съвпадат хронологически, но дори и тогава чертите на B все пак са преобладаващи.

В периодизацията си на българското национално движение Хрох изглежда игнорира Историята на Паисий. Той датира началото на българското национално движение около 1840-те[13]. Действително, за това има добри причини. Паисий е доста изолирано явление, един вид самотен предвестник. През късния осемнадесети век примерът му е последван единствено от поп Спиридон от Габрово, който завършва своята История во кратце о болгарском народе славенском през 1792. И макар че около седемдесет преписа – или по-точно адаптации – от паисиевата История са направени в хода на 18 и 19 век, влиянието на Паисий върху формирането на българската национална идеология е доста ограничено. Българските национални идеолози от 19 век се позовават на него сравнително рядко. А Историята му – в адаптиран от Христаки Павлович вид – е напечатана за пръв път в Будапеща едва през 1844. Когато Марин Дринов публикува първата по-важна статия за Паисий през 1871, последният вече е почти напълно забравен. Историята на Спиридон пък си остава незабелязана чак докато е публикувана през 1900 г. от Васил Златарски[14].

Още през 1830-те години славянското население на Враца, Скопие, Самоков и други градове изисква патриархът да замени гръцките епископи в съответните епископства с български. След 1839 г., в която е въведена т. нар. епоха на Танзимата (чрез Гюлханския хатишериф), българската борба за независима църква придобива още по-голяма сила. Българите хитро интерпретират забраната на религиозна дискриминация, обявена чрез султанското постановление, като регулираща отношенията между българите и гърците, докато в действителност тя се занимава единствено със статуса на християнските – в отношението им към мюсюлманските – поданици. През 1844 първите български национални водачи Неофит Бозвели и Иларион Макариополски за пръв път формулират българските национални искания[15]. Първоначално тези искания са все още много скромни и не поставят пред авторитета на патриарха някакво реално предизвикателство. Те са: български епископи в българските епархии; богослужение на църковнославянски език; български църковни представители в Истанбул, които да защищават интересите на българите пред Високата порта; българска църква в Истанбул; български вестник.

Изместването на датирането на българското национално движение до 1840-те години не прави събитията в България да пасват по-добре във фазите A и B. Дори и в такъв случай, началото на политическия агитационен период все още не е положено, камо ли пък въведено от каквито и да било влиятелни научни или академични публикации по историята, езика и фолклора – с изключение на невидимата и почти забравена паисиева История славяноболгарская. Това не означава, че такива публикации липсват напълно или че те не играят никаква роля в българското национално движение. Но те са писани не от българи, а от чужденци. Особено руските историци, филолози и етнографи създават голямо количество основополагащи книги. Древние и нынешние болгаре на Юрий Венелин в три тома се появява между 1829 и 1841; Виктор Григорович публикува своя Очерк путешествии по европейской Турции през 1848; колекцията от българска устна литература на Пьотр Безсонов е публикувана през 1855.

Особено работата на Юрий Венелин упражнява огромно влияние върху множество български интелектуалци. Тяхното самочувствие е повишено от интереса, който руснаците проявяват към българската средновековна култура и към съдбата на българския народ под османско владичество. Но те не се чувстват подтикнати да напишат сами нещо „научно“ или „академично“. Българските интелектуалци ограничават научните си дейности главно до събирането на народни песни, и те са поканени да го правят най-вече от Венелин. Васил Априлов помага на Венелин да събира български народни песни, но собствената му колекция никога не е публикувана. През 1842 Български народни песни и пословици на Иван Богоров, първият публикуван сборник от народни песни, съставени от българин, се появява в Будапеща. След 1850-те Цариградски вестник и други български вестници започват да публикуват статии за българския фолклор. От тогава нататък българската народна култура и особено българската устна литература започват да бъдат систематично събирани и описвани от български писатели като Георги С. Раковски, Петко Славейков, братя Миладинови и Любен Каравелов[16].

Интересно е, че много българи – Васил Априлов, Йордан Хаджиконстантинов – Джинот, Захари Княжески, а по-късно Любен Каравелов и Найден Геров – пишат статии и книги върху българската история, език и народна култура на руски език и ги публикуват в Русия. Те се опитват да доведат българите до вниманието на руснаците, от които се очаква да играят решаваща военна и дипломатическа роля при освобождението на българите от османско владичество. Но за обикновения български читател тези публикации са почти недостъпни.

Може да се спори, с добри основания, че статиите и книгите върху българската история, език и култура, написани през 1840-те и 1850-те от български автори за български читатели са твърде редки, за да могат да съставят една реална фаза А. По-важно е обаче, че те не предшестват фаза B, а съвпадат хронологически с нея. Нещо повече, тези публикации изобщо не са вдъхновени от „вдъхновено любопитство“; те могат да бъдат определени по-точно като специфична форма на агитация. Много от тях, и особено онези, писани от Раковски, са характеризирани от необуздано романтично въображение, което открито се стреми да революционизира читателската публика.

В действителност българското национално движение още от самото си начало демонстрира множество черти, напомнящи за фаза C – факт, който не остава незабелязан от Хрох[17]. Типично за фаза C според Хрох е, че националното движение се е разраснало до масово такова и че „сигналите, идещи откъм патриотичния център могат да предизвикат реакция във всички региони и да мобилизират хиляди хора“[18]. Именно това се случва в България от 1840-те нататък. Организират се масови събрания, до Патриаршията и османското правителство се изпращат петиции, богослуженията на гръцки език се бойкотират, гръцките учители и свещеници биват прогонени. По-голямата част от всичко това се случва след консултации с (или по настояване на) централната политическа организация на българите, Българското общество в Истанбул.

Хрох е прав когато посочва, че в България фаза А „продължава по-дълго, но е много обширна“[19]. В действителност, интересът към историята, езика, нравите и т. н. като средства за политическа агитация продължават през фаза B и дори през фаза C, така че фаза А придобива „научен и академичен характер“ едва когато националното освобождение е почти постигнато, и едва след него, в рамките на образователните и научни институции, създадени от независимата държава, когато цяло едно поколение от млади български учени е вече подготвено в чужбина. Но „ако независимите изследвания предоставят информация, която се намира в конфликт с националната идеология, тя е допускана в системата от целенасочено конструирана национална комуникация само с големи трудности и обикновено има само много слабо влияние върху националния живот и националните искания“[20].

V.

Според Хрох българското национално движение принадлежи към „въстаническия“ или „бунтовнически тип“[21]. Българската църковна борба само „загатва появата на националното движение“, което по този начин изглежда е сведено най-вече до (несполучливата) организация от мрежа от революционни комитети на Васил Левски и Априлското въстание от 1876[22]. Главната съставна част от българското национално движение обаче е именно църковната борба, която се стреми да постигне българската независимост чрез демократични реформи, преговори и дипломатически натиск. Степента на насилие, до която си позволяват да прибягват участниците в българската църковна борба, е ограничена размяна на юмручни удари и хвърляне на камъни, а като цяло в нея участват далеч повече хора, отколкото са участниците в Априлското въстание – като се започне с водещи интелектуалци и членове на духовенството, и се стигне до прости хора и учители. В традиционната българска историография този факт винаги е бил пренебрегван поради криворазбрано презрение към „реформисткото крило“ на националното движение и в резултат от сляпо преклонение пред героичните борци за свобода. Известните – може би печално – чети са имали само много слаба поддръжка сред населението. Въоръженото въстание от април 1876 дължи постигането на желаната си цел – националната независимост – повече на жестоките ответни мерки на османските нередовни части и последвалата ги руска военна интервенция от 1877-78, отколкото на войнствените подвизи на българите. По същността си българското национално движение е едно ненасилствено движение и, като се има пред вид неговия акцент върху образование и културно издигане, в много отношения то ни напомня за централноевропейските видове възраждания.

VI.

В заключение може да се каже, че понятията „потисната нация“ и „недоминантна етническа група“ са доста неадекватни за описание на ситуацията на етническите групи в Османската империя преди зората на национализма. Имало е голяма дискриминация и потисничество, но никога на основата на етничност или националност. Възприемането на подобни общности като „потиснати нации“ или „недоминантни групи“ се базира на модерното разбиране за човешки и граждански права, което приписва на неща като запазването на езика, културната идентичност и т. н. важност, каквато те никога не са имали преди 19 век.

Рум милетът трябва да се възприема като отделно политическо тяло вътре в държавата, предоставящо на всички православни християни от какъвто и да било произход една фундаментална социална, политическа и културна отправна система. Той съдържа няколко социални слоя, сред които висшата класа се отличава от останалите социални слоеве чрез своята „гръцкост“ в смисъл на някакъв балкански вариант на френската космополитна изтънченост.

И накрая, разделението на три фази, което Хрох прави в развитието на европейските национални движения, изглежда не може да бъде приложено към България без сериозни уговорки. (Остава си да се види дали то е изобщо валидно). Ако допуснем, че българското национално движение отговаря на периодизацията на Хрох само по някакъв „размит“ начин, то може би ще бъде интересно да се обясни тази размитост чрез съотнасяне към теорията за „ускореното развитие“, предложена от руския литературен историк Георги Гачев в книгата му Ускоренное развитие литертуры. Гачев предлага хипотезата, че през 19 век българската литература, след като е пропуснала множество основни европейски интелектуални и артистични течения като Ренесанс, Барок и Просвещение, е направила един вид гигантски догонващ маньовър, прескачайки през всички пропуснати фази по един ускорен начин, сгъстявайки ги и преливайки ги едни в други[23]. Австрийският балкановед Петер Герлингхоф е склонен да разглежда ускореното развитие на Гачев като една от най-удивителните общи черти в историята на балканските литератури[24]. Наскоро Сорин Александреску откри подобен феномен и в румънската литература[25]. Феноменът на ускореното развитие включва не само литературата, но и обществото като цяло. Той би могъл да хвърли светлина върху социалните и културни предпоставки, причиняващи „размитостта“ на периодизацията на Хрох по отношение на България и Балканите.

Раймонд Детрез е професор по източноевропейска история и история на Балканите в университета на Гент, Белгия.

Коментари (13)

- 21-01-2013|Историк

Раймонд Детрез се впуска тук да прави едни терминологични уточнения (относно допустимостта на понятието „потисната нация“ и „потисната етническа група“), които имат някакъв смисъл само от една твърде тясна гледна точка: а именно, от гледна точка на институционалността на османската империя.

Детрез твърди, че българи, гърци, сърби и други етнически или национални групи до появата на национализма в хода на 19 век се били „чувствали „потиснати“ като членове на религиозна общност, а не като членове на някоя специфична етническа група или нация.“

Тук обаче трябва да се прави разлика между това как османската върхушка вижда нещата – и как останалите групи в обществото усещат нещата. Защото между двете гледни точки е неизбежно да има известна разлика. Не само е напълно възможно, но е и съвсем естествено, че реално по онова време едновременно са били налице и двете гледни точки: от една страна, османската върхушка е смятала себе си за управляваща без оглед на никакви национални и етнически пристрастия – и в същото време останалите групи, в различна степен, са считали себе си за конкретно и целенасочено ощетени от този начин на управление.

Интересно е, че Детрез от една страна и сам признава, че Патриаршията в Константинопол, въпреки универсалната си църковна мисия, често е била възприемана като „гръцка“ църква – и в същото време като че ли не му хрумва, че по същия начин е напълно възможно и османската държава, въпреки декларирания си „над-етнически“ характер, да е била възприемана като „турска“.

Изобщо, характерно за Детрез (и не само за него, разбира се) е именно това възприемане като „общовалидна“ именно на една определена гледна точка, в случая това е „интституционално-османската“, така да я наречем. Тази негова слабост проличава и в обясненията му, че понятието „турчин“ било използвано от османския елит презрително, като обозначение за необразованите членове на племена или селяни. Да, това е така, от гледна точка на османския елит. Само че вътре в самите потиснати етнически групи понятието „турчин“ има съвсем друго значение – доста по-широко значение, което обхваща не само необразованите селяни, а и целия „османски елит“. И това е гледната точка не само на самите потиснати етнически групи вътре в Османската империя – на практика това е гледната точка и на европейския елит по същото време: знаем, че и в Европа понятието „турците“ е широко възприето и се използва като обобщаващо за всичко, което идва от тази империя, която може да нарича себе си „Османска“, но за европейците е била просто „турска“. (Защото за Детрез днес това може и да не е очевидно, но за тогавашните европейци, дори и в отдалечените от самата „Османска“ империя територии, е било съвсем очевидно, че макар и етническите турци да не са заемали „доминантна позиция в империята“, то тази империя е нямало как да бъде създадена и да просъществува БЕЗ тези етнически турци).

- 21-01-2013|Историк

Друг много характерен момент в подхода на Детрез проличава в следното негово твърдение: „Много важно е, че в конфронтациите си с Патриаршията, българите често са разчитали на османските власти като съюзници.“

Да, това е така. Но точно същото, и то с много по-голяма сила (защото се отнася за по-дълъг исторически период), може да се каже и за самата Патриаршия: тя също, в „конфронтацията“ си с българите, често е разчитала на помощ от османските власти!

Изобщо Детрез пропуска един много прост и очевиден исторически факт: след завладяването на Балканския полуостров, османските власти са имали избор: те са могли да запазят цялата християнска църковна йерархия във вида, в който я заварват – но вместо това са предпочели да „назначат“ за единоначално духовно ръководство на християните именно Цариградската патриаршия. Разбира се, избраният вариант е административно по-удобен (за османците) – но по никакъв начин не е „етнически безпристрастен“.

- 21-01-2013|naleksandrova

Намирам, че гледната точка на г-н Детрез е особено важна днес, като обективна, основана на научен безпристрастен анализ.

Възраженията на историците отразяват състоянието на националистичния характер на част от днешната българска историография, която не желае да се огледа в погледа отстрани. Борбата за българска църковна независимост е в пъти по-важна и резултатна от революционните изблици, което искаше да ни каже и Тончо Жечев в „Българския великден“.

Хуманитарния характер на историческата наука предполага да се излагат повече гледни точки дори в учебниците, ако целта е да се възпитават и образоват мислещи хора, а не настроени срещу съседите си. Тази идея в текста на г-н Детрез ми допада най-много.

- 21-01-2013|Златко

Точно собствената ми гледна точка! Благодаря.

- 21-01-2013|Златко

Всъщност няма съмнение, че сегашният изострен национализъм, който аз бих си позволил да характеризирам с нелицеприятното определение „кафеджийски“, за разлика от истински убийствения и отровен, отпреди няколко десетилетия, е резултат от разклатена, отчасти изживявана като изгубена, идентичност – и национална, и лична. Такава е генеалогията на повечето национализми по света, такава е и ситуацията у нас в момента. Достатъчно е човек да хвърли само някой и друг поглед към исторически съответните ситуации от най-новата история на Европа (примерно следвоенна Австрия – а предполагам и Италия, и Япония, с чиято следвоенна история тепърва ще се занимавам по-подробно), за да установи невероятните прилики с онова, което се случва у нас в момента. Същата отчаяна фиксация върху откриването (в нашия случай запазването на традиционно утвърдената, агресивно-етническа) национална идентичност, същата готовност за „замитане под килима“ на собствената отговорност по отношение на тоталитарното минало, същите последици – ксенофобия, расизъм и шовинизъм до степени, инак необясними и невъобразими в контекста на хуманистичния общоевропейски проект. Онова, което от моя гледна точка в никакъв случай не може и не трябва да се случи, е този исторически момент да остане в аналите като монолитно-националистически, като лишен от каквато и да било гражданска опозиция, от каквото и да било осъзнаване на факта, че в това общество има и други, по-различни, групи, общности и сили… В известен смисъл днес, по мое мнение, се повтаря историята на нашия класически възрожденски дискурс, в който, както прекрасно знаят историците, революционната тема на практика не присъства. Тя няма представителност, не е позната, не е уважавана ни най-малко, представителите ѝ биват осмивани, охулвани и принуждавани да „докажат“ предаността към „лудешките“ си идеали – или чрез смърт „мърцина“ (Левски, Ботев), или чрез публично отказване от идеала и приемане на собствения позор (Каравелов). Но, както пък показва историята, всичко това просто няма никакво значение, просто защото идещите поколения, по обясними причини (националната идея!) решават да възприемат като доминантен именно този на практика абсолютно неважен допреди Освобождението, дискурс; да го посочат впоследствие като определящ за националната история, идея, идентичност – в резултат на което днес 99% от българите живеят с убеждението, че историята на националното ни Възраждане е просто предистория на националната „революция“ (а всъщност те са две – две такива „революции“, все осъществени от Русия; но по този въпрос по-добре да не подхващаме).

В такъв смисъл собствената ми задача и мисия (колкото и глупава да е ситуацията, в която се виждам поставен поради пълното отрицание и липса на приемане, с което се сблъсквам ежедневно, също като ОНИЯ тогава – и която ме кара да заемам тези петелски пози; като няма кой друг, поне сам аз да си давам кураж)… Та, всичко това, кой знае, някой ден може и да се окаже също толкова важно от гледна точка на идещите поколения, колкото е за нас ПЪЛНОТО аутсайдерство на националните ни революционери от времето преди Освобождението. Тази страна разполага с дълга и богата традиция на ТРЕПАНЕ, последвано от пеене на възхваляващи химни, ОСАННА, ОСАННА, мамка му… Нищо ново под слънцето, предполагам.

- 21-01-2013|Цанко

Златко, ще извиняваш, ама човек трябва наистина с почти напълно затворени очи да е чел фактите от историята, за да си позволи да твърди, че „гледната точка на г-н Детрез е особено важна днес, като обективна, основана на научен безпристрастен анализ.“

Добре, дай да се опитаме да си представим какво би станало, ако в училищата и в учебниците у нас се възприеме именно гледната точка на Детрез.

Какво ще учат нашите деца в училище в такъв случай? Ще учат, че на Балканите всичко започва от Османската империя нататък, така ли? Ще учат, че на Балканте ПРЕДИ Османците НЕ Е имало НИЩО! Не само, че не е имало „народи“, или „нации“, или „етноси“ – не е имало държави, не е имало патриаршии! Не е имало никаква книжнина, никаква култура!

Защото само ако изобщо никога не е имало държави и патриаршии, ти може да възприемеш като „валидна“ такава една Османска гледна точка за населението на Балканите: „Ние дойдохме, заварихме тук някакви хора, те бяха просто едни неверници, това е.“

Съжалявам, но това е една напълно колониална гледна точка. Дори когато испанците са завладявали Латинска Америка, те пак са признавали, че маите, ацтеките и т. н. са имали държави и са имали някаква своя култура! А Детрез сега на практика отрича всичко това в нашия случай!

- 21-01-2013|Златко

Спомням си, Цанко, през студентските години при нас в Дървеница имаше едно момче от африканските страни някъде – Нигерия ли беше, къде, вече не помня. Та, това момче беше известно с една особеност – пред него беше кажи-речи невъзможно да се спомене нещо, свързано с цвят, без то да се засегне и обиди: демек, вие пак започвате за нас да говорите, расисти с расисти такива… И че сме носели клечки в носа, че сме били канибали и не знам какво още. Знам ви аз, че това искате да кажете, знаааам…

Та така, Цанко. Не мога да ти помогна, съжалявам…

- 21-01-2013|Цанко

Е, щом не искаш да разговаряш – няма да разговаряме. (То разказът „Рязан“ доста добре показа вече до какви изстъпления се стига в крайна сметка, когато някой се прави на обиден и решава, че няма да разговаря.)

- 21-01-2013|Златко

Вярно сит на гладен вяра не хваща, а? Особено когато всеки от двамата смята, че ДРУГИЯТ е гладния…

- 21-01-2013|Джони

Тъй като акцента падна върху църковната борба, препращам към една доста адекватна на проблема и прозорлива статия на статия на Алексей Стамболов, която разсейва митове и приближава до тогавашната ситуция и менталност, като държи сметка и за негативните последици от използването на църквата за неприсъщи цели, което впоследствие се хронифицира и води до превръщането и в държавен придатък, за да стигнем до сегашинте абсурди. http://www. hkultura. com/db_text/ 2010_54. pdf#page=102а

- 23-01-2013|Гост

На гара София шавръклива газетарка(така ги назовава Ст. Михайловски) ме сепва с втикнат в лицето ми микрофон:“Име на голям българин?“, веднага отговорих:“Иван Костов!“. Тя нещо се сконфузи, та извадих от чантата си „Минералогията“ на академик Иван Костов, която е преведена на 78 езика! Така като дете гледах в музея патрони на купчини, облекло с дупки от куршуми, че даже и някаква манерка на шумкар…Вече доста голям, дедите ми споменаваха, че в Солун сме били съседи с Атанас Далчев, на него пък Хр. Радевски не разрешавал да идва в Горна Джумая(Благоевград) да се види със земляците си. Споменаваха го между другото, сякаш е селски даскал, който се опитва да стихоплетства… Кой да ти заговори за лечителя Петър Димков и чичо му Никола Димков от Горно Броди, който е сред първенците в света с проект за ООН- Харта на народите. Наместо това-факелни шествия, заря с пукотевици и крещене до изцъкляне на лозунги… В часовете по история ни загълфикваха с имена на пандизчии, които нямаха и една надница работа, то си е естествено да ги нанасят в графата „Пророци“ както конекрадеца Гришка Разпутин от Покровское, за когото М. Горки казва:“В Русия открай време е вървяло на смахнати хора“…Сега се чудим на бъкащата криминална престъпност, ами нали младежите следват „светлия пример“ на ония обесници от занданите. Апропо, „Зад стените на централния затвор“ на Стамо Керезов беше забранена и я четяхме скритом, там е дадена Соня(Цола Драгойчева) в подобаваща светлина…

Странно, българинът по природа е невярващ, но понякога се запецва като костилка на задник, както е и сега с обсъжданата статия. Приемам го като самоупрек заради ищаха ни да наваксаме пропуснатото. Живакът прави амалгама със златото и среброто, другото се проплъзва покрай повърхността му. Така че има какво да се вземе и от Детрез. Иначе отиваме на вариант „Добри Терпешев“ да предлагаме мостове по течението на реката и като стигнем заветния бряг, да построим завод за цели, а защо не и „два залепени“ проводници!

П. Вълков

P. S. Най-трудно в повествование се постига групиране на гледни точки(наративни перспективи). Има снизхождение за неуспелите, но в историческо съчинение да дрънкаш на една струна и бетер фанатик да не приемаш и други мнения, е, на това в психиатрията му викат патологична фиксация…

През 60-те години на ХХ век наши сънародници с по-тъмен цвят на кожата играха в Симитли само веднъж оперетата „Бесилото“, тяхна си версия на вересия, където имаше следните реплики:“ -Предай се, Левски!- Без файда не се предавам!“. В ДС здраво им отупаха прахта тогава, а малко по-късно в „Имена и завети на велики българи“ на академик Михаил Арнаудов чак се шокирах, като разбрах, че великият Г. С. Раковски е бил дервиш…Сега имам обяснение, но тогава, това „тогава“ отдавна съм преметнал през борда като ненужен баласт… Прав си, Златко Енев,“На миналото пепел, на бъдещето мехлем!“.

- 23-01-2013|Гост

П. П. Досаден пропуск: в училище, а не моите деди, които богоговееха пред личността и творчеството на Атанас Далчев, от немай къде се изпускаха и казваха името на големия поет. За Александър Вутимски не е и ставало дума в килийното ни школо. За това време ми се е наслоило в съзнанието някакво панахидно натякване за погиналите в „неравен бой“, а в отделенията, още не знаехме буквите, но другарката Х. ни накара да наизустим текста и пеехме „Аз изгнивам тук, в затвора…“, като плачехме. И въпреки че като по-голям се подигравах с „изповедните ни поети“(тракаталки е по-точно), като изнамерих ключ за себе си:“Изповедта като натякване“, неизличимо са се нагнездили в моето поколение затворнически стереотипи… Те и да премахнат занданите, затворите ще си останат вътре в нас…П. Вълков

- 31-01-2013|Петко Ст. Петков

Моите уважения към автора и правото му на различна гледна точка, но категоричните му оценки за българската историография са пресилени и неоснователни … или се отнасят за един отдавна минал период; а може би той просто не е следил развитието на българските исторически изследвания по темата през последните две десетилетия. Много отдавна академичното отношение към революционно-еволюционно е балансирано, а на борбите за национална еманципация чрез самостоятелна църква не се гледа като на нещо второстепенно.

България и Холокостът: състояние на проучване на проблема и задачи

Автор: Надя Данова

Обединени от убеждението, че българската наука е все още длъжник към дееца на Българското просвещение Неофит Бозвели, с няколко колеги решихме да се заемем с преиздаването на цялостното му ръкописно и печатно наследство при максимално запазване на неговите език и правопис. Бяхме се докосвали до делото на Бозвели и бяхме стигнали по свой собствен път до мисълта, че българската хуманитаристика се нуждае от едно пълно критично издание на трудовете му, без, разбира се, да подценяваме стореното в тази насока от Михаил Арнаудов, Ванда Смоховска и Стефана Таринска[26]. Разполагахме с голяма част от ръкописните и печатните трудове на Бозвели, както и с негова кореспонденция в архивохранилищата и библиотеките на София, но все още не беше направено нужното по издирването на негови текстове в турските и руските архиви. Публикацията на османистката Зорка Иванова[27], посветена на съдбата на османските ръкописи от Самоков, ни окуражи да се насочим към документацията, свързана с времето на руската окупация след Берлинския конгрес, когато от България са изнесени доста ръкописи в Русия.

И така, през 2008 г. предприех опит да открия някаква диря от ръкописите на Бозвели сред документацията на Временното руско управление в Централния държавен архив[28]. От ръкописи на Бозвели не открих и следа, обаче случайността ме срещна с архивите на еврейските общини в присъединените към България през 1941г. Вардарска Македония и Беломорска Тракия, в някои от които улиците в еврейските махали са носили името „Неофит Бозвели“. Видях списъците на депортираните от Драма, Кавала, Ксанти, Гюмюрджина и пр. евреи, сред които и деца по на няколко месеца, изпратени през март 1943 г. в небитието с активното съдействие на тогавашните български административни и военни власти. Зад цифрата 11 363, изписана на поставената през 1999 г. от правителството и народните представители в близост до сградата на българския парламент паметна плоча[29] пред мен се появиха имената на всеки един от тези хора с техните рождени дати, месторождение и професии. Дълго време тези материали не ми даваха мира и бях много радостна, когато с Румен Аврамов, който познаваше част от тях от работата си по стопанска история на България[30], стигнахме до съгласието, че те трябва да видят бял свят.

Знание и памет за март 1943 г.

Последваха три години на запознаване с литературата на български и чужди автори по тази проблематика, която аз, като историчка, работила основно за периода ХVІІІ-ХІХ век, чувствах далечна. Така се сблъсках с проблемите на „културата на спомнянето“, свързани с една мрачна страница от българската история[31]. Навлизайки в литературата по въпроса си дадох сметка, че темата за депортацията на евреите от Егейска Тракия и Вардарска Македония, извършена в началото на март 1943 г. от българските власти, присъства в българската историография след Втората световна война, но в приглушен вид, докато изцяло доминира настойчивата теза за „спасението“ на българските евреи.

В следващите редове ще се опитам да очертая мястото на сюжета за депортацията в българската историография, като, въпреки риска от повторения, се придържам към хронологическия, а не към проблемния принцип, тъй като така по-ясно проличава колко трудно тази тема си пробива път в книжнината и колко лъкатушен е пътят на усилието да бъде изнесена и преглътната цялата истина. Преобладаващата част от представителите на академичните среди в България, както впрочем и на българската общественост, проявяват своеобразна селективност по отношение на темата „България и Холокоста“, като ролята на „спасител“ се приписва било на цялото българско общество, било на лидерите. При това тезата за „спасението“ е тясно свързана с утвърждаването на образ на България като „страна без антисемитизъм“[32].

Първата публикация от 1945 г., която хвърля обилна светлина върху съдбата на евреите в Беломорска Тракия и Вардарска Македония – документалният сборник на Натан Гринберг – за дълго време ще остане единствената[33]. Сборникът излиза от печат в София през 1945, като предговорът на автора е датиран януари 1945 г., т. е. той е подготвен преди заседанията на Седми състав на Народния съд. В предговора към изданието се казва, че „Настоящата книга представлява обвинителен документ от изключителна важност“. Гринберг е назначен на 30 септември 1944 г. в Комисарството по еврейските въпроси със задачата да разследва трудовите лагери в Самовит и Плевен[34]. Той взема участие в Парижката мирна конференция от 1946 г. като съветник на българската делегация. Сборникът се състои от 200 страници и включва документи от фонда на Комисарството по еврейските въпроси, разкриващи планирането и провеждането на акцията по депортацията на евреите от Беломорска Тракия и Вардарска Македония, извършените над тях насилия и злоупотребите с тяхното имущество. В книгата са поместени и спомени на свидетели от Гюмюрджина (дн. Комотини) и Скопие на случилото се. В заключението си към изданието Гринберг подчертава, че българският народ не е настроен антсемитски, но обвинява българските правителства в открит държавен антисемитизъм. Накрая твърди, че „Българският народ спря престъпната ръка, която с готвеше да изпраща българските евреи на смърт в Полша. С това българският народ заяви в най-тежкия за евреите момент, че в тази страна е мястото, дето те имат право да останат и да се развиват рамо до рамо с българския народ. Ние евреите трябва да помним историческото наше спасяване от гибел и да впрегнем всичките си усилия за благоденствието на демократична и мощна България“. Предговорът към изданието е на Ис. Франсез, временен комисар за еврейските въпроси, който подчертава, че българският народ „няма нищо общо с фашизма и с героичната си борба и скъпи жертви спаси българското еврейство от гибел, а сега чрез Народния съд ще даде заслуженото сурово наказание на антисемитите престъпници“.

След заминаването на около 40 000, т. е. 90 % от българските евреи за Израел след 1948 г., от останалата в страната малка общност се изисква пълна лоялност. Годишникът на Обществената културно-просветна организация на евреите в Народна Република България се превръща в трибуна, от която трябва да бъде популяризиран мита за решаващата заслуга на БКП в спасяването на българските евреи[35]. А когато се докосва въпросът за депортацията от „новите земи“, се лансира тезата, че българите там са били в неведение, че са нямали достатъчно време, за да успеят да покажат „присъщата“ си състрадателна съпричастност, проявена в „старите земи“[36].

Темата за депортацията присъства дискретно в издадения през 1978 г. документален сборник „Борбата на българския народ за защита и спасяването на евреите в България през Втората световна война“[37], в който са поместени някои от най-важните документи, свързани с нея. За разлика от други издания, в които става дума единствено за „спасението“, тук читателят може да прочете редица материали, позволяващи да се надникне и в покритата с мълчание болезнена история на изпратените в нацистките лагери. Поместени са материали от Централния държавен архив, както и документи от архива Яд Вашем – Йерусалим, копия от които се съхраняват днес в Научния архив на БАН[38].

В историческите изследвания депортацията от присъединените към България територии и последвалото транспортиране към германските лагери на смъртта остава в сянка. Доколкото присъства в излязлата от печат на френски език през 1965 г. статия на историка Вл. Топалов „Българското обществено мнение срещу преследванията на евреите“, този епизод е третиран напълно приглушено. Според автора Борис ІІІ е главният виновник за съдбата на македонските и егейските евреи[39].

Твърдението, че царят носи основната вина за гибелта на депортираните от „новите земи“ се споделя и от Илчо Димитров, който през 1983 г. подчертава, че монархът се е съгласил да предаде на хитлеристите евреите от Беломорието, като си създава алиби, че те не са били български поданици и той не носи отговорност за съдбата им[40]. И. Димитров се връща към тази тема и през 1988 г. в своя статия, посветена на България и Холокоста. Той е категоричен, че „новите земи“, „макар и международно непризнати, бяха част от българската държавна територия. В тях бе въведено българско законодателство. Установени бяха органи на българската държавна власт – в културата, просветата, стопанството, правосъдието, полицията, армията, както и на българската църква. Самата спогодба се сключи от българските власти, а не от окупационните. Изпълнението ѝ се пое от българските власти, не от германските. Акцията по изселването се планира и проведе под ръководството на Комисарството по еврейските въпроси. Неговите представители ръководеха изпълнението с помощта на полиция и войска. Превозът се извърши с българските държавни железници. Колкото и да действаше под принуда, българската държава носи цялата отговорност за предприетото злодеяние“. След като Димитров описва подробно акцията по вдигане на евреите от Беломорието, той твърди, че „царят бе одобрил спогодбата за депортирането. С негово знание и съгласие тя започна да се изпълнява… За случилото се използваше аргументът, че тамошните евреи са били поданици на Гърция и Югославия, поради което българската държава не носи отговорност за тях“.[41]

Темата за депортацията е засегната съвсем бегло в книгата на Димитър Токушев, посветена на Народния съд.[42] Авторът се задоволява да изброи подсъдимите в Седми състав, като посочва, че най-голяма отговорност носи Ал. Белев, който е подписа споразумението с Данекер, както и Я. Калицин, ръководел изселването на евреите от Беломорието.

След промените от 1989 г. отпадат ограниченията на комунистическата цензура и изпъкват няколко конкуриращи се тези по проблема.

Добива ясни очертания промонархическата тенденция. Така в излязлата от печат през 1991 г. книга на Христо Бояджиев на проблема за депортацията от „новите земи“ е посветена една глава, в която се твърди, че с решението си да пожертва евреите от „новите земи“ Борис ІІІ на практика е избрал „по-малката злина“[43]. Авторът, който, по собствените му думи, през време на Втората световна война е бил в българската легация в Букурещ, използва наистина богата литература, но тя е цитирана изключително селективно с цел да бъде снета от българските власти отговорността за депортацията. Акцентира се на ролята на А. Белев и на германския натиск. Привеждат се главно мненията, подкрепящи тезата за „спасението“ на българските евреи, като се настоява, че противоеврейските прояви в България са чужди на българите и наложени от нацистка Германия, както и че българското общество е било в пълно неведение за готвената депортация. В тази тенденция се вписва и издадената през същата година книга на Стефан Груев[44]. Основната заслуга са „спасяването на българските евреи се приписва на монарха и отново се поставя акцент върху силния германски натиск и особено на ролята на А. Белев. Депортацията на „небългарските евреи“ от Македония и Тракия се споменава напълно периферно. С. Груев поддържа тезата, че през март 1943 г. „никой още не знаеше за тайните нацистки планове за „крайното решение“[45], която и до днес се използва в защита на тогавашните български власти, организирали и провели депортацията, въпреки че изворите от епохата красноречиво свидетелстват за несъмнена информираност за предприетото от нацистите етническо прочистване и за смъртната опасност над евреите в Европа.

Бяха публикувани множество непознати, трудно достъпни или забравени документи. Имам предвид издадения от Витка Тошкова и Николай Котев през 1992 г. документален сборник[46] с материали от чужди архиви, сред които и документи, свързани с депортацията от новите земи. Внушението е, че българското правителство е действало под силен немски натиск и че все пак не се е подчинявало напълно, като се е стараело същевременно да защитава интересите на страната. От същата година датира и осъщественото от Витка Тошкова издание на части от дневника на Адолф-Хайнц Бекерле – германския пълномощен министър в София[47]. В публикацията се споменава за депортацията на евреите от „новите земи“, но на преден план излизат отново данните за действията на българите в защита на евреите от „старите предели“.

В Годишника на организацията на българските евреи „Шалом“ за 1993-1994 г. излиза на английски език статията на военния историк Димитър Йончев, посветена на политиката на цар Борис ІІІ към евреите от „новите земи“[48]. На практика това е първото по-обширно изложение, посветено на темата, и то се опира на материали от Министерство на вътрешните работи, Дирекция на полицията и Комисарството по еврейските въпроси. Авторът настоява, че евреите от „новите земи“ са жертва на политиката на Борис ІІІ и Филов, като е пропуснат историческия шанс те да бъдат спасени от българския народ, който винаги е защитавал своите евреи.

Темата за депортирането на беломорските евреи присъства и в излезлия от печат през 1995 г. документален сборник на Давид Коен „Оцеляването“[49]. Самото заглавие на сборника е симптоматично за еволюцията в използваната терминология: вече не се настоява за „спасение“ на общността, а се говори за нейното „оцеляване“.

През 1997 г. Витка Тошкова публикува книгата „Фрагменти от историята на евреите в България“[50], в която политиката на страната в това отношение е квалифицирана като „неподчинение“ спрямо Третия райх. Твърди се също така, че в България не е имало антисемитизъм, а той е бил „внесен отвън“ между двете световни войни. Лаконичният разказ за случилото се с евреите в „новите земи“ е съпроводен от изложение за силния натиск от германска страна и съпротивата на българите срещу депортацията от „старите земи“.

През 1998 г. излиза на английски език статията на българския историк Дженгиз Хаков, посветена на съдбата на българските евреи през Втората световна война[51], в която се изнася информация за депортацията на евреите от „новите земи“. Основната вина за случилото се той хвърля върху Борис ІІІ, като подчертава, че българското правителство му е напълно послушно. Подчертава още, че тези евреи са пожертвани в замяна на спасяването на 48 000 евреите от старите предели. Отново се поддържа тезата, че „българите са спасили своите евреи“.

На ролята на антисемитското законодателство като основа за депортацията фокусира вниманието излязлата от печат през 2000 г. на български и английски книга на Владимир Пауновски и Йосиф Илел [52], в която са поместени много снимки с пояснителни текстове, свързани с депортацията на евреите от Тракия и Македония. Пауновски подчертава, че беломорските и македонските евреи „са изпратени в лагерите на смъртта по искане и под натиска на нацистите“ и че „те тихомълком били предадени на нацистите за изтребление през 1943 с надеждата, че това ще помогне за уреждането на териториалния въпрос в полза на България“.

Темата за депортацията се появява бегло и в излезлия през 2002 г. документален сборник с материали, които имат за цел да покажат застъпничеството на православната църква пред държавата в полза на евреите[53]. От публикуваните документи става ясно, че представителите на висшия православен клир са били наясно със случващото се в Македония и Тракия и че съдбата на евреите от „новите земи“ изиграва роля за активизирането на клира в защита на българските евреи.

През 2002 г. Международният център по проблемите на малцинствата издава обемистата aнотирана библиография на Жак Ескенази и Алфред Криспин „Евреите по българските земи“, обхващаща 1917 заглавия и 536 стр. В нея сюжетът за депортацията е изведен в предметния показалец самостоятелно като „изселване“, но той присъства много бледо само със седем от описаните издания[54].

С оглед на нашата тема от особено значение е издаденият от Еми Барух през 2003 г. на английски език сборник[55]. В него Е. Барух настоява, че „дори и днес много български политици, както и голяма част от обществеността, не са готови непредубедено да приемат факта, че България е съучастник в убийството на евреите от Македония и Тракия“[56]. Особено внимание заслужава поместеният в този том текст на Лиляна Деянова, посветен на присъствието на темата за депортацията в българските учебници. Въведен е и проблемът за негационизма (отричането на Холокоста, бел. ред.), като Деянова отбелязва с тревога факта, че появата в България на емблематичното име на френския негационист Робер Форисон минава безпроблемно. Тя обръща внимание и на факта, че в България след 1989 г. 13% от анкетираните от нея студенти настояват да не се говори за „спасяване“ на евреите, тъй като тези от „новите земи“ са депортирани. Подчертава, че в учебниците е поставен акцент на спасяването на евреите от България, докато темата за Холокоста е периферна[57]. В изданието са поместени спомените на сценариста и писател Анжел Вагенщайн, който по време на войната е станал свидетел на придвижването на влаковете с депортираните евреи. Той основателно настоява, че в операцията по „вдигането“ на евреите не участват германски части, а единствено български войници и полиция[58].

През 2004 г. излиза книгата на Иван Хаджийски, посветена на депортацията на евреите от „новите земи“[59]. В изданието са проследени подробности от „акцията“ и са поместени редица факсимилета на оригинални документи. Авторът подчертава, че „съдбата на еврейското население в Беломорието и Македония по това време е решавана от българската висша и местна администрация“. Обявява се категорично срещу оневиняването на Борис ІІІ и Филов чрез твърдението, че те са действали под чужд натиск в изпълнение на чужда воля и решения. Настоява, че в присъединените райони са действали български закони и разпоредби.

През същата година Николай Поппетров издава спомените на Димитър Пешев[60], като придружава текста на българския политик с встъпителна студия, заслужаваща особено внимание. Н. Поппетров поставя термина „спасение“ в кавички, с което се дистанцира от традиционно влагания в него смисъл. Той изрично подчертава, че депортацията е неизбежен резултат от политиката на българските управляващи среди, както и от действията на парламента и правителството, започнали с приемането на Закона за защита на нацията и последвалите го репресивни закони. Особено внимание се обръща на приетите от правителството поредица от постановления, организирали депортирането[61].

Проблемът за депортацията е засегнат в издадения през 2007 г. сборник с изследвания и документи „Обречени и спасени. България в антисемитската програма на Третия Райх“[62], съдържащ изследвания и документи. В него са публикувани материали от чужди архиви, като освен споменатото споразумение Данекер-Белев са поместени доклади на представители на Комисарството по еврейските въпроси и различни немски дипломати, които съдържат ценна информация за организацията и провеждането на депортацията. На практика става дума за материали, голяма част от които са вече известни от цитирани по-горе издания[63]. Поставен е силен акцент върху антисемитизма в Европа и антиеврейската политика в Германия, оказала влияние в България. В изданието се търси балансът на темата за депортацията на евреите от „новите земи“ с данните за акциите в полза на евреите в „старите земи“, както и с тези за натиска върху българското правителство от немска страна.

През същата година в Полша излиза от печат статията на Юлина Дадова, която проследява част от дебата относно съдбата на евреите в България и открито говори за отговорността на българската страна за случилото се в „новите земи“[64].

Темата за „спасението“ продължава да доминира над тази за депортацията и в публикуваната през 2008 г. книга на Дора Калчева, посветена специално на проблема за Холокоста[65]. Въпреки че в нея акцентът се поставя главно на репресиите срещу евреите в останалите страни-съюзници на Германия, тук присъства разказ за подготовката и осъществяването на депортацията на македонските и тракийските евреи с участието на българската администрация и полиция.

Правните аспекти на интересуващия ни проблем са получили частично осветление в издадения през 2010 г. сборник от нормативни актове[66]. Встъпителната студия към изданието е на юриста Димитър Токушев, който насочва вниманието си изцяло върху мотива за съпротивата от страна на българската общественост срещу това наложено според него отвън законодателство, като се настоява, че антисемитизмът няма социална база в България. Говорейки за депортацията на евреите от Беломорска Тракия и Македония, авторът подчертава: „фактически ‚новите земи‘ бяха присъединени към Царство България и представляват едно цяло. В тях се установяват органите на българската административна, военна, полицейска и съдебна власт. Съдилищата правораздават в името на Борис ІІІ“. Там „се въвежда изцяло българско законодателство, включително и всички антиеврейски закони и подзаконови актове.“

В края на 2010 г. Ваня Гезенко публикува в сп. „La Estreya“ статия за Комисарството по еврейските въпроси, в която отново ударението е върху спасяването на българските евреи, като се твърди: „в условията на Втората световна война (и то като съюзник на Третия райх) малка България спасява своите евреи, въпреки че чрез сложните външнополитически маневри се оказва съучастник в депортирането на евреите от „новоосвободените земи“, тъй като те никога не влизат в нейните граници. През целия период на действие на КЕВ хиляди българи, водени не само от чувството на толерантност, но и от дълг и по съвест оказват помощ на съгражданите си евреи“[67]. Този пример илюстрира много красноречиво актуалната позиция на част от колегията към проблема за депортацията на евреите от Вардарска Македония и Егейска Тракия. Заслужава да се подчертае, че към същия брой на „La Estreya“ е публикувано приложение, съдържащо няколко от основните документи, свързани с депортацията на тракийските и македонските евреи.

Много характерна е и тезата, изложена в издадената през 2009 г. „История на българите“. Тук тогавашният директор на Института по история при БАН Георги Марков дословно твърди: „евреите от новите предели са пожертвани за спасението на 47250 евреи от старите предели на Царството.“[68].

Сред публикациите, които засягат тази проблематика, ще спомена и статията на Николай Поппетров[69], в която се оспорва тезата за „спасението“ на българските евреи и се настоява за отговорността на българската страна за депортацията на евреите от „новите земи“. Н. Поппетров обръща внимание и на неглижираната от българската историография тема за еврейските трудови лагери[70].

Депортацията на македонските и тракийските евреи е съвсем бегло засегната в текста на Румяна Маринова-Христиди, отпечатан на гръцки език през 2011 г. под заглавие „Отношението към евреите в България през Втората световна война: европейско изключение“[71]. Въпреки че текстът третира главно застъпничеството на българите в полза на евреите, тук присъства и разказ за подготовката и осъществяването на депортацията от „новите земи“ със съдействието на българската администрация и полиция.

Депортацията е засегната и в монографичното изследване на Румен Аврамов,[72] посветено най-вече на икономическите репресии над еврейската общност в България. Авторът отхвърля употребата на термина „спасение“ като настоява, че „въпреки че по-голямата част от евреите под властта на българската държава да запазват живота си, представата за «спасение» трудно се съвместява с депортирането на тези от Беломорието и Македония към нацистките лагери за изтребление, с тоталното отнемане на граждански права, изселването и бруталното икономическо ликвидиране на близо 50-те хиляди от «старите предели» на България“.

Депортацията на тракийските и македонските евреи се споменава лаконично и в излезлия през 2012 г. девети том от многотомното академично издание на история на България[73]. На нея са посветени излезлите от печат през същата година публикации на Спас Ташев, в които се настоява, че депортацията е дело на Германия и послушния ѝ Белев, а „спасението“ – на Борис ІІІ[74]. На практика авторът не използва никаква нова документация, а изцяло се опира на вече известни факти, твърдейки неоснователно, че проблемът не е изследван от българската историография.

Накрая ще спомена разглеждането на сюжета за депортацията на македонските и тракийските евреи в издания, дело на чужди автори, излезли на българския език или в България. През 1952 г. Бениамин Ардити издава в Тел Авив книга на български език, носеща посвещението „В памет на избитите евреи от Беломорието, Македония и Пирот“[75]. Използвани са материалите, публикувани от Н. Гринберг през 1945 г., както и материали от Народния съд. Ардити настоява за ролята на Борис ІІІ на „спасител“ и обвинява за случилото се в „новите земи“ „садиста Белев“ и Германия. Депортацията е засегната в издадената в Израел на български език през 1961 г. от Натан Гринберг книга, но в нея акцентът е поставен изцяло върху германската политика по отношение на евреите в България[76]. През 1991 г. се появява книгата на Нир Барух „Откупът. Цар Борис и съдбата на българските евреи“[77], в която той защитава тезата, че българските евреи са спасени от лагерите на смъртта благодарение на натиска на масите, а вината за депортацията на евреите от Беломорието и Вардарска Македония е изцяло на Борис ІІІ. Заслужава да се отбележи, че предговорът към изданието е написан от Желю Желев. В главата под надслов „Кошмар в Тракия“ до българската читателска публика достига през 1999 г. и разказът за депортацията на тракийските и македонски евреи на израелския историк Михаел Бар-Зоар, който се базира на документацията, публикувана от Натан Гринберг. В наситения с емоции текст на Бар-Зоар акцентът е поставен върху ролята на българската общественост и най-вече Димитър Пешев. Темата за депортацията на евреите от Беломорието и Македония е разгледана в издадената през 1999 г. книга на италианския журналист Габриеле Нисим, посветена на Димитър Пешев[78]. Нисим настоява, че депортацията е извършена със съгласието на Филов и българския монарх, които са имали, според него, възможността, ако са желаели, да спрат влаковете на смъртта през двете седмици, в които те са били на българска територия. На депортацията на тракийските и македонските евреи е посветена една глава от публикуваната през 2007 г. от Издателството на БАН монография на руските изследователи Лариса Дубова и Георгий Чернявский, които използват богат документален материал от българските архивохранилища[79]. През 2008 г. излиза от печат на български език книгата на израелския историк Шломо Шеалтиел[80], съдържаща отделен параграф, посветен на депортацията на тракийските и македонските евреи. Изложението на събитията е обективно и то се базира на богата изворова база от документи от български архиви, от архива на Яд Вашем и мемоарна литература.

Без да се спирам подробно на голямата тема за ролята на училищната институция, тук ще се огранича да спомена само, че в училищните учебници след 1944 г. единствено през 1946 г. се споменава за депортираните 11 410 души, а през следващите години се говори само за „спасените“ евреи[81]. Темата за депортацията присъства бледо в учебника по история от 1993 г., в който се казва: „През месец март около 11 400 евреи от Тракия, Македния и Пиротско са депортирани в Полша. Освен всичко друго това още веднъж доказва колко крехък е българският суверенитет и колко нездраво скрепени за българската държава са „новите територии“[82].

Краткото ми изложение показва, че у нас съществуват два паралелни разказа за случилото се в началото на март 1943 г. – единият, който настоява за отговорността на българския монарх и управляващите среди и другият, който отхвърля съучастието на българските власти в това престъпление. Цитираните заглавия дават основание да се твърди, че интересуващите се биха могли, ако желаят, да получат достатъчно пълна информация за конкретните факти и нямаме основание да смятаме, че това е тема-табу. Тя обаче очевидно е сред темите, върху които, по думите на Марк Феро, е хвърлено свенливото було на „мълчанието“, закриващо „семейните тайни, каквито има всяка институция и всяка нация“[83]. Същевременно сред част от историците продължава да доминира мнението, че Вардарска Македония и Беломорска Тракия, откъдето почти всички евреи са депортирани и избити, са само присъединени и тези земи не може да се смятат за част от България; според други автори те са само формално присъединени, тъй като всъщност са под командването на германските политически и военни власти; понеже евреите от Вардарска Македония и Тракия не са български граждани (за разлика от евреите в същинските територии на България), не е било възможно да се направи нищо за тяхното спасение. Проявява се тенденцията за оневиняване на българската страна с оправданието за „силния натиск отвън“, а също се изтъква аргументът за изискванията на „националните интереси“. Паралелно с техните публикации съществуват и другите цитирани тук, в които се настоява за отговорността на българските власти. Очевидно е трудно да си представим възможността за какъвто и да било диалог между тях. За съжаление протеклите през изтеклата година наддумвания в медиите със скопските историци и политици във връзка с филма „Трето полувреме“ едва ли допринасят за спокойното доближаване до тази болезнена тема.

Един издателски проект и възникналите въпроси

В момента с Румен Аврамов подготвяме за издание корпус от документи, съхранявани в българските държавни архиви и хвърлящи светлина върху депортацията от „новите земи“. На първо място, това е архивът на Комисарството по еврейските въпроси. Става дума за изключително богат по количество и информация фонд, който отразява не само дейността на тази институция, но и на цялата държава, както и на различни личности и институции по места. Документирани са нормативната и логистичната подготовка, провеждането на акцията по депортацията, както и последвалото я разграбване на еврейското имущество. Освен практиките, от изворите ясно изплуват и преобладаващите идеологии, характери, манталитети. За съжаление, гигантският обем на документацията от този фонд не позволява цялостното ѝ публикуване и сме принудени да подберем само представителни документи. Освен тях ще бъдат публикувани и материали от архивите на Министерски съвет, Министерство на вътрешните работи, Българска народна банка, Министерство на финансите, Министерство на външните работи, Дирекция на полицията, Министерство на правосъдието, администрацията в „новите земи“ и др. Ще се опитаме да отдадем почит на депортираните евреи, като публикуваме пълни списъци на еврейските общини в „новите земи“ с техните рождени дати и професии.

В процеса на работата възникнаха някои въпроси, свързани с установяването на достоверността на издирените и подготвени за публикация извори. Очерта се сериозният проблем до каква степен могат да бъдат използвани материалите от Народния съд. Така например, при работа с архива на Седми състав на Народния съд историкът попада на показанията на А. Вагенщайн, според които депортацията на тракийските и македонските евреи е извършена от нацистките войници, което е в противоречие с твърденията му в цитирания по-горе негов текст и изявления му по Българската телевизия през месец май 2012 г. Нещо повече – това не отговаря на категорично установените факти, че „вдигането“ е извършено от българските власти.

Друг особено показателен е и следния случай: при кръстосването на данните от архивите с тези от дневниците на Народното събрание се оказа, че четири страници със записите от заседанието на 26 март 1943 г., деня, в който в Народното събрание се поставя на обсъждане въпросът за депортацията, липсват[84]. Направената проверка показа, че от екземплярите от книгохранилищата в София – в Национална библиотека „Св. св. Кирил и Методий“, в двете читални на Народното събрание и в Библиотеката на БАН, липсват същите страници. Тези страници липсват и от екземплярите на дневниците в Народна библиотека „Иван Вазов“ в Пловдив, в Окръжната и в Университетската библиотека във Велико Търново, както и във Варненската библиотеката. Направената проверка в Университетска библиотека в София, в Столичната библиотека, в библиотеката на държавните архиви, в библиотеките в Русе и Сливен показа, че там просто липсва въпросния том. Четирите страници липсват и от микрофилма на дневниците в Конгресната библиотека във Вашингтон85. В издателското каре към запазените екземпляри се съобщава, че книга ІІ от стенографските дневници „бе отпечатана по новия правопис през 1948 г. поради разрушаването на Държавната печатница от въздушните нападения през 1944 г.“

Естествено първият въпрос, който възниква, е: „Какво са съдържали тези страници?“

Дневниците от заседанията на Народното събрание от началните дни на месец март 1943 г. не носят какъвто и да било намек, че започналата на 4-ти март депортация на тракийските евреи е обсъждана от депутатите. Едва на 54-тото заседанието на НС от 19 март 1943 г. народният представител от бившата Демократическата партия Никола Мушанов държи слово, в което подчертава, че „от десетина дни насам ние живеем в един обществен смут“. Той алармира членовете на парламента, че „стотици хора, деца, пеленачета, бременни жени, стари хора в 3 часа през нощта се изваждат от къщите им и се изпращат в помещения, предназначени за тютюневи складове, без отопление и без да им се дава храна“[86]. Отговорът на министъра на правосъдието Константин Партов е, че тези хора не са български поданици. Следва 55-тото заседание от 23 март 1943 г., на което, според дневника, до министър-председателя и министър на външните работи и изповеданията Богдан Филов е постъпила интерпелация на народния представител Петко Стайнов[87]. В своето запитване той описва картинно случилото се с евреите, които в този момент се товарят на шлепове в Лом, и настоява, че „лишаването от свобода, както и предаването насила на живи хора – жени, мъже, старци и деца на чужда държава не е дребен административен въпрос и той не може да се решава без одобрението на народното събрание“ и поставя остро въпроса за поданството на тези евреи[88]. Интерпелацията на П. Стайнов не се споменава на заседанията на 23, 24 и 25 март, когато се обсъждат различни текущи въпроси.

На 58-то заседание от петък, 26 март 1943 г., точка първа от дневния ред е „Изказване на недоверие на подпредседателя на Народното събрание“ – нарушилия мълчанието около съдбата на евреите Димитър Пешев. Предложението за бламирането се прави от депутата д-р Атанас Попов. Предстои и одобрение на постановления на Министерския съвет за бързо уреждане на неотложни въпроси в „новите земи“. Запазените седем начални страници от стенографските дневници позволяват да бъде реконструирано отчасти заседанието, като по тях ясно личи голямото напрежение, което цари в този ден. Димитър Пешев прави опит на няколко пъти да вземе думата, но председателят на ХХV Обикновено народно събрание Христо Калфов не го допуска. Петко Стайнов и Никола Мушанов напразно се опитват да попречат на процедурата по бламирането и депутатите гласуват недоверие на Димитър Пешев[89]. Когато се поставя на обсъждане въпроса за одобрение на наредбите на правителството относно „новите земи“ Петко Стайнов произнася слово в защита на правото на всички жители на българските територии да придобият българско гражданство и настоява, че срещу евреите от „новите земи“ е извършено „едно насилие, едно безчовечно деяние и е извършено едно нарушение на законите“. Същевременно той рисува покъртителната картина на натъпканите във вагони евреи, които чакат на Ломското пристанище да бъдат отведени с шлепове. Обявява се и в защита на Димитър Пешев[90]. П. Стайнов е брутално прекъсван на много пъти от Христо Калфов, Божил Пращилов, Крум Митаков, Андро Лулчев, Георги Стоянов и Петър Габровски. Следва речта на Никола Мушанов, критикуваща остро процедурата по бламирането на Д. Пешев[91]. Александър Цанков и Иван Петров протестират срещу незаконността на процедурата и напразно искат думата. Думата иска и Ангел Държански. Изказва се Тодор Кожухаров, който дава пояснения защо е подписал писмото на Димитър Пешев. Въпреки многократните прекъсвания от страна на Христо Калфов, Крум Митаков и Димитър Андреев, Кожухаров произнася силно слово в защита на човещината, на правовата държава, като припомня, че в българската конституция е казано: „Всеки роб, стъпил на българска земя, е свободен“ и нарича Богдан Филов „смел диктатор“[92]. Последната част от словото на Кожухаров липсва. Според даденото в началото на записа съдържание на дневника на стр. 1167 би трябвало да следва речта на Дочо Христов, на стр. 1168 – на Славейко Василев, на 1169 – на Димитър Андреев и Петър Савов, а на с. 1170 – на Христо Статев. На с. 1171 е запазен текст – по всяка вероятност краят на словото на Статев, в което се защитава политиката на правителството по отношение на евреите и се опонира на Тодор Кожухаров и Петко Стайнов.

Заседанието от 26 март присъства смътно в спомените на Димитър Пешев. В тях то е отнесено към 30 март, за него се казва, че Атанас Попов е внесъл предложението за бламирането и че било решено гласуването да мине набързо, без всякакви разисквания. „Ясни бяха съображенията за това – нежеланието да се изнесат публично неприятни за правителството работи, за проектираните нови мерки срещу евреите“[93]. Пешев подчертава: „Аз никога не видях самия дневник и не зная как в него е отразено това, което стана“[94]. В цитираната публикация на Габриеле Нисим са използвани дневниците на Народното събрание, но липсата на страници от деня на бламирането на Пешев не е отбелязана[95]. Впрочем тази липса не е отбелязана от авторите, занимавали се са тази проблематика.

В дневника на Богдан Филов заседанието от 26 март е отразено лаконично: „В днешното заседание на камарата като точка първа на дневния ред беше поставено предложението на д-р Ат. Попов за бламиране на Д. Пешев. Предложението беше прието без разискване, при голям шум и протести от страна на опозицията и някои приятели на Пешева. Обаче малко по-късно, при разглеждане на едно решение за новите земи, ораторите се спряха върху бламирането на Пешева и причините, които са го предизвикали във връзка с еврейския въпрос. Пешев направи много лошо, като не се съгласи да си подаде оставката, тъй като всички сега ще останат с впечатление, че той е бил бламиран, понеже е защитавал евреите. Тод. Кожухаров в своята реч засегна и мене…“[96]

За заседанието на НС от 26 март 1943 г. разполагаме и със сведенията от дневника на Васил Митаков, които са въз основа на разказаното му от участвали в него депутати. Според разказа на брат му депутата Крум Митаков, на Пешев изобщо не е дадена думата, но са се изказали други депутати, от които Кожухаров говори „най-лошо и енергично“[97]. Няколко дни по-късно, на 30 март 1943 г., Васил Митаков препредава и разказа на Захари Жеков за случилото се на 26 март. Той говори за силните речи на П. Стайнов, Н. Мушанов и Т. Кожухаров и продължава: „След него взел думата Дочо Христов, след това Петър Савов, речите на които били твърде слаби и даже направили лошо впечатление. Крум също се обадил, обаче, според Жеков, станал смешен. Взел след това думата Славейко Василев, който този път говорил много добре, бил находчив и издържан.

„Вие – казал, – които днес плачете за евреите, къде бяхте, когато от Северна Добруджа се изгонваха хиляди и хиляди българи с малки деца, със стари хора? Тогава мълчахте. Къде бяхте, когато в Тракия се избиваха български стражари и войници? Къде бяхте, когато в Сърбия се убиваха български войници? Тогава не се обадихте.“

Впечатлението от неговата реч било силно. Министрите, които до тоя момент стояли като подсъдими, малко се съживили и почнали да се усмихват.“[98]

За съжаление в спомените на Никола Мушанов и Дочо Христов липсва информация за заседанието от 26 март[99].

В броя на в. „Зора“ от следващия ден заседанието е отразено съвсем лаконично, като се съобщава, че по предложение на Атанас Попов депутатите са гласували бламирането на Д. Пешев. Дава се информация, че са се „развили обстойни разисквания“ при обсъждането на законопроекта за „новите земи“, в които са участвали споменатите по-горе народни представители, като сред имената на изказалите се е цитирано и името на Ангел Держански[100]. Вестник „Утро“ от 27 март информира, че Народното събрание приело с ръкоплясканията на мнозинството предложението на д-р Ат. Попов за изказване недоверие на подпредседателя на Народното събрание Д. Пешев. Предложението е прието без разисквания. Казва се още, че при обсъждането на законопроекта за новите земи са станали разисквания и са се изказали проф. П. Стайнов, Н. Мушанов, Д. Христов, А. Держански, Сл. Василев, Д. Андреев, П. Савов и Хр. Статев[101]. Заседанието е отразено съвсем накратко и от издавания от Т. Кожухаров в. „Слово“, който на следващия ден информира, че на 26 март А. Попов е направил предложение за изказване на недоверие към Д. Пешев и че, подложено на гласуване, предложението е прието. Говори се също, че „станаха разисквания“ във връзка с уреждането на проблемите, свързани с „новите земи“ и че думата са взели изброените по-горе депутати, включително и А. Держански[102]. Вестник „Целокупна България“ помества информацията, че на 26 март Народното събрание е започнало заседанието си в 16.45 часа под председателството на председателя Христо Калфов и е било поставено на гласуване предложението на д-р Атанас Попов за изказване недоверие на подпредседателя на Народното събрание Димитър Пешев. Предложението е било гласувано „с подчертано болшинство и без разисквания“. Одобрени са и решенията на Министерския съвет, взети във връзка със „Закона за разрешаване на бързи и неотложни въпроси в освободените земи“[103]. Най-лаконичен е в. „Мир“, в който на 27 март се съобщава, че Народното събрание е гласувало с болшинство предложението на А. Попов за изказване на недоверие към Д. Пешев[104].

Няколко биха могли да бъдат обясненията за тези липсващи страници.

Излезлите от печат след 1989 г. изследвания на българските историци позволяват да се повдигне „булото“ от процесите, протекли у нас след деветосептемврийския преврат от 1944 г. Томът с липсващите страници излиза от печат през 1948 г., т. е. когато в България завършва преходът към тоталитарното общество от сталински тип[105].

Дневникът е набран с въведения през 1945 г. нов правопис и е възможно да е бил подвързан с всичките набрани страници. Може също така липсващите страници да са били отстранени още преди подвързването поради обстоятелството, че съдържат изказвания на лица, обявени за „врагове на народа“ и осъдени на смърт от Народния съд през 1945 г. Напълно възможно е те да са били отстранени вече от готовото книжно тяло, като механизмът по отстраняването на тези страници може би съответства на описаното от Веселка Чичовска в нейната великолепна студия за функционирането на комунистическата цензура[106]. Изнесените конкретни факти около дейността по унищожаване на книжнина с „вредно съдържание“, проведена след създаването на Комитета за наука, изкуство и култура с председател члена на Политбюро и секретар на ЦК на БРП(к) Вълко Червенков и особено около ролята на отдел „Агитация и пропаганда“ на ЦК на БРП (к) помагат да се долови атмосферата на сурова цензура и репресии в тоталитарната държава. Прочистването на библиотеките, издателствата и книжарниците от книжнина с „фашистко“ и националистическо съдържание добива особено драстичен вид със създаването през 1952 г. на институцията Главлит (Главно управление по въпросите на литературата и издателствата), която се ползва с правата на министерство. Оформена е структура със 7 отдела, един от които е „Контрол над библиотеки, музеи и изложби“, с огромен екип от „политредактори“, овластени с функциите на цензори. Всемогъщата началничка на Главлит Елена Гаврилова възприема внушенията на командирования у нас Владимир Владимирович Катишев, заместник-началник на съветския Главлит, относно методите на борба срещу фашизма, национализма, шовинизма и расизма. Политредакторите получават инструкциите „вредните пасажи да се подлепят или пък просто страниците да се откъснат“[107]. През 1953 г. Главлит изпраща в библиотеките свои постоянни цензори, чиято задача е да контролират съдържанието на библиотечните фондове. Равносметката от дейността по прочистване от „вредни книги“ дава основание на В. Чичовска да твърди, че проведената през 1953-1954 г. чистка на библиотеките е най-мащабната, проведена след 9.ІХ.1944 г., като най-засегнати от тези чистки са библиотеките в София, Пловдив, Русе и Варна. Напълно възможно е изречените от Славейко Василев думи, които са накарали „министрите, които до тоя момент стояли като подсъдими, малко се съживили и почнали да се усмихват“, да са станали причина за откъсването на страниците. Без да знаем какво точно е говорил Дочо Христов, то бихме могли да предположим, че и той е говорил в същия дух, като се има предвид, че той е вносителят на Закона на защита на нацията и който, както сам се гордее, още преди Хитлер е говорил за вредната роля на евреите[108].

Друга посока за разсъждения се открива от възможността на липсващите страници да присъства ясно произнесеното признание за отговорността на българската страна за стореното по отношение на евреите в „новите земи“, което би помрачило възприетия вече официален образ от държавата ни на „страна, спасила своите евреи“ и „страна без антисемитизъм“.

Да споменем и още едно хипотетично обяснение – че на откъснатите страници някои от вече утвърдените антисемити е направил изказване, разбиващо този образ, което не е било в интерес на новите власти, изпратили в небитието по-голямата част от участвалите в това заседание. Тази посока се обезсилва до известна степен от факта, че словото на Тодор Кожухаров е запазено почти изцяло, а самият той става жертва на червения терор, като е осъден на смърт от Народния съд.

Съдбата на останалите „действащи лица“ от заседанието на 26 март е следната: председателят на ХХV Обикновено народно събрание полковник Христо Калфов е осъден от Народния съд на смърт и екзекутиран, о. з полк. Славейко Василев е също осъден на смърт, но той се самоубива около 9-ти септември, Дочо Христов е осъден на смърт и екзекутиран, Крум Митаков е осъден на смърт, министърът на вътрешните работи Петър Габровски е осъден на смърт и екзекутиран. Вносителят на бламирането на Д. Пешев Атанас Попов е осъден на 15 г. затвор, точно толкова, колкото получава и самият Димитър Пешев. Никола Мушанов е осъден на една година затвор. Христо Статев емигрира в Австрия[109].

Не е изключено, разбира се, и обяснението да е от чисто техническо естество – при подвързването на тома страниците, които са били вече набрани, просто са отпаднали поради небрежност.

Която и от тези хипотези да намери потвърждение за в бъдеще, този случай ни кара да се замислим за изпитанията, през които е преминало нашето общество, и за тяхната проекция, за „дългата им сянка“ върху перспективите пред него. Ще си позволя да припомня, че наследеният от Античността призив „Опознай себе си!“ добива през епохата на Просвещението силата на девиз, насочващ вниманието към човека в етичен план. В трудовете на представителите на Българския ХІХ век той носи смисъла на призива „Опознай своя народ, за да можеш да вървиш напред!“[110]. Силно се надявам, че моите сънародници, прочитайки тези зловещи страници от българската история, може би ще станат малко по-резервирани към националния ни автостереотип за „изконната толерантност на българите“, както и по-критични към твърдението за „съдбовната важност“ на териториалните придобивки, коствали загубването на човещината. Случилото се през март 1943 г. в Егейска Тракия и Вардарска Македония трябва да се опознае възможно най-точно и подробно и то по никакъв начин не може да помрачи несъмнено светлия подвиг на Димитър Пешев и подкрепилите го български граждани, а само би помогнало да опознаем по-добре своето общество. И още нещо: коментарите в интернетфорумите по тази тематика ми дават основание да припомня думите, с които Умберто Еко завършва своята книга „Пражкото гробище“ – че неговият герой Симон Симонини, представляващ сборен образ на носителите на негативните национални стереотипи към „другия“, „е все още сред нас“[111].

Дължа благодарност на колегите Любомир Огнянов

и Румен Аврамов за коментарите им по този текст.

Надя Христова Данова е родена на 03.03.1942 г. в гр. София. Завършва история в СУ „Св. Климент Охридски“ през 1964 г. През 1968 г. получава докторска степен, от 1980 г. е доцент, от 1995 – професор, доктор на историческите науки. Работи в Института за балканистика при БАН. Чете лекции в СУ „Св. Климент Охридски“ и НБУ. Автор е на книгите „Националният въпрос в гръцките политически програми през ХІХ век“ (1980), „Константин Георгиев Фотинов в културното и идейно-политическото развитие на Балканите през ХIХ век“ (1994), „История на Нова Гърция“ (съвместно с Апостолос Христакудис, 2003). Съставител и редактор на редица сборници като „Книга за българските хаджии“ (съвместно със С. Гюрова, 1985, 1995), „Представата за „Другия“ на Балканите“ (съвместно с В. Димова и М. Калицин, 1995), „Да мислим Другото – образи, стериотипи, кризи ХVIII-ХХ век“ (съвместно с Р. Заимова, Н. Аретов, Н. Чернокожев, 2001), „Разночетенията на текста“ (съвместно с Б. Биолчев и В. Стефанов, 2003).

Коментари (6)

- 15-01-2013|Румен Леонидов – Запитване

Уважаема г-жо Данова, никъде не видях да цитирате и спомените на този мъж, нито неговата книга. Ето кой е той, за онези, които не са чували за него и не са го чели…

Камхи е роден през 1870 година в Битоля, тогава в Османската империя. Завършва еврейско училище. През 1894 година се запознава с Даме Груев и става член на Вътрешната македоно-одринска революционна организация, а през 1896 година участва на Солунския конгрес на организацията, който се провежда в неговата къща. По-късно е разкрит от османските власти, но с подкупи е освободен и обикаля Битолско, Ресенско, Костурско и други. През 1901-1902 година участва в Аферата „Мис Стоун“, след което е интерниран, заедно с брат си Ментеш Камхи, в Дебър. Там те взимат участие в Илинденското въстание през 1903 година. Двамата организират кампания за набиране на средства за пострадалите от въстанието сред еврейската общност в Македония. След потушаването на въстанието се среща с цар Фердинанд I. През 1905 година участва на Рилския конгрес на ВМОРО. Живее в София, но след Първата световна война се мести в Солун.

През 1943 година Рафаел Камхи е арестуван от германските окупационни части в Солун, като оттам е трябвало да бъде изпратен в концентрационен лагер в Централна Европа. Със съдействието на български организации като Македонският научен институт, Илинденската организация и с личното застъпничество на председателя на Съюза на македонските културно-просветни и благотворителни братства генерал Коста Николов, както и на българското правителство в това число и с личното съдействие на Богдан Филов[1] той е освободен, но брат му, както и близките му са избити в Треблинка. Племеницата му Роза Камхи, дъщеря на брат му Ментеш се жени за югославския партизанин Бано Русо.

Рафаел Камхи се мести и живее отново в София до 1950 година, когато заминава за Израел. Умира през 1970 година в Тел Авив.

Издателства „Шалом“ и „Синева“ публикуват събраните спомени и документи на Рафаел Камхи и ги издават със заглавие „Аз, войводата Скендер Бей“ през 2000 година.

- 15-01-2013|Румен Леонидов

Проблемът е, че от антицарски, започналият процес за търсенето на истината и вината за депортацията на гръцкиге и югославските евреи, се превърна в антибългарски дует със сърбоманските комунисти от Скопие. Предагам ви да погледнете критично и тази статия, за да бъде историческата ви панорама още по-обективна и информативна… За Спас Ташев също не сте права – той издири още подробности, още свидетелства, издаде ги на българки и английски, и може да не ви допада позицията му, но това не е основание книгите му да бъдат премълчани или поне публично отритнати, ако трябва…

http://www. sitebulgarizaedno. com/index. php? option=com_content&view=article&id=307:2011-05-18- 09-52-51&catid=29:2010-04-24-09-14-13&Itemid=61

- 19-01-2013|Манол – А, да,

ето защо съм така раздвоен като чета Прегледа. Често попадам на прекрасни материали. Но често попадам и на такива като този. За щастие, други са коментирали добре преди мен.

- 20-01-2013|Ева Атанасова

Първо нека да изразя своята благодарност както към г-жа Данова така и към Либерален преглед за повидгането на въпроса за съдбата на евреите по българските земи. Ако и историческата панорама да не е пълна да не е пълна, посочените от Г-н Леонидов пропсуки подчертават нуждата за систематично и задълбочено обсъждане на тази болезнена страница от новата българската история.

От своя страна бих искала да попитам за приноса на издадената през 1997 студия на Цветан Тодоров, и аз нейното място в този дебат.

- 26-01-2013|Дончо Аврамов – Кой знае нещо за значката?

Преди години, живият тогава кинокритик Яко Молхов ми каза, че ЕВРЕИ, КОИТО СА УЧАСТВАЛИ В ПЪРВАТА СВЕТОВНА ВОЙНА КАТО ВОЙНИЦИ ИЛИ ОФИЦЕРИ ОТ БЪЛГАРСКАТА АРМИЯ И СА ИМАЛИ ОРДЕНИ ИЛИ МЕДАЛИ СЛЕД 1942 Г. НЕ СА БИЛИ ЗАДЪЛЖЕНИ ДА НОСЯТ НА РЕВЕРИТЕ СИ ШЕСТОЪГЪЛНАТА ЗВЕЗДА, А БЕЛИ (ИЛИ ЖЪЛТИ?) КРЪГЛИ ЗНАЧКИ. За тази подробност никога от никой друг не съм чувал нищо. Но намирам, че ако бъде потвърдено, това е факт от изключително значение – ето още един специфичен, несрещан другаде опит на българите да се запази човешкото достоинство или поне част от него в тези трагични за евреите в Европа дни. Дали някой знае за това?

- 30-01-2013|Бл. Благоев

Още едма статия по дългоразисквания проблем в списанието. Явно е, че истината не е проста и едноцветна. Състоянието много ми напомня ЗА или ПРОТИВ Белене сме. Тази статия конкретно съдържа интересни подробности, но авторката съвсем не е критично и двустранно настроена за търсене на повече истина, а от всякъде личи нейната взвта от по-рано позиция. Като изключим протоколите от парламента, сведения са приложени главно от „антифашисти“ и противници на всичко преди 1944г. Аз съм свидетел на тогавашните събития и твърдя, че в българското общество прононсиран антисемитизъм не е имало. Извинявайте госпожо професор, но освен с особи като Вагенщайн и протоколи от НАРОДНИЯ съд, търсете мнението и спомените на 90-годишщните, докато още ги има. Ако сте заинтересована от истината. И не забравяйте че бутилката може да е наполовина пълна, но и наполовина празна. Доста сте млада за да имате непоколебима позиция.

Историята на Стив Джобс: вдъхновение или предупреждение?

Автор: Бен Остен

Скоро след като Стив Джобс се завръща в Епъл като главен мениджър през 1997, той решава, че една от компаниите-снабдителки не доставя резервни части достатъчно бързо. Фирмата отговаря, че няма как да го направи, пък и няма защо: от Епъл са подписали договор, гарантиращ продължаването на бизнеса със сегашното темпо. Както Уолтър Айзаксън описва в биографията на Джобс, наскоро коронованият мениджър отговаря много просто: тогава нарушете договора. Когато един от мениджърите в Епъл го предупреждава, че това решение вероятно ще означава съдебен процес, Джобс отговаря, „просто им кажете, че ако се ебават с нас, никога повече няма да получат пукната стотинка от тази фирма, никога“.

Доставчикът действително завежда съдебно дело. Мениджърът, предупредил Джобс, напуска Епъл. (Джобс „сигурно щеше да ме уволни и без това“, казва той по-късно на Айзаксън). Юридическата бъркотия отнема една година и вероятно значително количество пари, за да бъде решена. Но междувременно Епъл наема нов доставчик, който отговаря на очакванията на безкомпромисния шеф.

Каква е поуката, която можем да си направим от този анекдот? В края на краищата, ние се обръщаме към животите на успешни хора в търсене на вдъхновение и поучение. Но поуката тук може и да ни накара да се чувстваме неудобно: нарушавай всяка норма на социално или бизнес-взаимодействие, ако тя стои между теб и онова, което искаш. Джобс редовно е казвал на подчинените си, че са задници, че никога не могат да свършат нещо като хората. Според Айзаксън, дори Джонатан Айв, безкомпромисният шеф на дизайнерския отдел на Епъл, е получавал от време на време подобни обръщения. Веднъж, след като се настанява в петзвезден лондонски хотел, специално избран за него от Айв, Джобс го нарича „лайнарник“ и напуска начаса. „Нормалните правила на социално поведение, смяташе той, не се отнасят до него“, обяснява Айв на биографа. Незачитането на подобни правила продължава и извън офиса, в семейството, с което той рядко прекарва много време, както и към непознати (полицаи, продавачи), които изпитват вербалната ярост на главния мениджър, когато не му се харесват.

Джобс е мъртъв вече повече от година, но биографията му все още е бестселър. Действително, тази история се оформи като едно от свещените писания за днешните предприемачи – евангелие и антиевангелие едновременно. За някои, животът на Джобс показва важността на това човек да се придържа стриктно към визията и целите си, независимо каква може да бъде психическата цена на всичко това за служителите или бизнес-партньорите ви. За други Джобс служи като предупреждение, като човек, който е променил света, но на цената на скарване с почти всички хора около себе си. Разнообразието на тези реакции е показателно за двата вида дълбоки и често несъвместими вида глад, които мотивират толкова много от нас днес: ние искаме да преуспеем в света на работата, но искаме също и удовлетворение у дома и в семейството. За онези които, подобно на Джобс, са се заклели да „оставят знак във вселената“, историята на трънливия му живот предизвиква нужда от преосмисляне. Дали наистина си струва да бъдеш като Стив?

В единия лагер са онези, които могат да се нарекат религиозни последователи. Това са хора на бизнеса, които са изтълкували живота на Стив Джобс като разрешение да станат още по-агресивни като визионери, като конкуренти, и преди всичко – като шефове. Те се отдават на възбудата да чувстваш себе си като генерал – а понякога и диктатор. Работата и без това е била център на живота им, но историята на Джобс ги е накарала да заложат още повече на този избор.

Стив Дейвис, главен мениджър на TwoFour, софтуерна компания, обслужваща финансови институции, с удоволствие би разговарял за влиянието на Джобс върху собствения му живот и кариера. Но първо трябва да намери свободен половин час. Когато в края на краищата му се удава да открадне няколко мига за разговор, той обяснява, че съзнателно е оставил настрана някои аспекти от семейния си живот, тъй като вярва, че младите фирми пропадат, когато хората, работещи в тях, не са решени да бъдат на разположение по 24 часа в денонощието. За щастие, казва той, е имал късмета да намери жена, която е поела повода вместо него.

Дейвис описва тези избори спокойно, но гласът му се изпълва с треска когато описва интензивността и несигурността на предприемачеството. Той обича всяка секунда от него. Не работи със спасителна мрежа под себе си. Точно в този момент звъни адвокатът му с въпрос по някакъв договор и Дейвис трябва да избере посока, към която по-късно да се придържа. Какво да реши? Той признава, че не знае. Възбудата идва от възможността да се окаже неправ. „Хората, които стартират компании, са различни от останалите“, казва той. „Ние сме готови да пропаднем. Погледнете Джобс. Нокаутираха го, а той продължаваше. Той е напълно неконвенционален, кара по свой собствен път. Или се присъединявате към него, или се махате от пътя“.

Да се присъединиш или да се махнеш от пътя – това е фраза, която обобщава поуката, която съдържа животът на Джобс за днешните му почитатели. Ендрю Харгадон, професор в Университета Дейвис, Калифорния, и автор наКак се получават пробивите: изненадващата истина за начините, по които фирмите внасят нововъведения, посочва, че стремителността и грубостта на Джобс са подпомогнали появата на един нов вид реакция срещу няколко десетилетия на утвърдено мислене по отношение на важността на упълномощаването на работниците да вземат решения и търсенето на консенсус. „Джобс ни показва ценността на пътя на старата школа, на автократичното ръководство. Отишли сме толкова далеч в другата крайност, към една волска социология, в която се очаква, че щастливите крави ще дават повече мляко“. С други думи, необходим е бил един такъв хипи-откачалец (hippie-geek), който да даде и на останалите шефове разрешение да бъдат отново агресивни и доминантни.

Това не е агресия сама за себе си, а за доброто на компанията. Тристан Отиърни, софтуерен програмист за Mac и iPhone, преди три години е помогнал на основателя на Туитър, Джак Дорси, да основе фирмата за използване на кредитни карти Square. Отиърни казва, че вече и сам оценява стойността на това да се каже на хората в очите, че работата им е боклук. „Не можете да правите по-добри продукти, като казвате, че всичко е чудесно“, обяснява той. „Правите ги по-добри, като обяснявате на хората, че и сами не знаят на какво са способни“. Арон Леви, човек който описва самия себе си като „имитиращ мениджър“ („wantrepreneur“) по образеца на Джобс, е стартирал през 2005 г., директно от стаята в студентското си общежитие, фирмата Box, която позволява споделяне на файлове въз основа на т. нар. cloud (директна работа с файлове в споделяно-интернет-пространство). На хората, които наема, той винаги цитира Джобс – „Някои хора не са свикнали с обкръжения, в които се очаква единствено превъзходна работа“ – за да им покаже, ясно, че Box е точно такова обкръжение. „Моят урок от Джобс“, казва Леви, „е че мога да тласкам служителите си по-далеч, отколкото самите те са смятали за възможно, и че няма да избързвам с пускането на някакъв продукт в оборот преди той да е перфектен“. И добавя: „Този подход върви ръка за ръка с изгледите за нанасяне на поражения върху човешката страна“.

Вярно е, че служителите на Епъл рядко са напускали, когато той ги е наричал „ляйняни глави“ или дори когато е представял идеите им като собствени. Една от ранните мениджърки от екипа на Mac разказва на Айзаксън за обидите, с които Джобс е замерял служителите. Но след това добавя „Смятам се за абсолютно най-късметлия, че съм могла да работя с него“. Този вид свидетелства са доказателството, за множество предприемачи и мениджъри, че силното водачество и впечатляващите резултати ще накарат служителите да търпят и дори да приемат охотно, неприятни условия на работа. Рей Далио, основател на Bridgewater Associates, най-печелившият хеджов фонд в света, е наричан „Стив Джобс на инвестициите“ отчасти и защото фирмата му практикува една форма на радикална директност. От всички служители на Bridgewater се очаква да бъдат безкомпромисни едни към други, да говорят без страх от някакви чувствителности. Далио казва, че споделя вярата на Джобс в ползите от твърдото, брутално прямо офисно обкръжение, но насърчава служителите си да му връщат със същото. Той сравнява начина на диалог, който практикува – не само в Bridgewater, но и във всичките си лични връзки – с изкривяването на някой крайник в трудна позиция от йога или с тренировките на морски пехотинец. „Много скоро болката се превръща в удоволствие и вие не можете да живеете без нея“, казва той.

Онова, което религиозните последователи си желаят най-силно, е да притежават същата сигурност на визията, каквато Джобс е изпитвал в своята собствена. Нийл Сейлс-Грифин, 25-годишният съосновател и главен мениджър на Code Academy, училище за програмисти в Чикаго, казва, че след като е изучавал живота на Джобс, вече не пилее време за тънкостите на етикета. Той открито охулва проекти, които не функционират, дори и ако другите вече са инвестирали в тях безброй много часове. Спомня си злополучния старт на MobileMe, инициативата на Епъл, от която се е очаквало да позволи на потребителите да синхронизират всички свои онлайн-данни в „облака“ на Интернет. По време на официално представяне в Епъл Джобс наругал екипа на MobileMe за това, че не са успели да създадат по-добър продукт – „трябва да се мразите едни други затова, че сте се изоставили до такава степен“ – а след това уволнил ръководителя на екипа на място. „Страстният подход на Джобс ме окуражи да бъда самия себе си, с всичките ми слабости, трудности и ограничения“, казва Сейлс-Грифин. „Погледнете само какво е постигнал той чрез това“.

Вторият лагер е на онези, които могат да бъдат наречени „отрицатели“. Това са предприемачи, които, след като са прочели за Джобс след смъртта му, са се отвратили от общия му образ – не просто от начина, по който се е отнасял към служителите си, но от диктаторския, безкомпромисен начин, по който се е подвизавал в живота. Биографията на Айзаксън е пълна с истории, показващи Джобс като неприятен човек – гневните изблици във връзка дори с неща, които изглеждат абсолютно незначителни, като вида цветя в хотелската му стая или начина, по който застаряващата барманка от веригата Whole Foods приготвила плодовия му шейк. Той паркира колата си на местата за хора с увреждания или пък отказва да сложи на колата си номера. Изоставя най-голямата си дъщеря, и прилага прословутата си способност да „изкривява реалността“, когато става дума за собственото му бащинство.

Джеф Атууд е бил някога „религиозен последовател“. Подчинил е цялата си идентичност на фирмата, която е създал: Stack Exchange, мрежа от сайтове за въпроси и отговори. „Подготвяте се за война“, казва той за етиката на управление на млада фирма. „Необходим ви е духовен плам, почти религиозна вяра в мисията, за да се хвърлите в атака“. Така че е било голяма изненада за него – а и за всички останали – когато осъзнал, че трябва да се откаже от Stack Exchange и от живота, свързан с фирмата. Именно биографията на Джобс е била нещото, което предизвикало неговото прозрение и го превърнала в убеден отрицател.

Той вече познавал всички истории за Джобс бизнесмена и новатора. Но онова, което възприел като мъчително, почти непоносимо за четене, били подробностите около семейния и личен живот на Джобс. Атууд почти се просълзил от един пасаж, в който една вечер Джобс показва на сина си плановете за новия генерален щаб на Епъл и дори не му хрумва да извика и дъщеря си, която е казала, че иска да стане архитектка. „Той е обръщал по-малко внимание на Ерин“, пише Айзаксън за Джобс и дъщеря му, „която е тихо, вглъбено дете и изглежда не знае как точно да се отнася към него, особено когато започне да хвърля нараняващи бодли“. Атууд, на 41 години, наскоро е станал баща на момичета-близначки и сега казва, че Джобс е вършил „обратното на онова, което трябва да прави някой родител. Да бъдеш родител означава да бъдеш там, човеко. Това означава да те виждат“. Биографията го е принудила да види, че и той, като Джобс, е позволил на работата да доминира в живота му. Той пъшка, когато си припомня как Джобс е отговарял директно и грубо на имейла на някой случаен клиент посред нощ: „Ето защо вие сте идиот“. Атууд е вършел точно същото. Всъщност той не е искал да напуска, но тази радикална мярка му се видяла като единственото средство да разчупи порочния кръг. „Ако ще се проваляш в изграждането на нещо“, казва той, „по-добре да се провалиш при изграждането на шибания iPad. Не пропадай при изграждането на децата си“.

За някои от тези отблъснати читатели, причината са разказите за мениджърската жестокост на Джобс. Вриндър Сайъл – бивш мениджър в Quaker Oats, който е купил верига от кафенета, след това я продал, а сега управлява консултантска фирма и преподава на студенти по бизнес – е очаквал да се възхити от биографията. Той силно се възхищавал на амбициите на Джобс и редовно го представял на студентите си като образец за водачество. Книгата обаче го натъжила: Сайъл не можел да разбере защо Джобс е изпитвал такава нужда да има право във всяка ситуация и да напада другите, защо е трябвало да представя чужди идеи като свои собствени. Сайъл казва, че отишъл при студентите си и признал, че е грешил. „Джобс е бил като динамит“, казва той. Динамитът пробива пътеки, но и разрушава всичко около себе си“. Сайъл не е мислил много за Бил Гейтс преди, но сега вече го прави. „Гейтс се е развил от пълен задник до човешко същество“, казва той. „Джобс си е останал задник“.

Повечето от отрицателите са, също като Атууд, предприемачи, които се безпокоят за бащинските си роли. Някои от тях посочват едно конкретно място към края на книгата, когато Джобс обяснява защо е помолил Айзаксън да я напише. „Исках децата ми да ме познават“, казва той. „Не съм бил винаги при тях и исках да разберат защо, а също и какво съм правил“. Брад Уордел, главен мениджър на софтуерната и геймърска компания Stardock, когато осъзнал, че същите способности за изкривяване на реалността, които са позволили на Джобс да създаде iPod-а, са го довели до отричане сериозността на рака на панкреаса, който го убива. (В продължение на девет месеца Джобс е отказвал да се подложи на конвенционално лечение). Вордел, на 41, казва, че собствените му години на оформяне отговарят на възхода на Джобс, и именно влиянието на Джобс му е помогнало „да вложи всеки свой грам енергия и концентрация в Stardock“. А това означавало – 80- и 90-часови работни седмици, маниакално проверяване на всяка версия от всяка софтуерна програма, преглеждане на изходния код, безкрайно писане на забележки. „Но по едно време осъзнах, че, също като Джобс, и аз мога да умра. Джобс е пропуснал да се грижи повече за децата си; аз също го пропуснах при моите“. Уордел сега често работи от къщи и е наел хора, които да се грижи за различни страни от бизнеса, които преди това е управлявал сам.

Много от предишните фенове премислят отново преклонението си пред Джобс, отчасти защото вече не са момчета. Вече по на четиридесет години, те се изправят пред края на своите младежки години – имат деца, а собствените им родители са станали пенсионери или са починали. Мат Хои, основател на уеблога Metafilter, се обръща директно към всичко това в една презентация, наречена „Уроците на един 40-годишен“, която е изнесъл миналата година на конференцията за уеб-дизайн Webstock. Хои отбелязва, че е посивял, че дъщеря му е станала на седем години, че наскоро е погребал дългогодишния си домашен любимец и е преживял собствения си почти-сблъсък с рака (мозъчен тумор, който се оказал доброкачествен). Хои чул мнозина от своята трупа – повечето от тях всеотдайни последователи на Джобс – да казват „време е да не се свършва като Стив“. Така че, вместо да се опитва да изгради следващия Епъл, той решил да изгради един „лайфстайл бизнес“ – по-малка фирма, която отхвърля приемането на акционерски капитал и се финансира сама, като оставя на притежателя си време за неща извън работата. Показал графика на живота си от средата на двадесетте си години, която показвала как работата доминира над всичко останало в личния му живот. Сега вече, на 40, нещата са по-балансирани.

Струва си да се посочи, че тези мъже-отрицатели, са стигнали там, където мнозина жени-предприемачки са били открай време. Жените-мениджърки не са имали нужда от биографията на един липсващ баща, за да започнат да мислят върху нуждата от баланс между работа и семейство; за разлика от четиридесетгодишните юнаци, те са водили разговори около този баланс през по-голямата част от животите си. Рашми Сина, главна мениджърка на сайта за размяна на презентации SlideShare, е била бременна с близнаци когато изгълтала книгата на Айзаксън. Прочела я, за да разбере как Джобс е създавал превъзходни продукти, но възможността да извлече и някакви лични поуки от живота му дори не ѝ минавала през ума. По същия начин, Хайди Месер, съоснователка на маркетинговата фирма LinkShare, казала на целия си екип да прочетат книгата, но без и да си помисля, че те ще възприемат Джобс като неин ролеви модел в мениджмънта. Все пак тя предлага своя личен извод от живота на Джобс: „Ако той е могъл да създаде Епъл и Пиксар – две многомилиардни фирми – то аз пък сигурно ще мога да се справя с един бизнес и със семейството си“.

Всички отрицатели знаят, че потискането на собствените им стремежи да приличат на Джобс ще бъде трудно. Те са по природа целенасочени перфекционисти. А освен това знаят и че оттеглянето от битката – възприемането на един подход към бизнеса, основаващ се на опит за баланс с обикновения живот – означава, че никога няма да могат да постигнат толкова, колкото биха могли, ако не го направят, камо ли пък да се сравняват с Джобс. Ако преди са пускали в обръщение по пет или шест продукта годишно, сега пускат по един или два. Ако преди са изпращали по десетина имейла по време на обедната почивка, сега изпращат само по няколко. Вместо да планират как да лансират фирмите си на борсата, те се задоволяват с достатъчно печалба, за да поддържат служителите и себе си. За да си създадат начина на живот, който си желаят или от който имат нужда, тези предприемачи сдържат апетита си и си налагат самоограничения.

Когато не пише биографични бестселъри, Уолтър Айзаксън ръководи института Аспен, безпартиен тинк-танк от Вашнгтон, DС, който се занимава с всичко възможно – от бизнес стратегии до образование и външна политика. В офиса си той показва, че е щедър ню-орлеанец, приятен и изпълнен с внимание човек – накратко, нищо подобно на Стив Джобс. Разказва, че читатели на биографията са го търсили, за да дискутират необичайните прилики между себе си и Джобс или желанието си да се държат повече като него. Двама мениджъри са посетили писателя поотделно, само часове преди мен. Един от тях е бил Далио от Bridgewater, който е дошъл специално за да беседва за хората, които нарича „оформители“ – такива, които са преодолели огромна съпротива, за да превърнат визиите си в реалност. Далио се надявал, че двамата с Айзаксън ще успеят да определят по-точно чертите, споделяни от такива оформители като Джобс, Бенджамин Франклин, Алберт Айнщайн, Маргарет Тачър и може би самият Далио. Когато попитах Айзаксън какви са уроците от живота на Джобс, той се наведе зад бюрото си и извади куп статии, които са му били изпратени наскоро, всяка от тях занимаваща се с предимствата и недостатъците от опитите за повтаряне на похватите на Джобс.

Самият Айзаксън е публикувал нещо, което според него е корекция – статия от Harvard Business Review, в която се твърди, че читателите, надяващи се извлекат поуки от живота на Джобс, трябва да обръщат по-малко внимание на неговата сръдливост като шеф и повече на забележителните му постижения в Епъл и Пиксар. Айзаксън е свел уроците от живота на Джобс до 14 бизнес-поговорки, като например „изкривявай реалността“, „настоявай за перфектност“ и „толерирай само А-играчи“. „Дълго време след като хората са забравили характерите им“, казва той за Джобс, заедно с други хора от пантеона на бизнеса като Едисън, Форд и Дисни – никой от които не е бил светец – „историята ще помни как те са прилагали фантазията си към технологиите и бизнеса“.

Авторът признава, че в момента е склонен да защищава Джобс срещу атаките против личността му, тъй като собствената му книга е доставила голяма част от основанията за тях. Според него Джобс едва ли може да бъде обвиняван в по-голяма степен, дори и в най-неприятните си моменти, от други хора с власт. Някои от читателите, които той познава лично, твърдят, че са шокирани от неща като паркирането на места за хора с увреждания, но Айзаксън казва, че някои от тях са банкери, които са създали финансовите инструменти, чрез които клиентите им са изгубили спестяванията си и са довели света до рецесия. Когато други читатели изразяват презрение към начина, по който Джобс се е отнасял към семейството си, Айзаксън ги пита, „Добре де, как тогава е станало така, че самият ти си женен три пъти и дъщеря ти не иска да разговаря с теб?“ Всъщност Айзаксън отхвърля твърдението, че семейният живот на Джобс е бил провал. Той посочва, че в края на краищата Джобс е имал силно семейство, четирите му деца го обичат и всички са били до него по време на болестта му. По-голямата част от кухнята в къщата на Джобс е заета от голяма дървена маса и през последните две десетилетия от живота си той се е връщал всяка вечер за общата семейна вечеря. „Джобс би могъл да бъде по-добър баща“, признава Айзаксън. „Но като погледна към това семейство, то ми се струва абсолютно прекрасно. Не би могло да бъде по-добро“.

И все пак той разбира как преклонението пред гения е довело до множество различни интерпретации. „Все едно да дискутирате евангелията с някой фундаменталист“, казва той, когато стане дума за невъзможността да се опровергаят нещата, на които той гледа като на фалшиви разбирания за живота на Джобс. На мен той казва същото, което е казвал и на множество други хора, които са го търсили, за да го разпитват за книгата му – че биографиите, които пише, не са учебници за добро поведение. Той не казва, че читателите не трябва да се учат от живота на Джобс; добре известно му е, че самото естество на биографията като жанр приканва към такъв прочит. Но Айзаксън подчертава, че животът на Джобс е бил сложен, а уроците от него – милион.

[…]

Всъщност, в забележителната история за себе-създаването на Стив Джобс, ние можем да видим защо останалите от нас са толкова гладни за ролеви модели, които да осветяват пътеките ни. Независимо дали в ранните си дни, когато е манипулирал Стив Вознияк да прави продуктите, които той да продава, или по-късно през кариерата си, когато се е борел да създаде NeXT от нищо, или дори след като се е върнал в Епъл, когато вече създава напълно нови продукти, Джобс никога не е имал някой, който да му казва как да реализира визията си. Винаги е вземал решения, съпроводени с огромни рискове, съвсем сам, без нищо друго, на което да разчита, с изключение на добре познатата му интуиция. А, на едно по-дребно ниво, не е ли това вярно за всички нас? В живота, както и в бизнеса, няма особено много ясни отговори или ясни пътепоказатели. Няма как да не възприемаме една биография от този род като пътна карта за объркания свят, в който се пробуждаме всяка сутрин.

И така, кое тогава е истинското завещание на Джобс като човешко същество? „Това е неговата страст“, казва Айзаксън, след известен размисъл. „Ние всички искаме да водим страстни животи. Искаме живот на емоционална обвързаност. Ако това е нещото, което разбирате, когато казвате ‚Ще бъда повече като Стив Джобс‘, то никак не е лошо“.

[…]

В края на краищата, в живота на Стив Джобс си остава един голям парадокс. Той е вложил докрай безкомпромисната си и понякога брутална личност в създаването на продукти, които ни поразяват с красотата си и дори ни извисяват. Но историческия миг, чиято поява той подпомага – едно магическо пресичане от технологии, търговия и култура, в което нашите компютри и технически приспособления израснаха от нивото на чисто функционални предмети до изражения на собствените ни личности – е уникално за историята на собствения му живот. Без неговия безкомпромисен подход към дизайна може би никога нямаше да имаме iPod-и MacBook-ове and iPad-и. Но повечето от нас нямат нужда, нито пък искат, да прилагат един такъв безкомпромисен подход. Ние не управляваме компании с размерите на Епъл, нито пък предефинираме цели индустрии. Нашите служители, ако изобщо имаме такива, ще напуснат или ще саботират фирмата, ако постоянно ги наричаме лайняни глави, които не могат да вършат нищо. Членовете на семействата ни ще намерят начини да ни го върнат тъпкано, ако постоянно ги игнорираме или малтретираме. Джобс е действал и живял на едно напълно различно ниво в сравнение с всички останали. За нас, останалите, опитите да се държим като него, само ще направят самите нас и всички наоколо напълно нещастни.

Докато е пишел книгата си Правилото „без задници“, Робърт Сатън, професор по мениджмънт и инженерство в Станфорд, се почувствал задължен да включи в нея глава, занимаваща се с „достойнствата на задниците“, както сам казва, най-вече заради Джобс и неговата репутация на високо ефективен грубиян. Сатън признава в тази част, че сплашването може да бъде използвано стратегически, за да се получи власт. Но в повечето ситуации, „задникът“ просто не постига най-добрите резултати. Психологическите изследвания показват, че грубите шефове намаляват производителността, задушават творчеството и причиняват висока степен на текучество, кражби в компаниите и липса на лоялност: 25 процента от обижданите служители и 20 процента от онези, които са станали свидетели на грубостите, евентуално напускат по тази причина, според едно такова изследване.

Когато попитах Сатън какво мисли за различните реакции към характера на Джобс, той ми изпрати откъс от епилога на книгата си Добър шеф, лош шеф, написана два месеца след смъртта на Джобс. В него той описва как в един семинар по новаторство е преподавал на група китайски мениджъри, които изглежда са били заслепени от Джобс. Те започнали да дебатират на шумен китайски език дали повтарянето на поведението на Джобс ще доведе до повишаване на способността им да ръководят хора. След половинчасова пауза Сатън се върнал в класната стая, само за да установи, че те все още се карат, като мнозина от тях били убедени, че Джобс е преуспял не въпреки, а именно поради жестокия начин, по който се отнасял към хората около себе си.

Днес Сатън смята, че Джобс е прекалено противоречива и спорна личност, прекалено уникална фигура, за да могат да се извлекат от живота му много полезни поуки. Както показва историята на онези китайски мениджъри, Джобс се е превърнал в нещо като тест на Роршах – екран, на който предприемачите и мениджърите могат да проектират оправдания за собствените си животи: избори, които те биха направили и без това, трудни черти на характера, които и без това притежават. „Всеки от нас си има своя личен Стив Джобс“, казва Сатън. „Той обикновено говори много за самите нас – и малко за Стив Джобс“.

Източник

Бен Остен е американски журналист и автор, специализиращ в областта на бизнеса и високите технологии.

Коментари (1)

- 27-01-2013|Огнян – Ябълковият коран

Едно време, за да ни приемат в комсомола искаха да сме прочели биографиите на поне един от „вождовете“. На мен ми се беше паднала тази на Брежнев.

Опитах се да прочета биографията на Джобс, но издържах само стотина страници, защото просто прекалено ми напомняше тази на Брежнев с всичкото му разкрасяване на едни факти и прикриването на други.

Много е хубаво това, че някои хора намират вдъхновение в нея, но не бива да се прекалява. Жалко е когато иначе интелигентни хора, започнат за всяко нещо да казват „В биографията пише“ по същия начин, по който ислямски фанатик казва „В корана пише“…

Проблемите на национализма в източна Европа

в миналото и настоящето

Автор: Питър Шугър

Противопоставяйки се на утвърждаваната през последните 40 години идеологическа прилика на различните правителства в източна Европа (освен Гърция), национализмът е най-силната мотивационна сила днес в този регион. Той принуждава хората на власт да правят определени идеологически отстъпки, пораждащи базисни противоречия дори в терминологията, национален комунизъм. И все пак един основен въпрос за водачите на различните партии и държави си остава нерешен: базисната лоялност на тукашните народи няма почти нищо общо с мирогледа, за който се твърди, че е приет от тях като единствено валидна мотивационна сила на поведението им.

Очевидно е, че демонстрациите на национализъм в днешна източна Европа са различни от онези, видими в края на Втората световна война, и се различават дори по-значително от още по-ранните версии. Национализмът в източна Европа си има своя собствена история, която трябва да бъде разбрана когато се анализират днешните му вариации. Ето защо разглеждането на днешните проблеми ще бъде предшествано тук от кратко представяне на тази история.

За целите на тази студия източна Европа е дефинирана като онази част от континента, която лежи на изток от германско- и италианско-говорещите народи, и на запад от онова, което са били/са днес границите на Русия/Съветския съюз.[112] Тази дефиниция, която съм използвал в течение на тридесет години, е оправдана от факта, че тя се занимава с народи, чиито национализъм се е развил едва след онзи на народите, живеещи на запад от тях; те са първите, на които се е наложило да приспособят тази нова идея към местните условия и обстоятелства. Дори само този факт вече прави изследването на източноевропейския национализъм важно. Не-европейците, както и европейците и американците, занимаващи се с не-европейски страни и народи, обикновено сравняват национализма и институциите от така наречения Трети свят с онези на западноевропейските нации и държави, в повечето случаи при незадоволителни резултати. Но едно по-добро познаване на източноевропейските варианти би направило сравненията много по-плодотворни, защото източноевропейците и всички не-европейци не просто са имитирали западноевропейците, а са си създали свои собствени варианти на основните привнесени теми. Хората навсякъде по света могат да научат много повече от източноевропейските успехи и провали, отколкото от ония на западноевропейците.

Определяне на национализма

Ако определението на източна Европа е сравнително лесно за представяне и обосноваване, то същото не може да се каже за определението на национализма. Както всички знаем, досега никой не е успял да създаде дефиниция на национализма, която да получи всеобщо приемане. Сравнително лесно е да се фиксира една времева рамка за съществуването на модерния национализъм, който е различен от патриотизма и други чувства, обединяващи хората извън границите на семейството. Бойд С. Шефър беше само един от многото учени, който подчертаваха, че „всяко използване на думата ‚национализъм‘, за да се описват исторически събития отпреди осемнадесети век е вероятно анахронистично“.[113] Той имаше пред вид събитията от западноевропейския осемнадесети век. А защо Шефър смята така се указва от ясното твърдение на Ърнест Гелнър, че „национализмът като феномен, а не като доктрина, представяна от националисти, е присъщ на един определен набор от социални условия; и тези условия… са условията на нашето време“.[114] Твърдението на Гелнър притежава извънвремева и универсална валидност, тъй като под „условия на нашето време“ той разбира урбанизираните, индустриализирани общества, чиито ежедневие е регулирано от мощна централна администрация (демократична или недемократична), независимо от това кога конкретно дадена политическа единица достига тази степен от развитието си.

Геленър разбира национализма като доктрина и феномен. Като феномен, той го свързва с индустриалната революция, но указва освен това, че за някои хора, националистите, той е бил и доктрина. Някои учени се съгласяват с него и се опитват да определят понятието. Например, Ели Кедури пише, че „национализмът е доктрина, изобретена в Европа в началото на деветнадесети век. Тя претендира да предоставя критерий за определяне на единица население, подходяща да си създаде изключително, собствено правителство“.[115] Други виждат национализма като „исторически процес“[116], „умонагласа“[117] или „продукт на политически, икономически, социални и интелектуални фактори от една определена фаза в историята,… състояние на мисълта, чувствата и гледищата“.[118] Единственото общо нещо, което всички тези определения имат, е съгласието по историческия момент, в който национализмът е бил роден в западна Европа.

Нациите, разбира се, са съществували преди национализма и могат да съществуват и без него.[119] Нациите се пораждат от онова, което аз, заедно с други, сме нарекли „естествени“, на практика „неродени“ чувства, които притежава всеки човек по отношение на близките хора, с които той или тя е обвързан/а през целия си живот и към които, следователно, той или тя е привлечен/а.[120] Национализмът не е „нещо изначално присъщо или естествено за човека, като физиката или семейството му“,[121] според Антъни Д. Смит. Той не е „положен нито в естеството на нещата, нито в сърцата на хората“, съгласява се Гелнър.[122] Национализмът, твърдя аз в една друга моя студия, е „придобит“ от хората, и всяко поколение трябва да го научава отново.[123] А онова, което се научава, зависи до голяма степен от учителя. По такъв начин национализмът може и наистина означава различни неща в различните страни от един и същ исторически момент, или той може – и действително го прави – да промени фокуса си в дадена страна, в течение на времето.

Някой е трябвало да бъде първи учител. Този учител или по-скоро учители са били членовете на пораждащата се индустриална буржоазия сред онова, което Хю Сетън-Уотсън описва като „старите продължителни нации“.[124] Това са същите онези нации от западна Европа, които са оформили нещото, което Гелнър нарича „условията на нашето време“. Историята е прекалено добре позната, за да се нуждае от повторение. Онова, което може би си струва да се подчертае, е че тази нова социална сила, буржоазията, не се е опитвала да замести старата управляваща класа, аристокрацията, а вместо това е искала да елиминира нейните привилегии и да създаде равни възможности за себе си, за да придобие и в политиката същото положение, което вече е придобила в икономиката. Но буржоазията не е можела да изисква равни възможности единствено за себе си, тъй като това просто би увеличило броя и видовете на същите ония привилегии, които тя е нападала. От друга страна, тя не е могла да настоява и за еднакви политически права за всекиго – един универсалистки подход, който за пръв път се е появил в Декларацията за правата на човека и гражданина, издадена от революционното Френско национално събрание на 26 август 1789. Групата, от чието име новопояваващата се средна класа е претендирала да говори, за която тя е желаела равенство, са били членовете на техните „стари продължителни нации“, които са се развили в течение на вековете и които са били за тях „естествени“, добре познати неща. Когато са изисквали свободи за нацията, те са я политизирали, чрез изискването за еднакви политически, социални и икономически права за нейните членове. Всъщност те са се опитали да завладеят управлението в името на нациите. И когато са го направили, те са изобретили национализма, народния суверенитет, модерната демокрация, класическия либерализъм, понятията за човешки и граждански права – за да споменем само най-важните резултати от тяхната все по-успешна борба. Онова, което те са се опитали да създадат, са точно условията, насърчаващи появата на „условията на нашето време“. В този смисъл марксистите са прави, когато твърдят, че национализмът се е появил когато индустриалната буржоазия е получила по-голямо участие в управлението. И все пак, дори и това кратко резюме доказва, че марксистката интерпретация на мотивите на буржоазията е исторически неправилна. Буржоазният национализъм, пише Ленин, „дрогира умовете на работниците, оглупява ги и ги разединява, за да може буржоазията да ги води на нашийник“.[125] Сталин се съгласява с тази интерпретация когато пише, че буржоазията „се подмазва на ‚собствения си народ‘ и започва да крещи за ‚родината‘, твърдейки, че нейната собствена кауза е и кауза на нацията като цяло. Тя си набира армия сред собствените ‚сънародници‘…“[126] И двамата представят национализма като нещо, изобретено от средната класа просто като средство за господство над работниците, като модерен опиум за масите, добавен към стария, религията, за да се държат низшите класи под контрол. Тази интерпретация би могла евентуално да заслужи по-сериозно разглеждане, ако национализмът беше се появил на политическата сцена на „старите продължителни“ или която и да е друга нация, след като буржоазията е постигнала политическата власт и след появата на осъзнати класово обусловени разлики между различните сегменти в обществото. Но това не е така. В една друга студия, Ърнест Гелнър подчертава този аргумент много остро, когато твърди, че „национализмът не е класов конфликт, който не е успял да достигне осъзнатост, а класовият конфликт е национален конфликт, който е пропуснал да се разгърне, поради липсата на дълбоки културни, символични отличителни белези“.[127] Той разглежда класовия конфликт, а може би дори и марксизма, като нищо повече от фрустриран национализъм!

Досегашните забележки не съдържат нищо непознато за който и да е, дори случаен, изследовател на национализма. Но си мислех, че изказването им е важно, защото прилагането им към източна Европа изисква те да бъдат ясно държани пред погледа.

Ако национализмът трябва да бъде внушен на всяко ново поколение, ако неговото придобиване от индивидите като доктрина, ръководство за действие или чувство, и т. н., е резултат от образование, то значи трябва да се обърне много внимание на образователя. Днес той или тя обикновено е учителят/учителката, на всички нива на формално образование, споделящ/а с учениците нещо, в което той или тя обикновено вярва, често без да знае, че това е одобрената версия на национализъм, служеща за легитимиране на настоящия режим. За това ще говорим повече по-нататък, за тази роля на формалното образование при разпространяването на приетите форми на национализъм. Първите разпространители, учителите на националистическите гледища, не са били формално обучени учители. В страните, обитавани от „старите продължителни нации“, това са били политически активните, активни и образовани членове на новата индустриална средна класа, първата група хора, отговаряща на нашето днешно определение за интелигенция.

Началото

В източна Европа около 1800-те години не е имало индустриална класа, нито пък интелигенция. Не е имало национални правителства на държави, с които „нациите“ да могат да се идентифицират и които, следователно, да могат да бъдат поети от тях. В много случаи дори националното съзнание едва се е пораждало. Нациите са съществували, действително, но до каква степен хората, принадлежащи към тях, са осъзнавали съществуването им, е нещо спорно. С изключение на някои сравнително малки области в Бохемия и Шлезия, са липсвали дори рудиментарните зачатъци на индустриализация. Но въпреки това навсякъде в източна Европа е имало хора, които са били недоволни от позицията си в обществото, които са желаели да променят правилата и регулациите, държащи ги извън тези позиции, и които са търсели нови аргументи, за да предизвикат желаните промени. Тези хора са въвели национализма в източна Европа. Той е бил „нов инструмент“, който се е оказал ефективен в западна Европа и който те биха могли да употребят, за да построят социалния ред от мечтите си. Тези вносители на национализъм е трябвало да бъдат образовани, за да могат да четат литература на английски, френски и немски, и да научават за събитията в Запада. Освен това е трябвало те да бъдат готови да станат политически активни; това са били първите хора, действащи като източноевропейска интелигенция. Те са дошли на практика от всички социални и професионални слоеве, но не и от практически несъществуващата средна класа. А следователно техните цели, методи, домогвания и философия, е трябвало да бъдат, и са били, много различни от онези на националистите, чиито произведения те са четели и чиито учения са желаели да приложат сред собствените си народи и родни страни. Национализмът, следователно, не е могъл да бъде просто възприет (adopted), той е трябвало да бъде приспособен (adapted).

Това, кои са били приспособителите, е определило не само непосредствените, първоначални дефиниции на това какво ще се изисква от кого и за кого; освен това то е задало и „тона“ на различните пораждащи се източноевропейски национализми, понякога в продължение на десетилетия, а друг път – в продължение на повече от столетие. Преди около двадесет години аз направих класификация на четири различни типа източноевропейски национализми, като основавах дефинициите си на критерия на произхода, програмите и продължителните последствия от тези ранни източноевропейски национализми.[128] Няма да повтарям тук аргументите и описанията си, а просто ще изредя обозначенията, които използвах, тъй като, поне до известна степен, те се разбират от само себе си. Това са: буржоазен, аристократичен, народен (popular) и бюрократичен национализъм. В първата от тези четири разновидности аз поставих само чехите; поляците и унгарците бяха моите примери за втората; сърбите и българите илюстрираха третата разновидност, докато бюрократични национализми се откриваха сред турците, гърците и румънците. Мисля, че онова, което направих преди две десетилетия, все още има смисъл и ще използвам тези обозначения по-късно, но днес бих искал да разгледам източноевропейския национализъм от един по-друг зрителен ъгъл.

Независимо от времето, в което източноевропейските национализми са станали активни – разстоянието във времето между най-ранния в една страна и най-късния в друга може да обхваща цял век, в зависимост от критериите – и, независимо от вида национализъм, годината 1848 маркира приблизително края на първия период на националистическа активност в източна Европа. Оставяйки настрана многобройни и важни местни вариации, източноевропейският национализъм от този първи период от съществуването му е идеологически адаптивен, романтичен, национално-и-митологичено-градивен, исторически и оптимистичен. Езикови реформатори, историци, поети и понякога духовници, са главните пропагандисти на този национализъм. Тяхната цел е да се накарат съответните им нации да осъзнаят собственото си съществуване, да се гордеят с миналото си и да постигнат увереност, че незадоволителното настояще може и ще бъде трансформирано в едно бъдеще, също толкова славно, колкото и миналото. Ако езикът е прекалено изостанал, за да изрази тези чувства, използвайки модерното словесно богатство на национализма и подобни нему, внесени отвън понятия, той трябва да бъде променен. Ако миналото не е достатъчно славно, за да оправдае славата в едно велико бъдеще, то трябва да бъде създадено отново. На Балканите фигури като хайдутите, марталозите[129] и т. н. – какъвто и да е етикетът – е трябвало да бъдат представени като борци за национална свобода.[130] Когато са липсвали национални герои в необходимия брой и ръст, то се е налагало те да бъдат създадени.[131] Там, където е било възможно исторически фигури да бъдат обвързани с идеи или действия, подходящи за целите на ранните националисти, това също е било направено.[132] Дори и историци от първостепенно значение са правили съзнателни „грешки“, за да служат на националната кауза.[133]

Комбинацията от току-що изредените дейности, и типа личности, които ги предприемат, произвежда почти безкрайно разнообразие от ранни източноевропейски национализми. Всички те са очевидно различни от „модела“, който, поне на теория, източноевропейците са въвели в земите си. Използвах тук неутралната дума „земи“ нарочно, защото да се говори за страни, камо ли пък за правителства, би било погрешно. Западноевропейските националисти от старите продължителни нации са имали не само нации, но и собствени държави, чиито правителства те желаят да поемат, или поне да реформират, проповядвайки народен суверенитет. Източноевропейците не само трябва да създадат съзнателни нации, но и да съживят или създадат от нищо държави върху територии, които, около 1800-та година, са части от обширните империи на Романовците, Османците и Хабсбургите. А поляците могат да наредят сред господарите си и Хоенцолерните. Да се говори за това кой трябва да управлява, как и от чие име, е нещо второстепенно, когато първо трябва да се създадат нации и държави.

През тази първа фаза, когато всички нации са изправени пред едни и същи задачи, макар и не непременно по едно и също време, източноевропейският национализъм е по-исторически в подхода си, отколкото са проповядвали на Запад Хердер или Русо, но въпреки това той е предимно културен национализъм, който не вижда врагове в хората от други нации. Вторият период, приблизително от 1848 до 1914, вече се различава от този подход. Първият вариант на източноевропейския национализъм е по същество национално- и мито-съзидателен.

Революционната 1848-ма година е изследвана многократно и с големи подробности като все-европейски феномен и от различни нации като важен момент в историите им.[134] Важността ѝ за историята на източноевропейския национализъм, ако и да е била разпозната, все още очаква добро и подробно изследване. Онова, което се е случило, може да бъде най-лесно демонстрирано в страните под властта на Хабсбургите. Събитията от 1846 в Галиция[135] създават остро разграничение между поляците и украинците. Това разграничение не е смекчено от установяването на Буковина като независима провинция на виенското правителство три години по-късно и продължава да се влошава на практика до наши дни. През 1848 хърватите, словаците, сърбите и румънците, живеещи в австро-унгарски земи, не само се борят срещу короната, но и успяват да създадат разделения, които се влошават с времето и не след дълго въвличат в конфликта и румънската и сръбска държави. Докато крепостните селяни отпреди 1848 са били единодушни по отношение поне на общите си тегоби, то свободните селяни от следреволюционния период вече помнят, че са се били едни срещу други през 1848 и че не са успели да се споразумеят как да разрешат оставащите си, в никакъв случай маловажни, общи проблеми. Нека отбележим също, че първият пан-славянски конгрес се провежда през 1848 в Прага, че това е първото от многобройните пан-движения, и че то изразява осъзнаването от страна на няколко малки нации, че те не са достатъчно силни, за да се борят успешно за собствени държави, и че следователно ще трябва да го направят като група, като нова супер-нация.[136] Накрая, 1848 маркира поражението на класическия либерализъм и появата на твърдия, силов подход към политиката, който днес наричаме Realpolitik. Да се натрупа достатъчно сила за следващия рунд на борбата става по-важно, отколкото да се оправдава борбата идеологически.

Водоразделът на 1848

Естествено, всички тези важни промени изменят и естеството на европейския национализъм. Общите направления не се променят особено и все още представляват онези четири подхода, които описах преди двадесет години, но целите и, най-важно, методите, вече имат само малко общо с онези от предишните периоди. Ако не са променили нищо друго, месеците на битки поне приключват фазата на съзнателното изграждане на нации. Действията на Хабсбургите и Романовците показват ясно, че абсолютизмът трябва да бъде премахнат и заменен от конституционни, национални правителства, представляващи волята на нациите. Накратко, с известно закъснение след Запада, източноевропейските националисти сега са готови да се борят за правителствата, които ще изразяват волята на суверенните народи. Те не могат просто да поемат ръководството на нещата във Виена или Санкт Петербург, защото тези градове не са столици на стари продължителни нации като Лондон, Париж и, в известен смисъл, дори Берлин.

Първата задача на националистите е да получат признание за искането на нациите си за суверенитет върху някаква добре определена територия. Всяка нация е имала свои искания и е могла да ги обоснове чрез исторически, културни и етнографски аргументи. Проблемът, както е добре известно, е в това, че тези искания, справедливи или въображаеми, се припокриват буквално във всяко отношение. Бохемия немска ли е или чешка? Трансилвания – унгарска или румънска? Украйна – исторически полска, руска или украинска? Кои са границите на хърватското Триединно царство? Кои земи са български, а кои сръбски и гръцки? Тези и много други, подобни на тях въпроси, получават многобройни отговори, основаващи се на всевъзможни аргументи и свидетелства. Разбира се, аргументите, представяни от дадена група в подкрепа на собствените ѝ интереси, се считат от нея за „неоспоримо“ верни; онези пък, представяни от други групи, са също толкова „очевидно“ не само погрешни, но и предназначени да ограбят реалните притежатели на истината за дадена територия и независимост.

По такъв начин, между 1848 и 1914 националистите са изправени пред двама врагове: оъ една страна династичните империи, от които те трябва да получат поне автономно самоуправление, а от друга – всички останали народи, които споделят целите им, но имат претенции за някои от същите територии, както и същата решителност да бъде признат суверенитета им върху тях. Онова, което се оформя, е нещо като отношение на отричане на чуждите права, привилегии и дори валидността на чуждите мечти (инак напълно валидни за собствената нация), по принципа quod licet Jovi non licet bovi.[137] Всички приемат за очевидно, че собствената нация е „избрания народ“, най-талантливия и способен, а следователно и онзи, комуто приляга местното лидерство. Това отношение може да се открие в писанията на политиците на власт, например Илия Гарашанин; на такива, които са изгубили властта, като Лайош Кошут; и дори на ония, които просто се надяват някой ден да дойдат на власт, като Роман Дмовски.[138] Добре известното „Начертание“ на сръбския държавник, плановете на Кошут от 1850 и 1862 за създаване на Дунавска федерация, както и ранните мисли на младия поляк, осъзнават многонационалността на региона и предлагат сътрудничество. И все пак всеки от тези мъже – като и други като тях – запазва за сърбите, унгарците, поляците, съответната позиция на водачество и дори правото да се изключват от мечтаната страна онези, които се считат за нежелани.

Това изключващо другите отношение създава постоянни остри вражди и ксенофобия, а освен това води и до създаването на модерния, политически антисемитизъм. Национализмът от този втори период постепенно става все по-шовинистично-краен, държаво-изграждащ, ориентиран към настоящето и бъдещето, аисторичен, свадлив и изключващ. Независимо от различията между четирите групи, споменати по-рано, всички национализми от този период се променят към този нов тип, за разлика от онзи от ранния период на източноевропейския национализъм. Общият етикет за този втори вид източноевропейски национализъм би бил „държаво-изграждащ“, макар че в случаите с Чехословакия и Югославия той е и национално-изграждащ.[139]

Между войните

Третият, най-кратък, но в никакъв случай маловажен период, е онзи между двете световни войни. Добре известният и винаги подчертаван резултат от Първата световна война е премахването на империите и създаването, възобновяването или драстичната трансформация на държавите от Източно-централна и Югоизточна Европа. Също толкова добре познат е фактът, че повечето от тези държави, освен България и Унгария, са също толкова многонационални[140], колкото и старите империи, и че те или са задоволени и желаят да запазят статуквото, или са ревизиноисти, които се стремят да го променят, в съгласие със собствените си печалби или загуби след войната.[141] Тези промени не се нуждаят от подробна дискусия, тъй като са я получавали достатъчно много в миналото. Запомняйки ги, тук ние трябва да подчертаем други фактори, защото те драстично повлияват естеството на национализмите в региона.

Първият от тези фактори е появата на важни средни и работнически класи, както и растежът на политическото съзнание сред селячеството. Тази промяна е причинена отчасти от икономиката на войната, а отчасти – от различните правителствени цели за „модернизация“, „индустриализация“ и „урбанизация“. Като следствие от това и победители, и победени пишат нови, демократични конституции и изказват привидна привързаност към демокрацията, образователните и поземлени реформи, за да споменем само няколко от най-важните въпроси. Но тези нови конституции и планове не могат да функционират. Правителствата след 1920 година – с изключение на краткото управление на Бела Кун в Унгария и малко по-дългото такова на Стамболийски в България – са идентични с онези от годините отпреди 1914. Обикновено те не желаят промяна, и дори ако го правят, не знаят как да я постигнат. Те не успяват да разберат, че новата система, парламентарната демокрация, се базира на нещо, което не може да бъде уловено или дефинирано чрез закон: демокрацията като начин на живот, която се е пораждала бавно и „органично“ в старите продължителни нации и техните директни наследници, Съединените щати, Канада или Австралия, и която се разбира по тези места без нужда от обяснения и дефиниции. Демократическите институции не могат да функционират без демокрация, особено пък в многонационални държави, нуждаещи се от драстично икономическо преустройство.

Произлизащата от това обърканост не само води до диктатури в източноевропейските страни, но и до драстични промени в техните национализми. Около 1920 всички държави, каквато и да е била политиката на управляващата партия, са привидно национални държави или по-скоро народни държави, независимо от националността, в която народите са суверенни, а правителствата легитимни, защото те прокарват народната воля. Накратко, целта на ранните националисти, първо в западна Европа, а след това все повече и в източна – да се поеме правителството от национални представители – е теоретично постигната. На практика, изправени пред промените, причинени от войната и последвалите я мирни споразумения и нови социални и икономически условия, все още управляващите стари лидерски групи не представляват народната воля. Сега вече игровият план е преобърнат. Вече не националистите се опитват да поемат управлението, а управлението използва национализма, за да спечели поддръжката на населението. Експертите, занимаващи се с национализма от периода след Втората световна война, и концентриращи се най-вече върху така наречения Трети свят, непрекъснато подчертават тази нова посока като основна характеристика на национализма.[142] Той се счита за онова национално-изграждащо средство, което се използва от правителствата, за да убедят населенията, че заслужават поддръжка. Но ние трябва да разберем, че тази размяна на ролите се е случила първо в източна Европа между войните. Аргументът, използван от правителствата, протича приблизително така: ние знаем какво искате вие (населението); ние искаме същите неща и ви обещаваме честно и с най-добра воля, че ще ви ги дадем. В края на краищата, ние сме вашето правителство. Ние разбираме, че обещанията ни си остават засега неизпълнени. Това не е наша вина, а вина на мръсните ревизионисти, които искат да преобърнат справедливите мирни споразумения или (в случая с губещите), вина на нашите мръсни съседи, които не само ни взеха земята, ами сега и потискат братята ни. Докато те не променят политиките си, ние трябва да се задоволим със защита и не можем да си позволим големи промени, защото страните са най-слаби в периоди на преход. Като членове на „нашата нация“ ние трябва да се държим заедно, да поддържаме правителството и да работим за едно по-добро бъдеще за събратята ни. Трябва да потиснете, или поне да отложите, желанията си за по-високи жизнени стандарти, по-добри работни условия и т. н., в името на националните цели и на бъдещето. Доброто на нацията, което правителството разбира и представлява перфектно, е най-важното съображение.

Ако Ърнест Гелнър е прав – а аз смятам, че той е – когато пише за „национализма като феномен… присъщ … на условията на нашето време“, в урбанизираното, индустриализирано, високо централизирано общество, то онова, което се е случило в източна Европа от междувоенния период, е просто изкуствено въвеждане на държавно-спонсориран национализъм, преди „условията на нашето време“ да са го гарантирали и оправдали.

При тези условия междувоенният национализъм запазва някои от чертите на предишния период. Той със сигурност продължава да бъде шовинистичен, заядлив и изключващ, но вече придобива и някои нови черти, ставайки силно пропагандистки, държавно-центриран, уверен в правотата си и насочен срещу определени врагове. Кои са тези врагове – съседи, малцинства, евреи, комунисти, и т. н. – е нещо, за което правителствата смятат, че са упълномощени да решават сами. И докато отзвуците от по-ранния период все още могат да се доловят в твърдения като „неподправеният селянин е най-добрият представител на нашата национална чистота и характер“ или „гръбнакът на нацията през вековете са били благородниците“, то това са, в най-добрия случай, носталгични напомняния за нещата, които според някои са били онези по-добри времена от миналото. Когато популисти или селски изследователи са вземали такива вярвания прекалено на сериозно, правителствата са се обръщали срещу тях, окачествявайки ги като непатриотични агитатори. Може да има само една нация, един национализъм, една интерпретация на миналото, настоящето и бъдещето, и само правителството знае коя е тя. А следователно тук трябва да се добави още една характеристика на източноевропейските национализми от междувоенния период: те са не само държавно-центрирани, но и официално определяни.

И докато тези черти са валидни за всички източноевропейски версии на национализма от междувоенния период, ние трябва да разграничим два различни вида национализми.

Напористостта на страните на статуквото е смесена със самозадоволство и определено количество страх, че ревизионистите могат да намерят поддръжници. Тези нации трябва да представят резултатите от мирната конференция като намиращи се отвъд всякакви дебати, а оттук и собствените им национализми стават ненакърними, в допълнение към останалите, вече споменати характеристики. От друга страна, победените нации се изправят пред общите проблеми между войните в по-трудни обстоятелства от своите „врагове“. Освен това те трябва да се борят и срещу комплекса за малоценност или поне срещу съмненията в самите себе си, причинени от поражението. Непрестанната домашна и международна пропаганда, крещяща срещу престъпленията на миротворците от Париж, служи на тази цел, но освен това засилва и тоталитарните тенденции в тези режими. Когато това се отразява в техните национализми, то прибавя към тях и реваншизъм, и протофашизъм.

И докато опитите на източноевропейските правителства да доведат страните си до „условията на нашето време“ пропадат, докато страховете им нарастват, остротата на атаките им срещу онези, които могат да бъдат използвани като козли на отпущението, се засилват, а дефинициите им за нацията и национализма се стесняват, докато накрая започват да преливат в тоталитаризъм. В междувоенния период радикално-десните вариации на национализма са предпочитани, но щом само този подход към управлението на обществата е приет, вратата към всякакви видове тоталитаризъм, включително и онези отляво, зейва широко отворена.

Под комунистическо управление

Годините на Втората световна война, първото впечатление, създадено от поведението на Съветските армии и различните резултати от тях след 1945 (най-късно до 1948), които доведоха до установяването на комунистически правителства, бяха деморализиращи. Тук аз ще игнорирам обичайните периодизации на източноевропейската история от 1948 насам и ще се концентрирам върху една по-различна класификация, имаща значение само за развитието на национализма.[143]

В живата памет на хората, живеещи след края на Втората световна война, национализмът е една от най-силните, ако не и най-силната, идеологическа и емоционална сила в обществото. Новите режими, поставили си за цел да превърнат народите, които управляват, в „комунистически хора“, проповядват, че национализмът е една от големите заблуди и злини на модерните времена, и че той трябва да бъде елиминиран – ако не по други причини, то защото прави трудно, ако не и невъзможно, сътрудничеството с побратимените народи и правителства вътре в бързо развиващата се съветска зона на влияние. В същото време се полагат специални грижи, за да се позволи на малцинствата да живеят собствен живот, като им се дават автономни региони, според съветския модел. Прикритото противоречие отначало не се забелязва, но установяването на тези региони допринася за премахването на национално-мотивираните антагонизми също толкова малко, колкото и проповедите на управляващите партии. И докато идеалите и официалните платформи са антинационализмът и интернационализмът, самият национализъм прави първата си видима проява, под нова форма, в диспута между Сталин и Тито.

Националкомунизмът

Без никакво съмнение най-големият грях на Тито, в очите на Сталин, е отказът му да приеме диктат от Москва. Тито се различава от господаря от Кремъл по различни начини. Но кое е погрешното при подхода на Тито към реорганизацията на Югославия и (каквито са били надеждите), на целия Балкански полуостров, като федерална държава? В края на краищата, Съветския съюз също се състои от различни държави. Имената на съветските републики показват, че те са били определени в съответствие с етнически линии. Защо тогава е грешка да се организират и тези държави според национални линии? Тито дори не може да бъде обвинен в това, че е измислил принципа за „комунизъм само в една държава“. Това, както той припомня на Сталин, е бил един от най-силните му собствени аргументи, използвани срещу Троцки.[144] Да не би Тито да отхвърля начина, по който комунизмът е бил изграден в Съветския съюз? Неговата цел – също като тази на Сталин – е комунизма, и все пак той вярва, че всяка държава трябва да намери свои собствени средства за постигането му, в съответствие с икономическите и национални реалности, пред които е изправена партията ѝ. На практика Тито обявява, че комунизмът трябва да бъде приспособен към местните условия, като по този начин измисля онова, което отначало се нарича Титоизъм и – след като е намерил имитатори – националкомунизъм.[145] Правейки това, той разрушава една от първоначалните претенции на марксизма за слава, неговия научен характер. Законите на науката не се променят от страна в страна, но, според Тито, законите на марксизма го правят. Значението на този аргумент е изключително важно за комунистите по целия свят и то изпраща предизвикателство към господството на Съветски съюз в комунистическото братство.

В Югославия, значи, националкомунизмът се появява по време, в което навсякъде другаде национализма все още се счита за грях от комунистите. Името, дадено на този нов -изъм е правилно. Съществителното (комунизъм) винаги е по-важно от прилагателното, което го модифицира (национален): така върви аргументацията. Целта на Тито е да въведе комунизма в страната си, и той прави необходимите за това тактически компромиси, без които не би могъл да действа – въпреки военновременните си успехи – в една многонационална страна. Националкомунизмът запазва няколко от характеристиките на междувоенния национализъм. Той продължава да бъде пропагандистки, уверен в правотата си, държавно-центриран и определян официално, но освен това има и една напълно нова черта: национализмът е подчинен идеологически и престава да бъде цел сам по себе си.

Старите национализми оцеляват

След 1956 старомодният национализъм се появява както в старите си форми от късния 19 век, така и в междувоенните си форми. Отначало изразяван доста плахо и експериментално, той става все по- и по-гласовит с хода на времето. Оспорваните земи отново се превръщат в проблеми. Бесарабският въпрос може да се дискутира в Румъния, а македонският въпрос е силно жив в България. Не включвам трансилванския проблем, защото ще го разгледам отделно. Току-що цитираните териториални въпроси напомнят за междувоенните, направлявани от правителства, версии на последния европейски национализъм. Албанците в Косово може и да имат най-различни цели на ум, включително и отделна държава вътре в Югославия, последвана от съюз с Албания. Каквото и да замислят, техните дейности и цели са същите като онези на строителите на държави от втората половина на 19 век.[146] Словаците имат напълно ясни цели от подобен род още от момента, в който Чехословакия е била създадена. Към средата на 1980-те те изглежда вече са постигнали повечето от тях, благодарение на реформите, въведени по време на Пражката пролет от 1968-69. Някои от тези стари национализми оцеляват навсякъде в източна Европа, оцветяват донякъде всички версии, и правят сътрудничеството на различните „братски страни“ много трудно.

Комунистически национализъм

Една трета версия на национализма в източна Европа се появява след събитията от 1956 в Унгария. Тя е изразена за пръв път в често цитираното изказване на Янош Кадар „всички, които не са против нас, са с нас“, и разцъфтява напълно в тази страна. Тя се появява отново в идеите на Пражката пролет от 1968 и в еврокомунистическото движение, което възприема повечето от чешките идеи. Последният му ясен израз е движението „Солидарност“ в Полша. Тази трета версия е комунистическият национализъм, който все още е смесица от две теоретически изключващи се идеи, но сега националистическият елемент доминира. Отново държавно- и партийно-спонсориран, този подход включва държава, която не прави нищо друго освен да завяхва, правителство, което е легитимно, защото има народна поддръжка, и цели, които са чисто националистически и всичко друго, но не и интернационални. Той се различава от национално- и държавно-създаващите варианти от предишните два периода чрез това, че е по-малко концентриран върху идеята за врагове, отколкото върху вътрешния фронт, и чрез това, че запазва поне някаква прилика на идеологическо единство с останалите социалистически или народни републики.

Комунистическият национализъм може лесно да съществува заедно с етнонационализма или „новата етничност“, която е не просто източноевропейски феномен, а е много видима също и в нашата част от света.[147] В определен смисъл етнонационализмът или „новата етничност“ преобръща класическото историческо развитие от етничност към нация и накрая към национализъм. Той е реакция срещу две развития в историята. Първото е онова, което дискутирахме вече на няколко пъти, как националистите се опитват да завземат и след това да доминират управлението, което те считат за легитимно само ако следва желанията на нацията. Спомена се и факта, че тази последователност от кон (нация) и каруца (правителство) е била обърната през последните шестдесет и особено през последните четиридесет години; че национализмът днес се формулира от правителствата, а от населението се иска да приеме като свои цели онези, обявени от хората на власт. Така, в определен смисъл, национализмът вече не узаконява правителствата, а вместо това служи като оправдание за онова, което властите искат от народа. Старият кон не поема с удоволствие ролята на каруца, особено защото модерната държавна централизация е достигнала крайни степени. Хората вече имат чувството, че нямат почти нищо общо с далечното, силно, безлично и мощно правителство. Те може и да се подчиняват на командите му, може дори и да се съгласяват с властимащите, но емоционално те не пресрещат погледите си.

Модерното, индустриално, градско обкръжение е втората главна причина за появата на етнонационализма. То създава среда, в която средната личност се чувства изгубена, деперсонализирана и често несигурна. Обкръжението и държавата вече не създават чувства на сигурност и принадлежност; „условията на нашето време“ са трансформирали национализма в държавна доктрина и оставили нацията назад, принуждавайки членовете ѝ да търсят нещо друго, с което могат да се идентифицират. Това нещо друго е „новата етничност“.

Новата етничност се различава рязко от онази, която е съществувала приблизително преди двеста години, когато са се развивали модерните разбирания за нация и национализъм. Тя не е нито национално- нито държавно-изграждаща и е в състояние да признае съществуването на нацията и държавата, в която иска да се приспособи, като перфектно приемлива и легитимна. Новата етничност не е сепаратистка, тя иска само автономия без да се стреми към политическо самоопределение. Големият дебат в Югославия днес е между автономистите и централизаторите, а словаците и други изглежда са доволни от онова, което са получили преди двадесет години. Като се изключат някои луди глави, словаците, хърватите, словенците и т. н., са реалисти, които знаят, че в наши дни е по-добре за тях, по причини на сигурността и икономиката, да живеят в държава, която е по-голяма и по-силна, отколкото би била онази, следваща етнически демаркационни линии.[148]

Новата етничност функционира дори сред малцинства, чиито размери са намалели поради масивните обмени на хора след Втората световна война. Унгарците са единствената голяма група, оставаща извън страната си в източна Европа. Никога не чуваме нещо за онези от тях, живеещи във Войводина, тъй като югославските власти са реагирали коректно на новата етничност на унгарците там. Напротив, проблемите на унгарците в Трансилвания се дискутират постоянно не само в страните, въвлечени в проблема.[149] Румънската държава е достатъчно силна, за да държи малцинствата си в мълчание, а Унгария няма интерес да получи отново Трансилвания, но пък е силно заинтересувана от начина, по който се третират унгарците в тази провинция. Трансилванските унгарци сигурно биха били щастливи, ако биха имали третиране като онова на събратята им във Войводина, а това би успокоило Будапеща. Но за разлика от югославските власти, румънското правителство очевидно не прави разлика между новата етничност и старомодния реваншистки шовинизъм. Само това може да обясни малцинствената политика на Букурещ, която е продължение на стария междувоенен национализъм, и въпросът е представен в тритомната история на Трансилвания, публикувана в Будапеща.[150] Човек едва ли може да си представи по-добър пример за оцеляване до наши дни на онзи вероятно непоправим, свадлив национализъм от междувоенния период, какъвато е рекламата на цяла страница от лондонския Times, публикувана от румънското правителство.[151]

Модерните държави и правителства могат да съществуват заедно с новата етничност ако разбират естеството ѝ. Истинска форма на национализма ли е етнонационализмът? Аз мисля така, но признавам, че това е въпрос на дискусия. Ако го игнорираме, в днешна източна Европа все още ни остават няколко различни вида национализъм. Но може би те не са два варианта на същия национализъм, който дискутирахме, когато стана дума за междувоенния период; изглежда, че те са два отчетливо различни вида национализъм. Самият аз вярвам, че в края на краищата, те са само различни прояви на един нов национализъм, който е типичен единствено за източна Европа.[152]

Източноевропейците, независимо от вида национализъм, който изразява чувствата им, живеят в свят, в който официалната истина, тоест някаква форма на марксизъм, е приета от всички, поне на теория, и в който многобройни над-национални институции, включително Варшавският договор и СИВ[153], изглежда са фиксирани части от цялото. Към тези базисни индикатори за международен ред трябва да се добавят външните политики, задължителното изучаване на руски език във всички училища, както и постоянните декларации за солидарност с държави и народи, които средният човек не счита дори за приятелски. Не е трудно да се види защо хората смятат, че от 1945 година насам са били правени постоянни опити, от една чужда сила, Съветският съюз, да принуди всички да се претопят в един всеобщ, денационализиран калъп. Тази сила е доказвала поне на три пъти – Унгария 1956, Чехословакия 1968 и Полша 1981 – че разполага със средствата за налагане на диктовките си, директно или не, ако местните чувства и амбиции отидат отвъд онова, което тя счита за приемливо. Ето защо не е учудващо, че народите и нациите се страхуват, че могат да бъдат насила въвлечени в някаква над-национална рамка, която не е ясно определена, никога не е била ясно или разбираемо обяснена, но е голяма, плашеща, странна, безлична и – най-важното – национално изкореняваща. Това е нещо, срещу което те се съпротивяват, тъй като предпочитат ясно определена, управляема, позната, а следователно, удобна национална идентичност. Именно тази идентичност се защищава от онова, което остава от националистите отпреди 1945 – националкомунистите и комунистическите националисти – пред лицето на реалните или въображаеми опасности, пред които те се виждат изправени. Този защитен национализъм е истинския, специфично източноевропейски национализъм от последните четиридесет години, в който се побират всички други изрази на национализма. Той не е непременно антируски, антисъветски или антимарксистки/антиболшевишки, в някакъв ясно определен идеологически смисъл, но пък е защитна реакция анти-всичко, ясно или неясно, което се приравнява с предполагаемите, ако и не открито изразени, цели на съветското правителство. Източноевропейският национализъм от наши дни е защитен национализъм.

1988

Питър Шугър (1919–1999) е американски историк, експерт по източна Европа. Шугър е носител на наградата за спциален принос към славянските изследвания на Американската асоциация за славянски науки.

Коментари (2)

- 08-01-2013|Цанко

На мен ми допада това, че авторът тук все пак е успял да категоризира българския национализъм (наред със сръбския) като „народен (popular)“ – т. е. този автор поне не смята българския национализъм за „бюрократичен“, „аристократичен“ или „буржоазен“ (каквито са другите възможни категории по неговата класификация).

Не знам за вас, но според мен, когато един национализъм е „народен (popular)“, той е най-близо до това, което можем да наречем „естествен“ национализъм (защото е продукт на основната част от населението – докато при всеки от остаталите варианти: „бюрократичен“, „аристократичен“ и дори „буржоазен“ – на практика се подразбира, че това е нещо, наложено от определен „елит“ върху останалата част от населението).

А по отношение на втората част от статията, която започва с разглеждането на национализмите в периода между 1848 и 1914, авторът пак успява навреме да уточни, че „Общият етикет за този втори вид източноевропейски национализъм би бил „държаво-изграждащ“.“ Това е за мен решаващото в оценката за национализмите: че те са държаво-изграждащи. В условията на разпад на съществуващите към момента държави-империи (между 1848 и 1914), е очевидно, че ще трябва да се търси някаква идейна основа, на която все пак да съществува ДЪРЖАВНОСТ и след разпада на империите – и такава основа е намерена в национализма – и така се създават „националните държави“.

И, разбира се, особено актуално звучат, особено в днешната ситуация, думите на автора, че:

„Новите режими, … проповядват, че национализмът е една от големите заблуди и злини на модерните времена, и че той трябва да бъде елиминиран – ако не по други причини, то защото прави трудно, ако не и невъзможно, сътрудничеството с побратимените народи и правителства… „

Това важи с пълна сила и днес: днес също режимите проповядват, че национализмът трябва да бъде елиминиран, защото прави трудно, ако не и невъзможнж, сътрудничеството в рамките на ЕС.

По-нататък обаче авторът допуска сериозна грешка, като твърди, че „национализмът“ се проявява „под нова форма, в диспута между Сталин и Тито“.

Диспутът между Сталин и Тито е по-скоро „диспут между императори“ – и всеки от тях отстоява позициите на собствената си империя (съответно СССР и СФРЮ, които са по-скоро именно империи, а не „национални държави“).

Османското време в българските текстове през ХІХ и ХХ век

Автор: Надя Данова

Настоящето съобщение е посветено на тема, която не е изцяло нова за историците. До нея се докосва Питър Шугър в книгата си, посветена на Балканите под османска власт[154]. Тя се обсъжда и в студията на Гунар Херинг[155], разглеждаща представите за османското време в съзнанието на народите на Югоизточна Европа. Изключително ценни във връзка с тази тема са наблюденията на гръцките колеги Стефанос Песмазоглу[156] и Анастасия Анагностопулу[157], които ни дават възможности за сравнения между процесите на митотворчество при балкански народи.

В нашата работа се опираме на няколко групи извори. За първите векове от османското владичество основен извор за нас са различните текстове от религиозно естество, апокрифни текстове, жития и служби на новомъченици, преписки и маргинални бележки, различни хроники и историографски текстове. Тези извори изразяват становището на грамотните хора, в по-голямата си част представители на духовенството. Не разполагаме със сведения за мнението на обикновените хора, които са неми за нас поради своята неграмотност. През XVIII в. се появяват първите български историографски съчинения, които трайно определят оценките за османския период в българския национален дискурс. За XIX и ХХ в. към изворите ни се добавят многобройните историческите съчинения, периодичния печат, както и учебниците по история.

Преди да се спра на мненията на представителите на българския културен и политически живот от XIX и XX в. трябва да спомена какво заварват те като наследство от своите предшественици по отношение на оценките за османския период. Българските текстове, които са съставени непосредствено след завладяването на българската столица Търново през 1393 г., са свързани със средите на източноправославната църква и са подчинени изцяло на стратегията за запазване на целостта на източноправославното паство. Те изразяват отчаянието от факта, че Бог е оставил християните на произвола на войниците на Аллаха. Във всички български текстове до XVIII в. основният критерий за отграничаването на собствената общност е религиозният и в тях католиците, протестантите, евреите и мюсюлманите принадлежат към „другите“. Българите, както и изобщо източноправославните християни, се нуждаят от векове, за да осъзнаят и признаят исляма като една отделна и различна от християнството религия. В текстовете от това време често се появява идеята, че християните трябва да се противопоставят на изкушенията, които им предлага преминаването към исляма, обещаващо социално издигане и материални придобивки. Срещаме тезата, че турците са победили балканските народи поради техните грехове и най-вече поради разногласията, които са им попречели да се обединят срещу завоевателя. В множество текстове виждаме обяснението, че със своите грехове християните са предизвикали гнева на Бога, който им е изпратил турците за наказание. Присъства и тезата, че не силата на османците и на техният Бог са донесли нещастията на християните, а самите християни са причинили гнева на Бога.[158] Едно от тези прегрешения, които Божият бич наказва, е, разбира се, сключената през 1439 г. уния с Рим. Трябва да бъде подчертано, че тук до голяма степен става дума за текстове, представляващи превод на български от гръцки или сръбски език.[159] Подобни обяснения срещаме в множество текстове и през XVIII в. и най-вече в т. н. дамаскинарски сборници, представляващи преводи от „Съкровище“ на гръцкият автор от ХVІ в. Даманскинос Студитис.[160] Тези текстове се стремят да докажат предимствата на християнството по отношение на исляма и използват аргументация, съдържаща най-тежки и обидни за мюсюлманите думи, като „варвари“, „асирийци“, „неверници“, „езичници“, „дяволи“, „безбожници“, „сарацини“, „проклети“, „зверове“ или „сластолюбци“. В апокрифната книжнина като символ на турците е определена змията, която в християнската митология е натоварена с много отрицателни внушения. Най-тежко от гледна точка на християнските автори звучат използваните от тях думи „агаряни“ и „измаилтяни“, тъй като в тях се съдържа идеята, че мюсюлманите са чада на Агар, робинята на Авраам, и техния син Исмаил, т. е. че те са продукт на кръвосмешение. Заслужава да се отбележи, че името на турците се появява в българската книжнина едва през втората половина на XVIII в.[161] Отрицателната натовареност на образа на турчина се подхранва и от огромната по количество агиографска книжнина, предназначена да възвеличае онези, които с цената на живота си отстояват вярата си. В някои от тези текстове проличава, че съжителството на българите с османците на ниво ежедневен живот протича в спокоен дух. Става дума за приятелства между представители на различните религии, за обща стопанска дейност, както и за представители на властта, за кадии, които са справедливи. Впрочем реалностите на ежедневието се очертават много ясно по забраните, с които православната църква чрез номоканоните се опитва да ограничи общуването на представителите на своето паство с мюсюлманите.[162]

През втората половина на XVIII в. оценката за исляма и неговите носители в българската книжнина престава да бъде само елемент от стратегията на православната църква да съхрани своето паство и своята власт в рамките на Османската империя. През 1762 г. йеромонах Паисий Хилендарски завършва своята „История славянобългарска“, в която оценките за османците и османската държава се включват в системата от елементи, които трябва да обслужват процеса на формирането на българската национална идентичност. Историята на Паисий представя много ясно съзнателното усилие на елита да сплоти общността около изконните ценности, конструирайки собствен разказ за миналото на общността – нейната митология, която трябва да я легитимира не само пред другите, но и пред самата нея.[163] Именно тази книга съдържа оценките за османския период, които трайно навлизат в българските текстове през XIX и XX в. Според историята на Паисий турците са завоеватели, насилници, виновници за унищожаването на постигнатото от славната българска средновековна държава, в която между другото, според него, имало и развито книгопечатане. Думите, които са използвани в случая за описание на случилото се, са: турците са „поробили“ и „завладели България“, „от това време и досега държат в робство и угнетяват българската земя“, българите са под агарянска власт. Ясно се очертават елементите на историческия мит – ентогенезиса, славното минало през средновековието и споменът за значимите травми.[164] Ето картина на случилото се в България след завладяването ѝ от султан Мурад:

„Когато завзел българската земя, избирал и отвличал със сила много народ, млади и красиви юноши, събирал ги в Едрене, записвал ги еничари в турската войска и ги потурчвал насила. Така хората в онова време имали скръб върху скръб и жалост върху жалост. Плакали горко и жалостно по българското царство. Така неутешимо ридаели и въздишали и по своите чеда, майки, бащи и сродници. И имали хората от онова време голяма тъга и жалост под турската власт. Турците избирали църквите, които били хубави, и ги обръщали на джамии. Отнемали също от християните църковните и манастирските места, големи къщи, ниви, лозя и хубави места – къде, каквото искали. Убивали християнските първенци и заграбвали имотите им. Това първо поколение хора, при които било завзето българското царство, имало голяма скръб, жалост и плач, докато преминал тази пръв човешки род.“

Според Паисий след първата вълна на насилие последвал период на сравнително смекчаване на наложения режим:

„Следващите поколения постепенно навикнали да живеят с турците. Така и турците отпърво били свирепи и големи грабители. Когато се закрепили на цариградския престол, поучили се от християнския ред и донякъде престанали и се засрамили да грабят безсрамно християнските вещи и имоти и за известно време отначало, но пак окаяните в днешно време нямат никаква правда, нито съд.“[165]

Като причини за падането на българските царства се посочва несъгласието между двамата братя царе Шишман и Срацимир, както и вероломството на византийците и техните царе, които извикали турците на Балканите и ги насочили срещу българите.[166] Друга причина за османското завладяване е липсата на съгласие между балканските народи, с което

„привлекли върху себе си божия гняв, погубили своето царство и държава и станали най-долни турски роби – и до ден днешен. Ако биха имали гърците и българите любов и съгласие, турците никак не биха могли да ги надвият, но гърците сами ги повикали на помощ и се предали в ръцете им. Турците ги обградили отвсякъде и ги покорили под своя власт и иго.“[167]

Паисий е първият автор, който нарича османското владичество „иго“ и „робство“ и го въвежда трайно в българската историческа книжнина. За да подсили травматичния ефект от своя разказ за насилията, той прилага към своя текст жития на новомъченици, загинали за вярата. Паисий лансира и една друга идея, която също се превръща в постоянна за българския национален дискурс теза: турското робство е било по-тежко за българите в сравнение с останалите балкански народи, тъй като те са най-близо до столицата. С този аргумент се обяснява и културното изоставане на българите по отношение на останалите балкански народи. Паисий, който е на практика законодател на новобългарската историография, създава впечатлението, че гърците са играли по-злокобна роля в българската история, отколкото турците. Осъзнавайки силата на изкушенията на гръцкия език и гръцката култура, на „гръцкия“ начин на живот, той полага по-големи усилия, за да отблъсне българите от по-близкия, привлекателен и единоверен „друг“. За това и въвежда термина „гръцко робство“ и така създава стереотипа за „двойното робство на българите“ – духовно и политическо, което е причината за тяхното изоставане. Неговият патос е насочен главно срещу гърците, които очевидно възприема като по-опасни за националната идентичност на българите.[168] Историята на Паисий се разпространява в ръкописен вид през втората половина на XVIII и в началото на XIX в. Тя се радва на популярност и сред българите-павликяни-католици, въпреки че в нея присъства легендата за изгорените от латините Зографски мъченици, която има много ясна антизападна насоченост.[169]

В началото на XIX в. е завършена „История во кратце о болгарском народе словенском“ на йеросхимонах Спиридон, която до голяма степен обогатява травматичните елементи в националния дискурс за периода на османското владичество.[170] За разлика от Паисий, който завършва разказа си с османското завладяване, Спиридон довежда разказа до своето съвремие, само и само да прибави нови подробности за насилията на турците. Насилието е във всичко и навсякъде, и най-вече по отношение на религията. Това което се е случило, според Спиридон „никой ум да си представи и никой език ни може да изрече“, за да се опише „Божият гняв, който се е стоварил върху християните“: това са изгорени градове, избити и отведени в робство хора, костите на избити и непогрeбани българи, „глад, какъвто не е имало от сотворението на света“. А тези, които са се спасили от глада, стават жертва на изпратени от Бога вълци, които нападат денем и нощем. Градове и села остават празни, земята опустява от всичките си блага, и хора и добитък и плодове.“[171] Както Паисий, така и Спиридон поставя хода на събитията в зависимост от Провидението, което ръководи човешките съдбини, като награждава хората за добрите дела и ги наказва за техните грехове.

Спиридон въвежда тезата за „второто опустошаване на България“ при султан Селим II, който избива българския политически и църковен елит. Според Спиридон именно цариградският патриарх посъветвал султана, че той трябва да обезглави българската общност, ако не иска да пострада царството му, както е пострадало гръцкото. Тогава Селим потегля срещу Търново и подлага на сеч всички високопоставени българи, които не приемат „турска вяра“. Тяхното богатство е разграбено и на сто кораба закарано в Цариград. Цяла България пострадва и много черкви са съсипани. Така Спиридон въвежда тук в разказа нов образ – този на цариградския патриарх, който е демонизиран.

Тук заслужава да се подчертае, че Спиридон е от образованите българи, които се ангажират с разпространяването на пророчески текстове като прочутия текст „Виденията на Йеронимос Агатангел“, предвещаващи падането на османската власт и изиграли ролята на елемент от руската пропаганда, подготвяща духовете на Балканите за предстоящите военни конфликти с Високата порта. Според Спиридон завладяването на България също е „изпълнение на слово пророческо, говорещо от името на Господа“, който унищожава четирите християнски царства на Балканите заради техните грехове. Разказът на Спиридон, подчинен несъмнено на задачата да формира българската национална идентичност, е предназначен същевременно да задълбочи пропастта между православните българи и западните християни. В него освен измислената легенда за опожаряването на Зографския манастир от кръстоносците[172], присъстват и множество пасажи, посветени на доктриналните различия между православието и католицизма, предназначени да отблъснат българите от „папските ереси“ и „варварските обичаи на католиците“.

През 1844 г. Паисиевата история, допълнена с разказа на Спиридон за „Второто разорение на България“, се отпечатва от учителя Христаки Павлович под заглавието „Царственик“[173] и започва да се използва в българските училища през целия XIX в. Така през XVIII и началните десетилетия на XIX в. в българския национален дискурс се очертава представата за османското нашествие и последвалите го столетия като една катастрофа, последвана от тъмен период на „робство и тиранство“, като се поставя акцент на идеята за съществуването на „двойно гръцко и турско робство“. По този начин османското владичество се представя като основен виновник за минали и сегашни неудачи на българите и то ще играе ролята на крайъгълен камък в създаването на ментална матрица „нация-жертва“ и „нация-герой“, върху която се базира автостереотипът на българите през следващите десетилетия.

Ако се обърнем обаче към други текстове от XIX в. и най-вече от периода на Танзимата, оценките за османския период се разслояват значително. След оповестяването на Гюлханския хатишериф през 1839 г. започва ясно да се очертава групата на българските образовани мъже, които изразяват убеждението си, че в Османската империя започват реформи, които ще доведат до модернизацията ѝ. Вярата, че империята е навлязла в пътя на реформи, се изразява много ясно от идеолога на движението за българска независима църква Неофит Бозвели, който в многобройните си текстове подчертава убеждението си, че османският султан ще изиграе ролята на просветения монарх.[174] Подобни настроения изразява и установилият се като търговец в средиземноморския град Смирна Константин Фотинов, който очевидно живее в своето „собствено“ време.[175] Основателят на българския периодичен печат изразява многократно в издаваното от него списание „Любословие“ убеждението, че османската държава е тръгнала по пътя на реформирането си. Фотинов е противник на революционните методи и като поклонник на идеите на Просвещението е убеден, че именно еволюцията и мирното развитие ще доведат до подобряването на положението на българите. Привърженик на теорията за просветения деспотизъм, Фотинов е готов да вижда в лицето на турския султан просветения монарх. Благодарение на реформаторската дейност на султаните Махмуд II и Абдул Меджид българите се радват на равенство пред закона, на своя имот и плодовете на своя труд. Фотинов внушава на читателите си, че правителството се грижи за справедливото разпределение на данъците, за унищожаването на корупцията, както и за премахване на всякакви насилия и неправди над християните. Мъдрият и справедлив султан заедно с просветеното правителство осигуряват развитието на търговията, занаятите и земеделието в империята.[176] Списанието „Любословие“, издавано от Фотинов в Смирна, отразява до голяма степен интересите на средите на българските търговци, които в епохата на Танзимата излизат на големите пазари на империята.

Друг българин, който участва в изграждането на националния наратив, е Иван Добровски, бивш ученик на дееца на Гръцкото просвещение Теофилос Каирис. През 1850-1851 г. Добровски издава във Виена списанието „Мирозрение“, което свидетелства за изпитаното силно влияние от страна на изповядващите австрославизма чешки интелектуалци Франтишек Палацки и Павел Шафарик. Според Добровски до началото на XIX в. в Османската империя е царяло беззаконие и насилие, но от времето на Махмуд II империята е навлязла в пътя на реформите, който ще я направи модерна правова държава с равенство на гражданите ѝ пред законите. Тези виждания са свързани с идеята, че българите биха могли да играят в Османската империя ролята, която играят славяните в Австрийската империя след 1848 г. Говорейки за османския султан, Добровски използва квалификациите „просветен и справедлив“. Играещият важна роля през 40-те години на XIX век за реформирането на администрацията и политическия живот на империята Решит паша е окачествен от Добровски като „Истински европеец, просвещен, добродетелен и достоен.“[177]

А когато през 1849 г. българите получават правото да построят български храм в Цариград, образът на султана като мъдър и справедлив се появява в множество текстове, поеми, песни или молитви, отпечатани по това време в различни календари, алманаси и вестници.[178] Тези текстове в много отношения напомнят позициите на гръцките автори, изразяващи идеологията на елиноотоманизма.[179] След издаването на Хатишерифа от 1856 г. оценките за османската държава остават още по-многопосочни.[180] Промените в икономическия живот на империята след Кримската война водят до образуването на един многочислен слой от български търговци и занаятчии, които работят в рамките на османската държава. Реформите позволяват да се увеличи броят на българите, които се включват в институциите на управление. Новите условия помагат да се засили влиянието на привържениците на идеята за запазване на османската държава и на мирно развитие на българите в нейните рамки.[181] В множество текстове положението на българите в империята се рисува в оптимистични цветове. Готовност да съжителстват с турците показват и чорбаджиите, както и една голяма част от търговското съсловие. Изразители на подобни идеи са Стоян Чомаков[182], Марко Балабанов[183], Гаврил Кръстевич и др. Тези настроения са изразени най-отчетливо в българският периодичен печат, излизащ в Цариград, като особено характерни са материалите, поместени в „Цариградски вестник“, „България“ и „Читалище“[184]. Красноречив пример за тази позиция, който свидетелства за готовност за съжителство в рамките на общата държава, е и издаваното във Виена списание „Летоструй“ през 70-те години на ХIХ в. В него изразът, който се използва, за да се обозначи османското нашествие, е: „турците минали в Европа“.[185] И смея да твърдя, тук става дума не само за фразеология, адаптирана към изискванията на османската цензура, а за искрени убеждения, израз на които срещаме и в личната кореспонденция на представителите на тази епоха. Тази позиция е свързана често с убеждението, че ако османската държава бъде съборена с война, Русия ще има повод да се установи на Балканите, където може да установи един по-нежелан ред на нещата.

От друга страна се очертава лагерът на привържениците на революционните методи като Георги Раковски, Любен Каравелов и Васил Левски. Раковски признава, че реформите на Махмуд II са изиграли положителна роля за българите и са довели до относително подобряване на положението им. Убеден е обаче, че османците не могат да се променят, а реформите имат само козметичен характер и няма съществено да променят робското положение на българите. В съчиненията му присъства тезата на Паисий, че българите са в по-тежко положение от останалите балкански народи. У Раковски се появява и един нов елемент, свързан с особеностите на процеса на формирането на национална идентичност при българите, при които образованието и езикът са място на национална фиксация. Хипертрофираното значение на идеята за ролята на образованието насочва вниманието на Раковски към факта на закриването на Охридската архиепископия, за да обвие тази институция с митология с антигръцка насоченост, конкурираща и същевременно допълваща мита за мрачните векове на робството.[186]

Към този политически спектър принадлежат Каравелов и Ботев, които виждат единственото спасение в насилственото премахване на османската държава. Според Каравелов робството, донесено от османците на Балканите, не е нещо ново за българите, тъй като българските боляри по византийски образец притежавали роби.[187] Ботев дава крайно отрицателни оценки не само на османските векове, но и на българското средновековие, което счита за период на деспотизъм и религиозен фанатизъм и е убеден, че епохата на слава за българите е в бъдещето.[188] От изразителите на тази политическа тенденция единствен Васил Левски е готов да прави разграничение между турчина-поробител и обикновения турчин, който също страда от съществуващия в империята ред. Той е единственият, който вижда в обикновените турци потенциални съграждани в бъдещата свободна държава.[189]

Този образ на османската държава като империя на робството и насилието се затвърдява и от поредица от произведения, създадени от български автори в Румъния като Васил Друмев и Васил Попович, говорещи за „робство и тиранство“. През тази епоха се ражда и една хроника, която се приписва на Методи Драгинов от XVII в. и се помества в авторитетни исторически издания.[190] В хрониката се разказва за насилствената ислямизация на Родопските българи, като се подчертава, че вина за това носи пловдивският митрополит Гавриил. Тази мистификация, която е създадена, за да подхранва антигръцки настроения, на практика функционира през целия XIX в., та и до днес, като текст, разпалващ антитурски чувства.

Българското училище през XIX в. също поема задачата да участва в изграждането на националната идентичност на българите, като естествено учебниците носят печата на етноцентризма. Както беше споменато изданието от 1844 г. „Царственик“ се използва в преподаването през целия 19 век.[191] И за да илюстрирам с българския пример твърдението на изследователката на преподаването на история във Франция и Германия Жанин Бовоа-Кашьопен, че „Историята е един национален наратив, който приканва да мразим или да се възхищаваме“[192] ще приведа думите на Каравелов, който свидетелства, че „‚Царственикът‘ разпалвал омразата към гърците.“[193] В учебниците по история периодът на османското владичество се описва като най-драматичен период от българската история и чрез този период на робство се обясняват редица слабости в характера на българите. Общо взето този период е много слабо разработен и в учебниците присъства митът, че Охридската архиепископия е закрита през 1767 г. поради елинизаторските стремежи на Цариградската патриаршия. Характерен пример в това отношение представлява учебникът, съставен от Драган Цанков, според който след като станали „робове“ на турците, българите страдали особено много от злоупотребите на „фенерските владици“ след 1767 г.[194] Заслужава да бъде цитиран и ползващия се с популярност учебник на Тодор Шишков, издаден през 1873 г. Според автора българската история се състои от седем периода, като шестият период свършва с „покорението на второто българско царство от турците“. Ето характеристиката, която Шишков дава на османския период от българската история: „Седмий период на българската история е период следисторический (курсив на Т. Шишков – Н. Д.) за нас или по-добре турский, защото обигръща времената на поробощението на народа, който политически, кажи не съществува вече, и следователно, в туй състояние, историята му се различава от първото, като влазя някак в състава на историята на завоевателния народ.“[195]

Особена роля за изграждането на представата за османския период изиграва чешкият историк Константин Иречек, който издава през 1876 г. своята „История на българите“.[196] Иречек квалифицира османското нашествие като „катастрофа“ и османското време като „най-трагичния и най-мрачния период от българската история“, през който по-голямата част от селищата са разрушени и опустошени, а жителите им забягват в планините. Впрочем, както уместно отбелязва Гунар Херинг, „присъдата на Иречек би могла да послужи за мото на по-голямата част от трудовете на балканските автори, пишещи за османското време.“[197]

Княжество България получава в наследство вече изградените в продължение на десетилетия стереотипи по отношение на миналото, които в зависимост от конкретните събития придобиват един или друг акцент. Като цяло стереотипите от предишния период се възпроизвеждат с известни вариации и допълнения. Още с появата си младата държава трябва да посрещне две задачи: да даде доказателства за своята легитимност, за своето откъсване от Османската империя и в същото време да намери пътища за присъединяване на териториите, към които има аспирации. Тези условия естествено предопределят безпрекословното възприемане на тезите на Иречек за османския период сред носителите на политическата система, сред елитите, които разпространяват идеологията си чрез училището и университета, чрез средствата на пропагандата и на програмите на различните партии, чрез периодичния печат, чрез паметниците, Пантеона, празниците, ритуалите и индоктринирането на армията. Това може да бъде констатирано както на ниво научна продукция, така и на ниво учебна книжнина.

Все пак би могло да се каже, че при трактовката на някои теми от миналото сякаш се забелязва отсъствието на монолитност в оценките. Един пример за това са събитията от април 1876 г., които са сред местата на идентификационна фиксация в българската история. В националния наратив за тези събития доминират два символа – кървавото писмо, написано в Копривщица, призоваващо на бунт българите от Средногорието, и хвърковатата чета на Георги Бенковски. Тази символика е предназначена да сложи кървава разграничителната черта между свободните българите и българите-роби отпреди април 1876 г. Микроразказът за тези събития обаче съдържа редица данни, които ни представят една по-малко романтична и категорична картина. Когато прелистваме съчиненията на хрониста на тези събития Захари Стоянов[198], съставени след освобождението на България, си поставяме въпроса до каква степен всъщност идеята за бунт е била популярна извън Копривщица и Панагюрище.[199] Имаме и примерите, при които по-решителните, за да тласнат към бунт останалите, убиват мирни турци и палят къщи на българите, за да прекъснат пътя за отстъпление. Същият Захари Стоянов ни представя обикновения турчин като добър, честен, искрен и справедлив човек, който спазва законите на приятелството. Свирепи и жестоки са онези, които защитават властта от въстаниците. Същият Захари Стоянов не се поколебава да разобличи жестокостите, извършени на българи.[200] Към този период се отнасят и спомените на някои образовани българи, в които турците присъстват отново като почтени, доброжелателно настроени и проявяващи солидарност и съчувствие хора.[201]

След освобождението на България през 1878 г. националната история заема водещо място в учебния план на основната образование у нас. Още в първия Закон за народното просвещение от 1885 г. на историята се отдава първостепенно значение. Общо взето, следосвобожденска България допринася малко за обогатяването на наследеното от XIX в. в областта на познанието за османските векове. Поради липсата на изследвания за периода XV-XIX в. след Освобождението учебниците по история са съставят главно въз основа на трудовете авторите от XIX в. и най-вече на К. Иречек, което води естествено до това, че в тях се настаняват всички оценки и мнения от предишния период. Автори на учебници са учители, общественици и видни интелектуалци. Османското владичество е означено с термина „турско робство“, като се поставя акцент върху катастрофалните последици от османското завоевание. Турчинът е обрисуван като „разрушител“, „насилник“ и „поробител“, като в някои случаи обаче се говори и за справедливи турци – например тези, които съдействат на българите в борбата им срещу Цариградската патриаршия. За въстанието от април 1876 г. се разказва обикновено в глави под заглавие „Въстанието и клането от 1876 г.“, като това въстание е характеризирано като въстание срещу „черно тегло“.[202] Наблюдава се отъждествяване на турците с османската държава и така се получава наслагване на всички отрицателни черти на чуждата власт върху съвременните турци.

Известно е, че след Първата световна война в усилието си да се избягват следващи големи конфликти се провежда международна анкета върху учебниците по история, география и литература в Европа и на Балканите. Задачата на анкетата е да се види как образователната система и най-вече учебниците играят роля за поддържането и предаването на националните митове и предразсъдъци, залегнали в корените на националните стереотипи. На анализ е подложен образът на съседните народи с цел да бъдат разкрити корените на враждебността между народите и възможностите за нейното предотвратяване в бъдеще. Докладът на Й. Иванов показва, че тези учебници, които са съставени от основни и гимназиални учители и са одобрени от Министерството на народната просвета, съдържат море от неприязнени чувства към нашите съседи и са изпълнени с много тежки епитети.[203] Забележителното е, че с най-отрицателни черти е натоварен образът на гърка. Образът на турчина е следният: „Турчинът е работлив. Обича разговора. Той е фаталист и обича почестите. Турчинът е фанатичен и набожен.“

Учебниците по история през 20-50 години на XX век продължават да възпроизвеждат негативните стереотипи за нашите съседи. В тях турците присъстват като наши неприятели и варвари, а когато отношенията ни с тях не са враждебни, те просто отсъстват от наратива. Тук присъства Паисиевата теза за двойното византийско и турско робство. Дори се подчертава, че „византийското робство не е по-леко от турското, а и по-опасно“. Високомерният и вероломен грък изтласква на втори план „врага турчин“.[204]

През годините на Студената война постановките на Иречек представляват основен елемент в арсенала на идеологическата конфронтация между България и Турция, които се намират в два противостоящи в политическо и военно отношение блока. Ужасите от годините на османското завоевание и петте века на „турско робство“ трябва да подхранват антитурските стереотипи, изградени в миналото. Мненията на някои съвременни турски историци, че градското и аграрното население се е радвало на по-голяма сигурност след османското нашествие, че са били създадени благоприятни условия за трайно стопанско развитие и че е настъпило подобрение в положението на българите, се отхвърлят и се настоява за употребата на термините „турско робство“ и „турско иго“.[205]

Политическите промени, настъпили след 1944 г., предизвикват радикална промяна в целите на обучението по история. Наложената от Паисий представа за историята като източник на национално самочувствие определя и търсенето на врага извън собствената общност и откриването му в лицето на съседите. След 1944 г. основна задача на учебната литература е възпитанието на децата във вярност към новата власт и налагането на новата идеология. Миналото на българския народ вече не е източник на национална гордост, а само доказателствен материал на учението за непримиримостта на борбата между класите. Забелязва се известна подмяна на главния враг. Той вече не е само външен, а и вътрешен – господстващата за дадения обществен строй класа. През средновековието врагът са болярите, а през османския период османските феодали и съюзилите се с тях български чорбаджии, т. е. тежест се придава основно на социалното противопоставяне, а не на конфликта на етническото или религиозното противопоставяне. Така схемата са „двойното робство“ под османска власт добива нови измерения. Изложението за турското политическо и гръцко духовно робство следва стереотипа от XIX в. Но сега се появява образът на изедника чорбаджия, който наравно с турците граби беззащитните български селяни. (Корените са още при Раковски, Каравелов, Ботев)

Същевременно през десетилетията, последвали Втората световна война, българската историческа наука, независимо от идеологизацията и клишетата, направи важни стъпки в проучването на периода XV-XIX в., което даде възможност за една много по-нюансирана оценка на случилото се през тези векове. Особено съществени бяха изследванията на българските османисти, които благодарение на въведените в оборот нови извори разкриха нова картина на стопанския живот в градовете. Беше формулирана тезата за относителното съхраняване на поселищната и съобщителната система, на някои стопански и социални институции, която до известна степен балансира твърденията за катастрофалните последици от османското нашествие. Постепенно сред историците си пробиха път и виждането за възможностите за модернизация на османската държава, на нейната икономика, администрация и политически живот, които преди това бяха отричани напълно. Въз основа на осмислянето на османски и гръцки извори беше опровергана тезата за демографския колапс, последвал османското нашествие. От 70-те години на XX в. в катедрата по българска история на Софийския университет Цветана Георгиева започна да чете курс по история на османския период, който започна да се разглежда в рамките на преподаването на българската история. Преди Втората световна война подобен опит е правен единствено от Никола Милев за съвсем кратко време.

За съжаление през годините 1984-1989, когато тоталитарният режим в България реши да използва националистичния коз, българските турци бяха принудени да се отрекат от мюсюлманските си имена и някои историци си поставиха „научната“ задача да убеждават нашите съграждани турци, че не са потомци на турци, а на ислямизирани българи. Настояваше се, че техните предци са били главно българи богомили, които по-лесно са преминавали към исляма. Бяха открити множество примери за криптохристияни или криптобогомили в районите на България с мюсюлманско население. Бяха изкарани от нафталина разни отдавна опровергани тези за масово помахамеданчване на Родопите, като споменатата мистификация за Методи Драгинов. Отново започна да се говори за насилия османските власти, които сякаш бяха в състояние да оправдаят насилията над съвременните български турци. През 1988 г. Българската Патриаршия организира международна научна конференция, посветена на балканските християнски народи под османска власт, по време на която се говори много за ужасните мъчения над отреклите се от исляма новомъченици, беше организирана изложба с фотоси от остров Кипър от 1974 г. и накрая за венец беше прожектиран филмът „Време разделно“.

След промените от 1989 г. политическите сили, чиято власт се беше разклатила, се опитаха да използват отново коза на национализма. Институтът по балканистика в София организира през 1992 г. симпозиум на тема „Образа на другия на Балканите“ в рамките на проект под същото заглавие, субсидиран от Фонда за научни изследвания към МОН.[206] Опитахме да изследваме процедурата на образуването на образите на нашите съседи с надеждата, че доближаването до тази тема ще ни улесни да поставим процеса на формирането на националните митове и националните стереотипи на Балканите в неговите исторически рамки. Вярвахме, че разкриването на историческите корени на съществуващите и днес негативни нагласи, настроения и предубеждения по отношение на „другите“ ще ни позволи да намерим и пътищата за тяхното неутрализиране. Пак след падането на Берлинската стена в София беше създаден Център за проблемите на малцинствата, който организира проект, озаглавен „Връзки на съвместимост и несъвместимост между мюсюлмани и немюсюлмани“, в рамките на който проблемът за оценките от българските автори на османското владичество на Балканите стана обект на специално внимание.[207] Благодарение на специалното внимание на Центъра по проблемите на малцинствата към интересуващата ни проблематика Мюмюн Исов издаде книга, посветена на образа на османците и Османската империя в българските учебници по история през втората половина на ХХ век.[208] Накрая ще очертая работата на колегите, обединени в международния проект, ръководен от Николай Аретов, посветена на темата „Балканските идентичности“[209], плод на чиято дейност са вече няколко издания. Самият Н. Аретов издаде книгата „Национална митология и национална литература“, която анализира сюжетите, изграждащи българската национална идентичност в словесността и разкрива убедително механизма на изграждането на националните митове. Анализирани са основополагащите за българската национална идентичност митове, някои от които засягат оценката на османското време в българския националистичен дискурс през XIX в. Ще спомена и книгата на Антонина Желязкова, посветена на ислямизационните процеси на Балканите, почиваща на анализа на огромно количество заявления за приемане на исляма, които разкриват нови писти на разсъждения във връзка с процесите на ислямизация. Редица изследвания в областта на социалната история допринесоха за опознаването на социалния статут и институциите на българите под османска власт, както и на османските институции в българските земи. Особено внимание се отдели на града и градския живот, както и на демографските и културните проблеми. Резултатите от тези изследвания служат като аргумент на историците в усилията им да бъде ревизирано въведеното от Паисий понятие „турско робство“, просто като невярно и неотговарящо на реалностите от XV-XIX в.[210]

След промените от 1989 г. в българското училище бяха въведени по няколко алтернативни. Тук бих искала да фокусирам вниманието върху учебника, съставен през 1992 г. от колектив историци, ръководени от Цветана Георгиева, в който се прави сериозен опит за оттласкване от традиционното разглеждане на XV-XIX в. като „мрачни векове“ в българската история. Направи се много сериозен опит да се покаже, че историята от този период е многолика, че живелите през този период 15-20 поколения хора са имали своето всекидневие с неговия труд, радости и празници, че в общата среда са живеели заедно българи, турци, арменци, гърци, евреи, които чрез общ труд са създали един свят, в който разликите са много по-малко от приликите. За съжаление българските историци, които се опитваха да прокарат тази спокойна и реалистична теза, имаха много проблеми, които станаха особено сериозни от момента в който национализмът, със силен примес от православие, беше взет на въоръжение от Българската социалистическа партия. Именно в партийния орган „Дума“ се появи статия, в която авторите на този учебник бяха обвинени, че са въвели думата „османско присъствие“ вместо полагащата се „османско робство“ и че българските учители протестират срещу подобен прочит на българската история, който фалшифицира минало. Впрочем трябва да се подчертая, че в споменатия учебник липсва думата „османско присъствие“, а се използва „османска власт“ и „османско владичество“. Резултатът от целия скандал, както подчерта проф. Цветана Георгиева в доклада си пред Конференцията на историците през 2004 г., беше че словосъчетанието изигра ролята на „действен код за стабилизирането на електората на Българската социалистическа партия.“[211]

Впрочем, и до днес, терминът „турско робство“ продължава да присъства в някои текстове, които просто следват въведената от Паисий терминология, затвърдена през XIX в. от идеолозите на националноосвободителното движение. Протеклият преди време в България дебат около историческия спомен за Батак показа отново възможностите за инструментализирането на историческата памет за политически или лични цели.[212] Почти по същото време историците в Гърция бяха изправени пред задачата да се противопоставят на идеологическите употреби на историята по повод на възникналия спор около учебниците по история.[213] Същевременно част от историците продължаваме да воюваме срещу понятието „турско робство“, което за съжаление не е отпаднало нито от дискурса на политиците, нито от медиите и изобщо от арсенала на средствата за манипулация на общественото мнение в България.

Надя Христова Данова е родена на 03.03.1942 г. в гр. София. Завършва история в СУ „Св. Климент Охридски“ през 1964 г. През 1968 г. получава докторска степен, от 1980 г. е доцент, от 1995 – професор, доктор на историческите науки. Работи в Института за балканистика при БАН. Чете лекции в СУ „Св. Климент Охридски“ и НБУ. Автор е на книгите „Националният въпрос в гръцките политически програми през ХІХ век“ (1980), „Константин Георгиев Фотинов в културното и идейно-политическото развитие на Балканите през ХIХ век“ (1994), „История на Нова Гърция“ (съвместно с Апостолос Христакудис, 2003). Съставител и редактор на редица сборници като „Книга за българските хаджии“ (съвместно със С. Гюрова, 1985, 1995), „Представата за „Другия“ на Балканите“ (съвместно с В. Димова и М. Калицин, 1995), „Да мислим Другото – образи, стериотипи, кризи ХVIII-ХХ век“ (съвместно с Р. Заимова, Н. Аретов, Н. Чернокожев, 2001), „Разночетенията на текста“ (съвместно с Б. Биолчев и В. Стефанов, 2003).

Коментари (13)

- 02-01-2013|Св. Гавазов

Добро изследване, с много фактология

- 02-01-2013|naleksandrova – Това бяло петно

Това бяло петно в историята ни е още по бяло в съзнанието ни. Затова винаги е готово да поема измислици, да служи за запълване с идеологически и националистически митологеми. От най-ранна възраст в него са се наслагвали и продължават да се наслагват негативизъм и омрази към съседите, към другите етноси, към различните в религиозно или идейно отношение.

Според мен този текст със своята уравновесеност и опората си в източниците е достоен за изучаване в училище, но може би най-напред е добре да бъде изучен и от мнозина от политиците ни. Най-напред като употреба на езика и формиране на понятията.

- 04-01-2013|Гост

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Chavdar Kamenarov Турците по време турското „присъствие“ (не робство), с безкрайно напъване на мозъка в продължение на 500 години, измислиха КАЛДАРЪМА (извинявайте, не го измислиха, а заимстваха от римляните и то в най-некачествения, примитивен вид). Е това направи турската „цивилизация“. Даже не можа да си състави и писменост, а използваше арабската азбука. Така че България от водеща в културно отношение държава в цяла Европа, беше застопорена и върната в развитието си в продължение 500 години, благодарение на това „присъствие“. По време на завладяването от турците, България е наброявала 7 милиона, а по време на освобождението е наброявала 2 милиона. И това е за период с огромна раждаемоснт. Накрая, това не било геноцид, а какво е? Премълчават факти от ранните години на робството, когато са обезлюдавани цели села, защото хората са били отвличани в робство и продавани по пазарите на Анадола и изтока. От тази епоха са останали народните песни за „Крали Марко“,“ Три синджира роби“, „Даваш ли даваш балканджи Йово, хубава Яна на труска вяра“ и т. н. За премълчаването и укриването на тези неща, само може да се възкликне – „Ооо, неразумний Юроде, порадви що се срамиш да се наречеш българин?“…

Chavdar Kamenarov Между другото, като се замисля, неволно възниква в съзнанието ми афоризма, който съм го посочвал много пъти – „Там, където невежеството царува, глупостта тържествува!“

Zlatko Enev Всичко е точно. Пропуснали сте само да споменете, че има и още по-водещи от нас нации, като Македония например… (Дано не ми се обидят брат›чедите, че се глумя така с историческите им претенции)…

Kerana Angelova Робство, присъствие, власт, зависимост… Каквото и да е от всичкото, Е посегателство… Вековно. Не знаех, признавам, че Паисий е въвел терминоглогията. Но към нея, изглежда, се придържаше и неуката ми прабаба Руса, в която беше жива родовата памет.

Ognyan Minchev Аз не мога да разбера свръхценната идея за популяризиране на всичко османско и турско под претекста, че „трябва да се борим с българския национализъм“. Толкова проблеми има България – това ли е най-важното, че трябва да бъдем наводнявани с преводите на всички туркофилски публикации в света? Ако не беше Златко Енев, щях да бъда сигурен, че става дума за финансова транзакция срещу ПР услуги. В този случай очевидно става дума за друго – не искам в детайли да гадая какво. Нито „Великолепният век“, нито Бърнард Люис ще променят дълбоките основания на българската идентичност, която някои либералстващи наричат „предразсъдъци“. Тук не става дума за реалните предразсъдъци на омразата – включително към турците, а за идентичност, която не може да празнува факта на подчинението си от друга култура и цивилизация в продължение на 5 века. Тази идентичност скърби за този факт – без това да означава, ПОВТАРЯМ, омраза към турчина или турското. Днес Турция е наш съсед, с който ни свързват много неща – и в икономика, и в бит (след толкова години живот в една империя), и в нормално общуване в глобалния свят. Самите „нео-османци“ в Турция трябва да имат свяст за невъзможността да „продадат“ империята си като позитивен пример за добросъседство в съвременността – нито на Балканите, нито в Арабския свят. Затова напъните на Златко са действия в безвъздушно пространство. Човек трябва да познава реалностите, които иска да промени – колкото и да иска да ги промени. На този свят има както възможни, така и невъзможни неща.

Zlatko Enev Към Керана: Разбира се. Но важният, практически въпрос на сегашния ни живот (както и на всеки други) е: „Как да се излекуваме от травмата“?

Zlatko Enev Към Огнян: Драги Огняне, това, че всички ние сме чеда на едно соц-образование, което ни е лишило от възможността дори отдалеч да привидим реалните движещи сили зад най-новата българска история, безспорно е обяснение, но не и оправдание. Извини ме, но единствения отговор, който мога да ти изпратя, е също толкова дежурен, колкото и твоите критики по повод нещата, които публикувам: „Четете книжки, момчета!“

Kerana Angelova Вярвам в най-тривиалното насърчение: времето лекува. Впрочем, получавала съм го отново от бабите си и знам, че действа.:)) Стига да не чоплим раната…

Zlatko Enev Вярно. Само че колко точно време? Според мен 130 години са вече предостатъчно, дори и за едно толкова затормозено общество като нашето…

Kerana Angelova Когато спрем да чоплим раната…:))

Ognyan Minchev Аз книжки чета – включително и такива, които ти внимателно избягваш. Защото ако имаш нещо повече от емоционален сърбеж да постигнеш интелектуална цел, ще преведеш и статии с алтернативните тези. Мога да ти препоръчам, ако нямаш достъп до тях. Хайде де, всички имат право на идентичност, само българите трябва да започнат своята история от нула – поволята на Златко Енев.

Zlatko Enev Е, тук вече мненията ни се разминават, Керана. Има неща, които оздравяват, ако бъдат оставени на мира, а има и такива, които загниват, точно по същата причина. Въпрос на лекарски поглед (но в България, не ще и дума, всеки сам си е лекар, така че аз предпочитам да спра дотук)…

Zlatko Enev Давай, препоръките, Огняне! За такива неща винаги съм гладен. Винаги…

Zlatko Enev Аз също мога да наредя тук един списък от стотина неща, между другото… Дано да има някаква полза от взаимното замеряне…

Zlatko Enev Във всеки случай онова, към което призовавам от години насам – едно малко по-внимателно изучаване на следвоенната немска история, за предпочитане в сравнение с други такива, примерно австрийската, е до такава степен шокиращо, че самият аз не мога да си обясня съпротивата другояче, освен със същото онова нещо, което е спъвало и първото балканско Възраждане – госпожата ИГНОРАНЦИЯ (виж по този повод историята на борбите между църквата и секуларната интелигенция примерно в Гърция от 19 век)…

Kerana Angelova Златко, раната загнива тогава, когато насилствено я инфектираме – виж Възродителния процес…:))

Zlatko Enev Вярно, струва си човек да пообиколи Балканите. Включително и малко по на изток, където бившият поробител уверено гради модерна и динамична икономика (и прекрасно образовано младо поколение, с наистина световни стандарти на образование)…

Zlatko Enev Моето мнение е друго, Керана. Възродителният процес е израз на това, че в българското общество в продължение на около 50 години национализмът е властвал без никаква конкуренция (всъщност около 30 са – от 58-ма до 89-та). Именно неразбирането на факта, че националкомунизмът е НАЦИОНАЛИЗЪМ writ large, е основната причина за всеобщото идейно объркване и липсата на ясен поглед и към история, и към бъдеще, сред интелигенцията от моето поколение…

Zlatko Enev И докато една малка група интелектуалци успява през 40-те да окаже реален отпор на идеята за „експортиране“ на българските евреи, с което да убеди колебаещия се цар, че това би било фатална грешка, само 40 години по-късно липсата на каквато и да било съпротива срещу бесния национализъм на компартията вече се оказва реално фатална. И това продължава да замъглява мозъците и до днес…

Zlatko Enev А идентичностите, между другото, не са неща излети в бетон, тоест неподвижни и непроменливи. При отделните хора те се променят дори в рамките на един живот – свидетелство за което е Америка. При народите, разбира се, за това са нужни много поколения, но това съвсем не обезсмисля усилията. Инак още щяхме да висим по клоните, без съмнение.

А по въпроса за това как е създадена българската национална идентичност има великолепна книга, която дори може да се намери като ПДФ-файл в мрежата: Jacqueline Anette Sampimon, „Becoming Bulgarian“…

- 04-01-2013|Ануш Тилкиян – Историческата памет!

Добър анализ на историята!

Цитирам това, което най-много ми хареса:“Васил Левски е готов да прави разграничение между турчина-поробител и обикновения турчин, който също страда от съществуващия в империята ред. Той е единственият, който вижда в обикновените турци потенциални съграждани в бъдещата свободна държава.“

Бих искала да чуя Вашето мнение за борбата на арменците от целия свят за признаването на първия Геноцид на 20 век: Арменския Геноцид проведен от Турция през 1915 до 1922 година.

За мен българският народ е един от най-толерантните народи по света, защото е посрещнал най-радушно арменците в България и им е помогнал в голямото нещастие! Не може в историята на България да не се спомене този факт, който издига достойнството на българина!

- 06-01-2013|Евгени

mangurov. dir. bg – тук съм качил три книги, преведени от мен, които хвърлят доста светлина, върху това, как стават нещата в историята и по-важно – ЗАЩО стават по един или друг начин. Да се изследват само станалите исторически събития без да може да се надникне зад тях, не може никога да доведе до правилни изводи. Авторката никога няма да разбере защо е възникнал исляма, кой точно е Аллах, който инспирира Мохамед, защо българите, като наистина водещ народ в световното развитие (нещо, което скоро ще започне да се открива на света) е трябвало да бъдат поробени толкова дълго, защо се освобождават в годината, в която Архангел Михаил поема небесното водачество и т. н., ако се рови само в купчината исторически „факти“.

- 06-01-2013|Ануш Тилкиян – историческата памет

Zlatko Enev: Има един единствен начин как човечеството да се излекува от нанесените му травми: Иска се извинение пред целия свят, за това което е направено, за страданията на един цял народ! Не се ли направи това г-жо Kerana Angelova раните никога не зарастват! За пример Арменския Геноцид: предава се на подрастващото поколение никога да не забравят за 1.5 милиона избити арменци през 1915 до 1922г. Не се ли извини Турция за нанесените рани на българи и арменци, не спре ли да фалшифицира историята си, колкото и да ни се иска да не страда турската интелигенция за стореното в исторически план, няма да има помирение! Ако световната общност не си бе затворила очите за този 1-ви Геноцид на 20век, Хитлер нямаше да си позволи Холокост, защото и до сега се споменават думите му:“кой вече говори за арменския въпрос?“.

- 06-01-2013|Златко

Проблемът с колективната памет е от огромно значение, наистина. Толкова огромно, че, въпреки не чак толкова голямата си компетентност, самият аз съм набелязал да пиша есе по този повод, и ме задържа единствено това, че събирането на познания по въпроса за съжаление изисква много повече време, отколкото би ми се искало. Ще набележа обаче тук основните пунктове на аргумента, който бих искал да поддържам и представя:

1. Груповата памет е нож с две остриета! Тя е колкото важна за запазването на идентичността и поддържането на установените (или откриване на нови) модуси на групова солидарност, толкова и вредна, когато се вкамени и превърне единствено в средство за повторение на все едни и същи основателски митове и утвърждаване на все една и съща групова роля. Това е особено опасно когато груповата роля се възприема като израз на един жертвен идентификационен момент, тоест когато етносът или нацията започне да се идентифицира най-вече със своята роля на жертва. Примерите за такива жертвени начини на себеизживяване и потенциално ужасяващите последствия, до които те могат да доведат, са безброй – хитлеристка Германия, националистическа Сърбия, България, идентифицираща себе си единствено с неща като Баташкото клане, и пр. Опасността е толкова голяма просто защото постулирането на собствената жертвена роля, особено когато бъде поддържано в продължение на много дълги времена, води до позиция на „автоматично имане на право“ (нещо, което е особено забележимо в някои крайни версии на днешните израелски политики, примерно). Увереността, че ние сме жертвите и че следователно някой някъде ни дължи справедливост и ние имаме право да настояваме за възмездие, води до рязко снижаване на „груповата самокритичност“ и ограничаване на възможността за изказване на различни мнения вътре в групата (поради заплахата от обичайните и механични обвинения в „предателство“), а оттук и до забавяне темпото на развитие, което разбира се зависи преди всичко от неспъваната възможност за изказване на различни мнения ПУБЛИЧНО, в общността.

2. Разбира се, това е само едната страна на нещата. От друга страна, запазването на груповата памет, поддържането на символната и идейна база, върху която се гради колективната идентичност, е нещо, чиято важност просто не може да се надцени. В такъв смисъл правото да се настоява за признаване на истината, за искане на прошка и признаване на вината от страна на извършителите или техните наследници, също е нещо, което има огромно значение и на което трябва да се настоява, толкова дълго, колкото е нужно. В такъв смисъл правото на арменците да настояват за публично, безпрекословно признаване на геноцида от страна на Турция, нейното правителство и народ, е безпрекословно. Това е нещо, което стои извън дискусия. И все пак аз бих си позволил да напомня отново нещата от горната, първа точка: внимателно с жертвеността! Тя още никого не е довела до нещо добро.

3. Колективната памет, както става поне отчасти ясно от горните твърдения, е нещо, което е непрекъснато заплашено от поне две крайности – от една страна, онази на забравата, на загубата на колективната идентичност, но СЪЩО и на отговорността за миналите престъпления и простъпки на общността (което обикновено води до повтарянето им); от друга страна – „замразяването“ на паметта, застиването в ролята на жертва, което рязко намалява груповата самокритичност и вкаменява общността в избраната и предпочитана от нея роля. Очевидно е, че повечето национални истории съдържат основания за изпадане както в едната, така и в другата крайност, понякога дори едновременно. Днешна България, струва ми се, е пример par excellence за именно такава подборна комбинация от изтъкване на собствената роля на жертва (това е генералният тон на нашата историография още от началото ѝ, тоест от Паисий, та чак до наши дни), и същевременно удобно забравяне на историческите моменти, в които самите ние сме извършители и дължим някому (а най-вече на самите себе си, ако не бихме искали да се вкаменим и престанем да се развиваме като общност), МОЛБА ЗА ПРОШКА. Настоящият момент е просто убийствено подборен, в колективната слепота за опасностите, с които е свързана постулираната национална жертвеност, комбинирана с биволски инат да не признаваме при никакви обстоятелства, че сме извършители на много сериозни колективни престъпления, а най-вече престъпленията на необуздания национализъм, който е основното обяснение (и подсъзнателно оправдание) на всичките ни национални катастрофи, както и на факта, че двадесет години след падането на комунизма, България все още не се е помръднала и на йота от неговото мислене и неговото наследство, което е наследство на НАЦИОНАЛКОМУНИЗЪМ, тоест на особено отровен национализъм.

Мога само да пожелая на събратята-арменци техният собствен национален проект да се окаже по-малко заразен от тази болест на всички закъснели национални проекти – дивия, неутолим национализъм, водещ единствено до катастрофи и кървища.

- 06-01-2013|Златко

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Красимира Обретенова „…че двадесет години след падането на комунизма, България все още не се е помръднала и на йота от неговото мислене и неговото наследство, което е наследство на НАЦИОНАЛКОМУНИЗЪМ, тоест на особено отровен национализъм.“… Няма измъкване…

Zlatko Enev Опитайте се само за миг да си представите една следвоенна Германия, в която някой – а най-вече премиерът на страната – би могъл да си позволи да каже публично, че „средствата може и да са били погрешни, но генералната линия беше права“… Дали само двадесет минути по-късно един такъв въображаем немски премиер нямаше да получи лично посещение от любезните окупационни американски части, които да го вкарат в пътя?

Gayane Minassian Хм, това не се бях замисляла, да… „изтъкване на собствената роля на жертва (това е генералният тон на нашата историография още от началото ѝ, тоест от Паисий, та чак до наши дни)“

Zlatko Enev Има КУПИЩА елементарни истини, които изглежда са напълно непознати на сегашната българска интелигенция – и които според мен са единственото обяснение за вече дежурното „а стига с тоя национализъм бе, писна ни!“, с което ме замерят ВОДЕЩИ фигури от сегашната интелектуална сцена… Нещата с образованието и неговите изкривявания и липси в България изглежда са днес също толкова драстични, колкото и по времето на Петър Берон…

Yvan Svetan Не може да няма измъкване?!!! Другото беше добре.

Gayane Minassian Извинявам се за отклонението от главната тема, но във връзка с промените в образованието, за които се е борил П. Берон: „Може би робският страх, примиренчеството и търпимостта, малоценностите са били вложени в гените на нашите дядовци и бащи не само от нашите поробители. Ден след ден бащи и майки са търпяли децата им да бъдат третирани по този начин… В много отношения и днес сме така, нали?“

Някои факти от нашето минало, взети из архива на Антон Кърпачев. Някои истини!

Спас Спасов А нали правиш разлика между политиката на БКП преди 50-те години на XX в. и тази след? Щото този изкуствен термин „националкомунизъм“ слага знак за равенство между тези коренно противоположни политики. Преди национализмът се възприема за държавен курс има интересни явления като Августовския пленум на ЦК на БКП от 1946 г., Бледската спогодба и др.

Zlatko Enev Вярно, вярно, Спасе. Общо взето, при разглеждането на комунистическия период, аз се придържам към становището, че първоначалните „заигравки“ на комунистическите правителства (не само в източна Европа, но и в Съветския съюз, примерно преди чистките на казахската ли беше, киргизката ли, компартия (1928), са реалното отклонение от инак изконно националистическата същност на всички комунистически режими. Виж по този повод студиите на Мария Тодорова или онази на Питър Шугър, която ще се появи след ден или два в списанието ми…

Zlatko Enev Същото нещо се отнася и до привидно интернационалистическите платформи от времената между двете войни тук на Балканите, при които действително има дискусии, примерно, за създаване на Балканска федерация, но винаги, неизменно, национализмите надделяват и в края на краищата всички балкански компартии стават силно националистически. Виж по тоя повод примерно

Nationalism from the Left: The Bulgarian Communist Party During the Second World War and the Early Post-War Years

Спас Спасов От 1891 г. (създаването на Българската социалдемократическа партия на Димитър Благоев) до 1950 г., има-няма 59 г., левите партии в княжество/царство България водят политика твърде далеч от националистическата: затова са наричани „нихилисти“, „национални предатели“ и пр. След това, през периода 1950-1989 г., за 39 г., водят националистическа политика, същата срещу която са се борили в продължение на59 г. Странно ми е как от тези факти достигна до някаква „изконна същност“…

Zlatko Enev Първо, става дума не за всички и дори не за целите леви партии (има огромна разлика, примерно, между официалните политики на тесните и широки социалисти по отношение на войните). Това първо. Второ, действително има, както вече споменах, теоретични дискусии (примерно докладите на Коларов пред различните балкански конференции по националните въпроси – не ми се рови сега, защото превеждам нещо и нямам много време да се ровя из библиотеката). Но си остава принципното положение, че всички компартии са ръководени повече или по-малко от директивите на Москва, а в това отношение там нещата са повече от еднозначни: дискусии – може. Политика – каквато ние разрешим. Единствените времена, в които тук има реално размразяване и повече или по-малко нормално отношенеи към мюсюлманските малцинства е по времето на Стамболийски (който вече е ДЕЙСТВИТЕЛЕН, а не измислен, антинационалист, както и цялата му партия и движение – което е и основната причина за абсолютно нечовешката му екзекуция от членове на ВМРО), а след това в десетте години между 48-58, когато Сталин натиска нашата компартия да сътрудничи на Тито, в надежда да спечели последния за собствения си блок. Нещата приключват на секундата след като отношенията между Сталин и Тито се развалят, след което нашите юнаци си развяват бяйрака както си му е редът по нашенско открай време. Такова поне е сегашното ми разбиране за нещата…

Спас Спасов Принципно „леви националисти“, камо ли „националист-комунист, в България преди 1950 няма. Символ на нацията е царят, а левите са републиканци. Няма какво толкова да го мъдрим Та „изконно лявото“ го наречи по-скоро „ненационалистическо“. Връзките със СССР са едно, ама връзките с Маркс-друго Още повече- най-важното в случая е теорията за етноса, създадена от академик Мар и от Сталин.

преди 30 минути · Харесвам

Zlatko Enev Ами там всъщност е и ядрото на проблема, доколкото ми позволяват да преценя сегашните знания. Изказванията на Маркс по въпросите на национализма са много малко и силно непоследователни (от една страна той поддържа национализмите на „големите“, като Германия и Австро-Унгария, защото смята, че чрез тях западноевропейските страни се уголемяват, тоест се увеличават предпоставките за мащбна революция; от друга страна критикува национализмите на малките, и особено онези на Балканите, защото според него те разпарчетосват големите империи и пречат на революцията). Всичко това не позволява на последователите му да формират единно разбиране по национализма (само Ленин и особено Сталин имат директни писания по този въпрос, но и там нещата са много изврътливи – първоначално, след като става ясно, че европейските работнически движения поддържат войната, а не левите партии, се приема линия за „право на самоопределние“, но само десет години по-късно вече гайките започват да се завиват яко и настъпват първите чистки, първоначално в мюсюлманските компартии в Съюза, тоест самоопределение – друг път.)

С две думи – според мен няма такова нещо като „либерален“ или „антинационалистически“ комунизъм. Напротив, реалният, държавен комунизъм, е навсякъде яростно националистически (но навсякъде – прикрито, едва към края му нещата започват да стават истински видими, макар че националистическите политики се провеждат през цялото време, но се представят като нещо друго – което е и причината за тази днешна заблуда, да не се вижда връзката между държавния комунизъм и национализма). От това пък произтича и рязкото завръщане към открит национализъм в цяла източна Европа след 89-та. Повтарям, че има още много да уча, но колкото повече чета, толкова повече се затвърждава именно тази картина. Има нужда от по-детайлно запознаване с конкретните исторически факти и анализите им, засега съм на ниво „събиране“…

преди 13 минути · Редактирано · Харесвам

Zlatko Enev Оттук идва и основната задача на днешното българско просвещение – да се разкрият връзките и приликите между националкомунизма и националсоциализма, с което да се отворят очите на хората за това, че, докато не се разделят с наследството на национализма, няма да има и раздяла с наследството на комунизма. Не може да твърдиш, че си антикомунист, но пък националист. Тия две твърдения не са съвместими едно с друго… Щом си националист (етнически, а поне на Балканите други засега няма), ти продължаваш наследството на комунизма…

Zlatko Enev А инак, че националкомунизмът като идея и понятие се утвърждава – поне тук, на Балканите – едва през 50-те години, спор няма. Въпросът е защо се утвърждава именно той, а не неговата противоположност – което пък ще ни доведе до анализ на появата на балканските и източноевропейски национализми сто години по-рано, а за такова нещо тук място няма. С две думи – тукашните национализми са осъдени да бъдат етнически поради икономическата недоразвитост и вечната липса на стабилна средна класа… Ето това вече има шанс да се промени през идещия век, откъдето и собственият ми източник на оптимизъм. Появи ли се реална средна класа, няма как да не се появи и граждански национализъм както навсякъде другаде по света…

- 06-01-2013|Ц. – малко отклонение…sorry

ха, интересно, коментар на Краси Обретенова, моя стара позната… светът става все по-малък… Краси надавам се, да си добре: цялата журналистическа гилдия, която бе около мен преди години, мисля за вас и още съм благодарен за търпението ви към мен, шматарока, бяхте на световно ниво, повярвайте, имам с кого да ви сравня! Целувки и успешна 2013!

P. S. нямам Facebook (точно заради възможността да се радвам, когато неочаквано срещна стар приятел), затова използвам форума на ЛП, извинения. В постът ми има все пак нещо: българските журналисти, поне тези, с които работих навремето, НЕ ОТСТЪПВАТ НА СВЕТОВНИТЕ!

- 09-01-2013|Джони

Чудесен текст! Проявявам интерес към книгата за политическата мисъл през Възраждането. Кога ще излезе?

- 12-01-2013|Е. Т. Носов

Моите уважения към професорката, ама този тука текст, ако не е силно съкратен, звучи по-скоро като курсова работа на слаб студент или напреднал средношколник. Изводите не са следствие, а доказателствата са нарочно подбирани, за да паснат на предварително избраната теза. Не трябваше ли да е обратното?! …

- 20-01-2013|Алегра

Скъпа Надя, де моде е да се пише и говори за „дискурс“ – ами то си значи „дискусия“,“широко обсъздана тема в обществото“, „дебат“ и т. н. Да, термин е, но толкова масова употреба…Преди години бе модерно „пар екселанс“. То не беше пар екселанс, не беше чудо.

„Релният, държавен комунизъм, е навсякъде яростно националистически“…Смешен коментар, каквито и документи да прочетеш, драги либерални ми господине, все на интернационализъм ще удариш. Винаги е бил твърде интернационален държавният комунизъм или просто комунизъм, Златко. А след 1989-а се появи, избухна, национализмът в Източна Европа и у нас, защото десетилетия бе подтискан и оплюван като нещо лошо, ужасно, предателство на комунистическата идея, за това през 40-те-50-те години на м. в. се е отивало в лагер, затвор и т. н.

Къде-какво – и все се обсъжда темата, пардон дискурса, за робството – имало ли го е или не. Ами може да подходим либерално – за едни е било робство, за други – не.

- 20-01-2013|Алегра

Антикомунисти, но националисти, бяха онези членове на ВМРО, които края на 40-те на м. в. отстояваха българщината в Македония, които се бореха преди 9.9.1944 пак за българщината там и против сърбизацията и изпълнението на решението на Комитерна от 1934 г. за създаване на нации / не национализъм, а нации/ – македонска, тракийска, добруджанска нация. Интернационалзмаът се е оставал… Защо е било така – прочети сам…И още нещо от следния линк:

http://sitebulgarizaedno. com/index. php? option=com_content&view=article&id=240:2011-02-18- 16-18-42&catid=29:2010-04-24-09-14-13&Itemid=61

Възходи и падения

Автор: Петър Мутафчиев

Когато човек поиска да вникне в историята на българския народ и да разбере смисъла на най-характерните явления в нея, той остава с впечатлението, че тя представя странна смесица от несъвместими крайности и противоречия. Всичко в нея изглежда неестествено и парадоксално. Постепенността, съществен белег на всяко нормално развитие, тук почти изцяло липсва; като че ли едничката неизменна черта в целия исторически живот на българите се явява отсъствието на всяко постоянство и приемственост.

Тая особеност изпъква еднакво отчетливо във всички периоди на историческото ни битие – в далечното минало, както и в ново време – и във всички области на националния ни живот. Равномерно движение не се забелязва нигде в него, липсва и трайност в постиженията. Поради това истинско развитие тук няма: всичко е само скокове и поврати, бързи и буйни подеми, последвани от още по-неочаквани и дълбоки падения и от периоди на пълна неподвижност и немощ.

Най-ясно изпъква това непостоянство в политическата ни съдба. Епохите на величие и могъщество в живота на средновековната българска държава не настъпват като последици от бавен и следователно естествен възход. Те идват стремително, изумяват с развърнатите в тях сили и осъществените успехи, за да завършат винаги със сгромолясвания толкова по-неочаквани и страшни, колкото по-трескави са били предшестващите ги подеми и по-големи достигнатите при тях висини.

Освен това тук наблюдаваме и друго, не по-малко характерно явление. Едва ли има народ, чиято история да се е повтаряла с тъй удивителна последователност, както нашата. През средните векове народът ни едно след друго създаде две свои царства. И двете пропаднаха, за да бъдат последвани от многовековно робство под чужденците. И при единия, и при другия случай обществото ни се разлагаше и държавата ни гниеше поради противоречия и недъзи, които в основата си бяха едни и същи. А още по-удивително е, че по едни и същи пътища и при еднакви с миналото болезнени явления потече животът и на Третото ни царство.

Тия паралели, а оттук и изводите, на които навеждат, стават още по-ясни, когато се проследи от най-далечно време до днес държавният живот на българския народ.

Изникнала като незначително териториално цяло – убежище на доведените от Аспаруха туранци, българската държава, както и много други варварски формации преди нея в тукашните земи; е изглеждала осъдена на ефимерно битие; обективно погледнато, нейните дни са могли да се считат за преброени. Оказва се обаче тъкмо противното: едва изминал четвърт век от появата и и тя изпъква като решаващ фактор при събитията в полуострова. Известно е, че още при първия наследник на Аспаруха българите се намесват във вътрешните дела на Византия и възстановяват на престола детронирания император Юстиниан II[214]. От тоя момент значението на младата българска държава нараства необикновено бързо. Няколко години по-късно българите нанасят в Тракия тежко поражение на арабите, които държаха в обсада Цариград, и тъй ускоряват оттеглянето им от стените на босфорската столица. Не е чудно, че наскоро след това въоръжената подкрепа на българския владетел търси един друг претендент за византийския престол: в средата на византийското общество вече се бе сложило убеждението, че успехът на всяко предприятие от тоя род зависи от поведението на повелителя зад Хемус.

При все това българската държава в даденото време още не бе изминала опасностите, които спътничат затвърдяването на всеки нов политически организъм. Те тепърва имаше да се явят. Кризата за нея настъпи, когато скиптърът на цариградските самодръжци бива поет от неуморимия и неукротим Константин V. След като бе сломила завоевателния напор на арабите, на империята сега предстоеше да възстанови властта си и на Балканския полуостров. Изпълнението на тая задача изискваше, на първо място, да бъдат смазани българите и Константин се обърна срещу им с всички средства на възродената византийска мощ. В тая борба на живот и на смърт българската държава обаче имаше да се справя освен със страшния натиск на своя южен съсед и с междуособици, които я раздрусваха из основи. Въпреки всичко това обаче тя не само че издържа докрай, но излезе из изпитанията прочистена, обновена и много по-крепка, отколкото бе преди. И едва приключен за нея тоя период на самоотбрана, когато тя минава в неудържимо настъпление към всички страни. Тогава при Крума българите едно след друго унищожават аварската държава, като включват в пределите си всички нейни земи от Тиса до Днепър и Северните Карпати, завладяват на запад цялата Моравска област, проникват на югозапад към Македония, а в Тракия след редица блестящи победи над императорските армии спират до бреговете на Босфора.

Тоя възход продължава и при близките Крумови приемници, когато българските граници се разширяват към областите около Сава и Драва, а на юг обхващат почти цяла Македония. Върхът на това стихийно нараснало могъщество бива достигнат през епохата на Симеона, при когото България се издига като първа политическа сила в Източна Европа.

Но едва тоя цар слязъл в гроба и изградената с толкова усилия и жертви велика България се залюлява из основи, очаквайки удара, който би я довършил. Явяват се тогава руските дружини на Светослава и азиатските полкове на Цимисхия и тя пада пред тях безславно, почти без съпротива – прегазена, а не повалена. Пред картината на тъй настъпилата поруха човек би могъл да помисли, че един народ, който се оказал до такава степен неспособен да защити наследството на своите деди, е приключил със своята историческа мисия, обречен да прекара остатъка на своето битие под игото на чужденците. Оказва се обаче тъкмо противното, след първата изненада настъпва друга, още по-неочаквана. Още неизтекли десетина години от гибелта на Преславското царство и същите българи, които тъй малодушно бяха превили врат под ярема на чужденеца, сега се навдигат и заради независимостта си развръщат сили и проявяват жертвоготовност, които изумяват. Цели десетилетия кипи борбата им със страшния Василий II. След трагичната кончина на Самуила те не с по-малка издръжливост и себеупование продължават съпротивата си, като превръщат в поражение всеки успех на своя противник. Наглед всичко остава непроменено. Въпреки това обаче все тъй неочаквано идва моментът, когато всичко повторно се сгромолясва: българите отпущат ръце и остават да паднат мечовете, с които бяха бранили родната си земя, отварят сами вратите на крепостите, които неприятелят дотогава напразно бе се опитвал да овладее.

Известно е, че тоя преврат настъпва със смъртта на Ив. Владислава. Но нима тоя цар, който бе достигнал престола чрез престъплението, а в късото си царуване не бе оставил примера нито на един подвиг – нима той въплъщаваше в себе си последните останки на българската издръжливост и сетното упование на народа ни в отчаяната борба за независимост? Истински създател на Охридското царство бе Самуил. Неговата могъща личност бе и знамето, под което тогавашните българи се бореха и мряха. И толкова крепка бе волята им да останат господари в земята си, че тая воля не бе поколебана от смъртта на великия цар – едно нещастие, което се чувстваше двойно по-тежко, защото бе дошло след катастрофата при Беласица. Не бе разклатена тая воля и когато чрез измяна и престъпление бе погубен Гаврил-Роман, син на Самуила и негов верен сътрудник. Отгде тогава промяната, която настъпва веднага след Иван Владислава? Нали от рода на охридските царе все още оставаха мъже, като напр. Владиславовият син Фружин, които зовяха на борба докрай? Нали освен това и мнозина от старите войводи на Самуила, презирайки всички лични изгоди, които им обещаваше примирението с чуждата власт, оставаха верни на заветите на царствения си вожд и сами със свои средства се опитаха да продължат съпротивата срещу завоевателя. От друга страна, през четиригодишния период от смъртта на Самуила до тая на Иван Владислава (1015–1018) военните сили на тогавашна България не бяха понесли що-годе чувствителен удар; ненакърнени оставаха през него и нейните материални средства. Областите, които образуваха ядката на Охридското царство, още не бяха загубени и то здраво се крепеше в земите около Витоша, Брегалница, Морава и почти цяла Задвардарска Македония. Скършен е могъл да бъде само националният дух. Коя бе причината на тоя прелом?

Може би българите бяха вече загубили вяра в своите водачи и което е най-важно – вярата в себе си, в своята способност да опазят държавната си независимост от един противник, какъвто бе тогавашна Византия? Но в такъв случай защо едва две десетилетия по-късно същите българи из земите от Дунава и Сава до Адриатика и Пинд се вдигнаха като един човек, за да се наредят под въстаническите знамена на Петър Деляна? Нали много по-малко усилия са нужни, за да се запази нещо, което все още съществува, отколкото да се възстанови то, след като е било вече всецяло загубено? И как може да се обясни тоя стихиен ръст на националното и държавно съзнание и на предизвиканата от него готовност на жертви едва ли не у едно и също поколение на един народ, което преди това бе се показало напълно примирено от робската си участ?

След като тоя първи опит за освобождение пропада, три десетилетия по-късно българите на запад отново се вдигат. И колко далечни са били полюсите, между които се е люшкало народното ни съзнание, се вижда от тоя факт: след като неотдавна при провал ата на царството ни българите бяха останали глухи към зова на верните си водачи – да бранят със сетни сили държавната си независимост, сега те сами търсят човека, когото биха могли да поставят начело на освободителната си борба. Тем дори не е бил нужен вожд, в когото безусловно да вярват; достатъчно е той само да бъде лице с известно име. И тъй като не го намират в собствената си среда, те издигат един чужденец – Константина Бодин, син на сръбския княз Михаила.

Повече от век изтича, след като и това въстание бива удавено в кърви. През тоя период обаче животът ни се озовава в противоположната крайност. Все по-големи напасти се струпват през това време върху нашата земя. На север и изток вилнеят печенеги, узи и кумани, на запад и юг – кръстоносци и нормани. Византийското иго става все по-сурово и тежко. Въпреки това народът ни почти безропотно носи бедите си. И никакъв знак не дава, от който би могло да се съди, че е способен на нов опит, за да се отърве от гнета на чужденците. Сега той вече не само че не търси водачи, след които да тръгне на нова борба. Такива избраници сами се явяват, но толкова голямо е вцепенението му, че те се виждат принудени да си послужат с изкуствени средства, за да го събудят и раздвижат. Познати са обстоятелствата, при които Петър и Асен вдигат знамето на новото въстание. За да увлекат масата след себе си и да ѝ вдъхнат вяра в сполуката на замисленото дело, не е било достатъчно да се позоват на спомените за някогашната българска държавност; не е било достатъчно да раздухат и тъмното недоволство срещу потисниците чужденци: трябвало да бъде използвано и религиозното суеверие на робите. Само тъй двамата братя смогват да ги увлекат в новата борба за национална независимост.

Още погледнато от един народ до такава степен примирен със своята съдба, едва ли би могло да се очакват бранни подвизи. Поради това и първите стъпки на въстанието не са му предричали особен успех. Няколко месеца след избухването му изглеждало дори, че то напълно е потушено.

Но и тоя път става нещо необикновено. Въпреки несъмнените духовни и материални предимства на империята срещу въстаналите българи движението им развръща сили и взема размери, с които ней било невъзможно да се справи. След като Дунавска България бива напълно освободена и всички пристъпи на императорските армии срещу и отбити, още през първото десетилетие на освободителната си борба българите минават линията на Балкана, завладяват Софийско, в Тракия техните дружини достигат Беломорието, като с натиска си повалят и пилеят всички изпращани срещу им императорски войски. Тъй едва-що родена, българската държава изстъпва като съперник на Византия на владението на полуострова. Едно след друго тогава българите на Калояна изхвърлят маджарите из Моравската област, нанасят под Одрин смъртен удар на Латинската империя, ускоряват края на Солунското латинско кралство, пресичат сръбските опити за разширение в югозападните земи, а при Иван Асеня II унищожават и Епирската империя на Теодор Комнина. Само няколко години бяха нужни на тоя народ, минал в тъмно битие близо две столетия под чуждо иго, за да се превърне в необуздана и всепомитаща стихия. Животът на само едно ново поколение бе достатъчен, за да създаде той от нищо една държава, която се разпростираше почти над целия Балкански полуостров.

Друг пример на тъй гръмотевичен възход европейската история не познава. Но ако има нещо още по-удивително и необикновено от това стихийно нараснало могъщество, то е бързината, с която се проваля. Едва изтекли пет-шест години от смъртта на Иван Асеня II и създадената от него велика България се проваля. Тя загубва три четвърти от пространните си територии и – което е още по-забележително и странно – загубва ги, без да бе загубила нито една битка за запазването им. Тъй може да рухне делото на една национална общност, вътрешно съвсем парализирана или разглобена, с пресушени източници на жизнена енергия. Но ако именно в това състояние бе изпаднал тогава българският народ непосредствено след епохата, в която бе развърнал толкова много физически и нравствени сили, на какво се дължеше то? Вече изчерпани ли бяха тия сили и какво ги бе тъй бързо изхабило?

Към втората половина на XIII в. от първа по мощ държава в полуострова Асеневска България бе вече станала последна. Обхваната от неизлечима слабост, тя неудържимо вървеше към своя край. Отсега нататък късите периоди, през които изглеждаше, че се съвзема, представяха само моменти, в каквито всеки гаснещ организъм събира сетните си жизнени запаси и ги изразходва в напразни усилия да преодолее загнездения в него смъртен недъг. Ако това състояние продължи за нея още цял век, то бе само защото не се явяваше ударът, който щеше да доведе до неизбежната развръзка.

Навярно ще се възрази при тоя случай, че всред тогавашния европейски свят едва ли имаше народ, който би могъл да устои срещу османския натиск. Той сложи край не само на средновековна България, но и на държави, много по-стегнати, жизнени и силни. Какво чудно, че тя се събори пред него, когато същата участ постигна и всички нейни съседи?

Чудното наистина не е това, то е другото. Всички останали, чиито земи лежаха върху пътищата на турското завоевание, му оказаха дълга и ожесточена съпротива. Тя не спаси държавите им, но в нея те паднаха достойно и с чест, тъй както пада всеки народ, който скъпи своята независимост и заради нея е готов да жертва всичко. Сърбите паднаха, след като завещаха на историята си името Косово; власите оставиха след себе си имената Ровине и Раковица; маджарите – Никопол, Белград и Мохач. Дори и албанците създадоха епопеята на Скендер бега – Георги Кастриот. Всички тия имена ще греят винаги в миналото на ония народи, за да сочат на поколенията им на какво са били способни техните деди, когато е трябвало да бранят родината си; в тия имена лежи нравствен капитал, който никога не може да бъде изчерпан, и завети, каквито не се забравят. В тъмите, които тогава се спущаха над нашата земя и обричаха народа ни на многовековно робство, блесна ли поне едно подобно име с трагично сияние за изпълнен докрай дълг? За гърците никога не ще потъне в забрава подвигът на последния византийски император Константин XI, през чийто труп минаха ордите на Мохамед II, за да забият полумесеца на „Св. София“ в Цариград. У сърбите още по-малко ще бъде заличен споменът за княз Лазара, паднал на Косово, гробницата на средновековната им държава. Знаем ли ние как и при какви обстоятелства бе изигран последният акт от трагедията на нашето племе и где трябва да търсим гробовете на Шишмана Търновски, Срацимира Видински или на добруджанския княз Иванко – тримата сетни представители на средновековната българска държавност? Един паметник из тая епоха съдържа благочестив помен за неколцина може би български боляри, които „мъжествено се борили с безбожните турци и пролели кръвта си за православната вяра християнска“[215]. Освен имената им ние не знаем нищо повече за тях, нито пък где и при какви обстоятелства са паднали в защита на родината си. Техният пример и саможертва, също както някога и ония на неколцината верни Самуилови войводи не са били в състояние да посочат пътя към дълга на сънародниците им.

Несправедливо би било да се вини народната памет за това, гдето не е запазила никакъв що-годе ясен спомен за борбите, всред които се провали средновековната ни държава. Трайни дири оставят в съзнанието на народите само събития, които са поразили съвременниците си със своето величие и кървав блясък. Сигурно не такива са били събитията. които ни обрекоха на многовековно робство. Родено сред светкавичния блясък на бранни подвизи, Търновското царство завърши съществуването си както Преславското, дори много по-безславно от него.

Но тая трескавост в развитието и предизвиканото от нея люшкане между крайности отличава не само някогашното ни държавно битие. Същите особености изпъкват и в целия ни тогавашен живот – материален и духовен.

Българският народ е започнал историческото си съществувание при стопански условия и битови форми, много по-примитивни. Старото българско общество е живяло от земеделие и скотовъдство, като всяко семейство задоволявало нуждите си от онова, което само произвеждало. Макар нашите земи да лежаха на предела между тогавашния варварски Север и цивилизования Средиземноморски юг и поради това да вземаха още доста рано, през IX–X в., живо участие в международната стокообмена, капитализъм, подобен на тоя, който познаваме напр. у някои републики в средновековна Италия, у нас никога не се появи. Доколкото международната търговия засягала националното ни производство, нейното влияние винаги оставало повърхностно: то никога не поставя масата на производителите в зависимост от пазара. За богатствата, каквито напр. не бяха редки в съседната ни Византия, у нас и дума не е могло да става. Колко ограничена е била тогава ролята на паричния капитал, се вижда от простото обстоятелство, че през епохата на Първото ни царство ние не сме имали собствени монети, а през Второто такива се явяват едва по времето на Иван Асеня II. Затвореното самозадоволяващо се стопанство си оставало през течение на цялото средновековие господстваща форма в народния ни бит.

Също тъй прост е бил и вътрешният строеж на тогавашното ни общество. Дълбоко социално разчленение в него отначало поне, изглежда, че не е съществувало. Наистина още твърде рано, в текстовете из VIII–IX в., у прабългарите се споменуват боили и багаини, но нямаме никакви данни, от които би могло да се заключи, че те са заемали изключително социално положение или разполагали с особени политически привилегии, права и власт над останалото население. Още по-погрешно би било да си ги представяме като затворени в себе си групи, изключващи всякаква възможност за преход от една към друга или от отделни елементи из простата маса към тях. Боилите са били навярно влиятелни първенци на родовете, на каквито са се разпадали доведените от Аспаруха прабългари, когато пък богаините може би са представяли категория заслужили войници. Що се отнася до местните славяни, най-доброто доказателство, че съсловно деление сред тях първоначално не е съществувало e това, гдето в езика им липсвал и терминът за означение на знатен човек. Името „болярин“ у тях е произведено от прабългарското боил. Князе наистина се споменуват у българските славяни още в епохата на преселението им в полуострова, обществено съсловие обаче тия князе не са могли да представят, тъй като са били началници на отделни независими, а понякога враждебни едно на друго племена.

С течение на времето тия първоначални отношения се променят. Постепенно възниква социално неравенство, а наред с него и съсловно разграничение. При запазените в старото българско общество патриархални отношения обаче болярите в него и до първите десетилетия след покръщението си оставали наистина заможни и политически влиятелни люде, но не са разполагали нито с особено големи привилегии, нито пък са представяли съсловие, разполагащо с изключителна политическа власт.

В това отношение развитието у западните романо-германски народи представя съвсем друга картина. Под въздействието на късноримски традиции и поради редица особености на древногерманския бит общественото разчленение там се е извършвало по-силно и последиците му са били по-дълбоки. Така изниква в Западна и Средна Европа феодализмът. Неговата същност бе съсловната йерархия и съединението на земевладението, т. е. на социалната сила в политическата власт, а изразът му пълното господство на един слой привилегирани над масите обикновено и обезправено население.

У нас феодализмът едновременно като система на политическо господство и социално потисничество и като строй на строга съсловна йерархия никога не се създаде. Липсваше той и по-късно, когато свободното и стопански независимо селячество бе на изчезване. Тогава голяма част от земите в държавата принадлежеше на болярите, но феодали те не бяха, тъй като не разполагаха с политически права над зависимото от тях в стопанско отношение селячество. От друга страна, през епохата на Второто ни царство се явяват областни князе, разполагащи с пълна власт над подчинените им области. Но феодали те също не бяха, понеже в стопанскоправен смисъл владелци на земята в тия области те също тъй не бяха. Докато освен всичко това в романо-германския свят всевъзможните феодали представяха елементи в една стройна политическа система, почиваща на йерархията и взаимните задължения на сюзеренство и васалитет, тук във Византийско-славянския югоизток появата на областни княжества бе резултат на отстъпничество и следователно означаваше разложение на съответните държавни организми.

У нас следователно липсваха обективните исторически условия, които пораждат дълбоки социални противоречия, а оттук и остри антагонизми. При все това, докато във Византия и западноевропейските земи, гдето тия противоречия бяха по-големи, царуваше пълен социален мир и едва към края на средновековието почнаха да се навдигат там движения на обществено потиснатите маси срещу привилегираните слоеве, у нас тая реакция се явява столетия по-рано, още през X в. Не по-малко забележително е, че още тогава това недоволство добива идеологичен израз в цяло учение – богомилството, което отричаше целия тогавашен обществен и политически строй. Въпреки това, че едва-що бяхме поели пътища, по които други отдавна вървяха, ние преди тях се озовахме в състоянието на презрели общества, гдето наслоените противоречия са тъй изострени, че отстраняването им е възможно само чрез революционни методи. Тъй духът на отрицанието и разрушението се възземаше у нас, преди да имаме що-годе исторически опит и време за положително творчество. И събираше онова, което още не бяхме успели да изградим.

Но необикновеното и странното в нашето историческо битие избиваше и в други негови области.

Покрай старата Византия ние първи измежду народите на Европейския югоизток започнахме устроен политически живот. Първи ние създадохме своя държава. В културно отношение ние стояхме по-високо от останалите си съседи, а имайки в сравнение с тях по-дълго държавно съществувание, трябвало би държавната традиция да бъде у нас по-силна отколкото у тях. В продължение на цели векове ние бяхме господарски народ, спрямо когото те, где частично, где изцяло, представяха подчинена маса. Поради всичко това у нас най-рано се пробужда държавно и национално съзнание; следователно би трябвало това съзнание у нас да бъде по-дълбоко и по-крепко, отколкото у тях, а преживените нещастия и превратности да не изличат от паметта ни онова, което сме били и можем да бъдем. Трябвало би по-нататък като народ да чувстваме своето превъзходство над съседите си и повече от тях да бъдем привързани към всичко, което е наше достояние и образува същественото в народността ни.

При все това действителността е съвсем друга. Пространни земи, в които някога са живели българи, днес са обитавани от чужденци. В повечето случаи това не е защото тамошното българско население е било прокудено или изтребено, а защото е било асимилирано от тия чужденци, загубило е сред тях своя език и националното си съзнание. Сами народ, който в продължение на векове е бил носител на култура, а при някои случаи и политически заповедник над някои от съседите си, ние днес: виждаме спечелени от тях не само в държавно, но и в етническо отношение територии, които са влизали в състава на етническата ни общност. Във Влашко, Банат, Трансилвания и Моравско простото съжителство на българите с чуждия етнически елемент е било достатъчно, за да се поддадат те на неговото влияние и загубят народността си. Как трябва да се обясни тоя факт? При общото и еднакво за всички времена и народи правило, че се топят народи, които исторически не са достатъчно утвърдени и, обратното, че са силни в това отношение и устояват на чуждата асимилация другите, които имат зад себе си едно по-дълго и по-богато минало и опората на по-богата културна традиция?

Всичката неестественост и болезненост на нашето развитие, при което отделни моменти на творчески подем се сменят с периоди на вековен упадък, може би нигде не се вижда тъй ясно, както в литературния живот на средновековна България.

До последната четвърт на IX в. българите са били безкнижен народ, който вместо писмо си служел с „черти и резки“, както ни разказва Черноризец Храбър. След покръщението обаче идват тук с новата славянска азбука учениците на Кирила и Методия и в българската земя закипява трескава книжовна и просветна дейност. В едва-що християнизираната страна изникват училища, в един съвсем къс период се подготвят хиляди учители, проповедници и книжовници, които пишат книги или превеждат и преработват други на народния си език. В обществото, до тоя момент живяло с представите за едно примитивно езичество, бързо се явяват учени люде, запознати с тънкостите на християнското богословие и православната догматика. Независимо от църковно-литургичната и богословска книжнина, явяват се и сборници, в които е събрана голяма част от тогавашната мъдрост. Преди да бе минало полустолетие от покръщението, ние имахме литература, която тук. в Европа, отстъпваше само на гръцката и латинската. От книжовното богатство, създадено у нас в тоя къс период, се ползвахме не само ние, българите, но и целият славянски свят.

Тая творческа дейност се оказва обаче нещо съвсем преходно и нетрайно. Със Симеоновата смърт тя секва също тъй неочаквано и бързо, както бе почнала. И до края на Първото ни царство, като се изключи Презвитер Козма, който напразно спомняше заветите на миналото и се мъчеше да раздруса мисловността на съвременниците си, нито едно име не изгрява на българския литературен хоризонт. Почти в пълна книжовна летаргия протича животът на българите и през по-голямата част от съществуванието на Второто ни царство. Изключение от това не прави и епохата на Асеневци. Преживяваният тогава национален и държавен подем не намира никакъв израз в литературната област и не остава там никакви следи.

Ще се каже може би, че по времето на Асеневци всичките сили на нашия народ бяха хвърлени в борби за национално обединение и държавно разширение и че поради това условия и възможност за духовни занятия са липсвали? Но нима също тъй смущавано от дълги войни не бе времето на Симеона? А при това не цялата епоха на Асеневци бе изпълнена с войни. При Иван Асеня напр., когато Второто ни царство достигна върховете на могъществото си и българската държава опря до бреговете на три морета, дълги години протекоха в пълен вътрешен и външен мир. Защо набраната у българския народ енергия не намери израз в полето на книжовното творчество, както това бе през редките мирни години на Симеоновото царуване?

Но странното в случая не се изчерпва с всичко това. След Иван Асеня II започва най-тъмният период от средновековната ни история. Велика България се разпада и нейното разложение не е само външно. Дълбоко разядено е и самото българско общество, недъзите в което непрестанно растат. Тъй протича столетие и половина. Но когато през последните десетилетия на XIV в. българската държава, териториално намалена, а освен това разпокъсана на няколко части, раздрусана от антагонизми, социални сътресения и политически крамоли, вече бе възправена пред окончателната си гибел, когато пред все по-нарастващата несигурност и страха от утрешния ден обществото ни бе загубило всяка вяра в себе си и всяко упование в бъдещето, а народните маси, обхванати от тъпо отчаяние, се оставаха да бъдат увличани от секти, които отричаха и държава, и ред, и морал, все тъй неочаквано и противно на всяка допустимост в земята ни се навдигаха вълни на духовно и литературно движение, чиито отблясъци прехвърлиха далеч границите на нашата страна. Това бе движението, вдъхновявано и водено от последния Търновски патриарх Евтимий. Известно е, че след провалата на Търновското царство учениците на Евтимия потърсиха убежище и възможност за работа у други народи, гдето дадоха тласък за тяхното по-нататъшно духовно и културно развитие. Тъй късните цветове на средновековния български дух изникват из почва, в която всичко гние, и се разпукват в атмосфера, пълна със зловредни изпарения. Чужденците посяха семената им. И те израстват там вече при по-благоприятни условия, за да се разцъфтят с пълното великолепие на своите багри. Едно общество, над което съдбата бе написала страшната си присъда, като че ли за да завърши противоречията, из които бе изхабило своето битие, в предсмъртните си гърчения даваше живот на онова, което в разцвета на жизнените си сили не бе в състояние да роди.

Религиозният живот на народа ни е текъл в миналото сред не по-малки противоречия и крайности.

Прабългари и славяни се явяват в историята с представите на едно примитивно езичество. Както изглежда, то още твърде рано почнало да се руши. Ако се съди по някои езикови заемки в църковната ни терминология (напр. комка, олтар), от християнската проповед славяните ще да са били засегнати още преди преселението им в полуострова. Що се отнася до прабългарите, знае се, че още Кубрат, създателят на Велика България в Донско-кубанските степи, е бил християнин.

Разпространител на християнство всред тогавашния източноевропейски свят бе Византия. Измежду всички останали народи ние живеехме най-близо до нейния църковен център. Поради това трябвало би да се очаква, че византийското православие ще бъде възприето у нас в най-чистия му вид, че влиянието му върху масите ще бъде най-широко и че неговата догматика ще бъде пазена в средата на българското общество по-ревниво, отколкото гдето и да Ви било другаде.

Известно е, че в действителност това не бе тъй. При все че православната проповед още дълго преди покръщението бе въздействала тук върху съзнанията, достатъчни бяха само няколко десетилетия, след като новата религия бе възприета, за да се издигне срещу нея силна реакция – мирогледът на богомилството. Столетия подред то увличаше масите и против него оставаха безплодни не само всички църковни проклятия, но и всички преследвания на светската власт. Народът, който даде най-видните славянски богослови, първите славянски светци и най-богатата православна книжнина, се оказа най-малко способен да се проникне от догмите и мирогледа на православието и пръв го отрече.

Но странното не е само в това. Не по-малко характерен и интересен е фактът, гдето същото богомилство в Русия напр. не се появи. В съседната ни Сърбия пък, гдето бе прескочило, то бързо изчезна, задушено още в първите преследвания срещу му. Сърби и руси следователно, които получаваха от нас православната си просвета, се оказаха по-пригодни да се проникнат от нейния мироглед и догми, отколкото ние, техните учители. По-неподатливи се оказаха те през средновековието и на всевъзможни други враждебни на православието учения, които намираха винаги най-благоприятна почва в нашата среда. Накрай дори самото богомилство се оказа недостатъчно, за да побере загнездения у нас дух на отрицанието. Той диреше израз във все по-нови крайности, каквито бяха адамитството, демонологията и др. И като че ли, за да изпъкнат още по-силно противоположностите, между които се разпъваше съзнанието на тогавашните българи, увлечението от тия учения съвпадаше с времето, когато се подвизаваше Теодосий Търновски, след Ивана Рилски най-видната православно-монашеска фигура на древна България.

Но казаното не е достатъчно, за да се добие пълна картина за нашата културна и политическа съдба. Наред с непостоянството и нетрайността, от които е проникнато цялото ни историческо битие, тук има и нещо друго, не по-малко характерно: периодичното повторение на едни и същи явления в него. Би могло да се каже дори, че ако в нашия лишен от приемственост и трайност исторически живот има нещо неизменно и постоянно, то е именно ритмичното редуване на състояния и прояви, напълно сходни с преживените в миналото. При всеки един от големите периоди на своята история ние като народ сме повтаряли онова, което по-рано е било. Ако в това отношение при един или друг случай се явява известна разлика, тя е в подробностите, дължими на времето и условията, но не в същността. В основните си моменти историята на Второто ни царство е повторение на тая през Първото. Още по-забележително обаче е, че и най-новият период от нашето развитие се отличава със същите черти, които са ни познати от нашето средновековие.

Известно е какво представяше народът ни по времето, когато Паисий е замислял своята „Българска история“ – една тъмна маса от роби, лишени от всякакви спомени за миналото си и от всяко съзнание за своята общност, от всякакви обединяващи идеали и стремежи, обречени сякаш да бъдат тор в нивите на другородците. И само един век бе достатъчен, за да се извърши тук истинско чудо. В разстояние на няколко десетилетия българската земя бе покрита с училища, създаде се нова книжнина и в упорита борба за национално обособение бе извоювана духовната независимост. С това бе достигнат и върхът на развитието ни през предосвободителната епоха.

Осъщественият в него ръст на постиженията не можеше да не роди идеята за политическото освобождение. И именно в опита да бъде извоювано то се прекърши линията на едва-що започналия ни възход. Станалото в случая не бе това, гдето не бяхме в състояние със собствени сили да отърсим от себе си чуждото иго. Всъщност никой от останалите балкански народи не бе извоювал сам свободата си. В една или друга степен и сърби, и гърци я дължаха на намесата на чужди сили или на стечението на благоприятни външни обстоятелства. И едните, и другите обаче водиха заради нея хероична борба и падаха само след като бяха дали всичко, изчерпали сетните свои възможности и средства. Не беше тъй и у нас. Това, което характеризира най-големия от нашите революционни опити, Априлското въстание, е толкова лекомислието, с което бе подхванато, колкото и проявените в него малодушие и страх. Не са само една патетична фраза думите на поета, че „сред многото подлост и общий позор“, в които това въстание се провали, само отделни имена останаха да греят с кървавото сияние на подвига и доброволната жертва. На какво се дължеше това падение, настъпило непосредствено след една епоха, тая на духовното ни възраждане, която блестеше с проявеното от народ и водачи съзнание, дисциплина и жертвоготовност.

Политическата си свобода ние получихме като дар от други. Поради това съвсем естествени бяха опасенията, че едва ли ще бъдем способни да я запазим и че държавата ни ще стане оръжие на нашата освободителка, а може би накрай и руска провинция. Именно съображения и страхове от тоя род бяха главната причина за разпокъсването на Сан-Стефанска България: ограничено в областта между Дунава, Балкана и Рила, малкото българско княжество не представяше тъй голяма опасност за силите, които се бореха срещу руското разширение на юг.

Всички тия опасения в нашето бъдеще може би напълно оправдателни за народ, чийто живот следва обикновените пътища на развитие, се оказаха по отношение към нас съвършено неоправдани. Още през първото десетилетие на свободното си съществувание ние не само показахме, че скъпим независимостта си и заради нея сме в състояние да се отречем от всичко, но сме и народ, пълен с жизнени сили. Светът с учудване и възторг следеше усилията, които развърнахме, за да спасим срещу сърбите Съединението и да отбием посегателствата на официална Русия. Завършили тия първи свои задачи, ние и в областта на културното строителство проявихме дарования, каквито никой не предполагаше у нас. Дошли последни в семейството на свободните балкански народи, ние скоро и в много отношения ги опредихме, нашето първенство бе признато почти от всички, считаха ни за японци, прусаци и белгийци на Балканите и всеобщо бе убеждението, че нам принадлежи културната и политическата хегемония в Европейския югоизток. Ние сами вярвахме в това свое призвание и усърдно се приготвяхме, за да го осъществим. Настъпи обаче съдбоносното време и въпреки беззаветната готовност, с която целият ни народ даде всички поискани от него усилия и жертви, всичко бе провалено.

Кризата, в която изпаднахме оттогава насам, обхвана целия ни живот. Хвърлено в духовна и политическа безпътица, обществото се затресе и от вътрешни антагонизми. С разбити идеали и понизен морал, загубили поради това всяка вътрешна опора и вяра в себе си, ние се залутахме без цел и посока, за да се превърнем в обетована среда за чужди внушения и за увлечения от всевъзможни крайности, отричайки в себе си всичко, дори и правото си на съществуване като народ.

Не напомня ли всичко това последните години на Преславското царство, когато Презвитер Козма със страстно слово се мъчеше да извади от вцепенение народниците си? Не напомня ли то и десетилетията преди провала на Търновското царство, когато, умъртвило у себе си живите струи на националната стихия, отрекло всякакви морални ценности и всякакви задължения или отговорности пред бъдещето, обществото ни търсеше и оправдание на тъпото си равнодушие пред гредущите опасности в ученията на мистицизма и на най-уродливи секти? И ако приликата в случая се налага, не означава ли тя всред предизвиканата от недавнашните катастрофи и още далеч непреодоляна криза, в която се гърчи нашият живот, че трагичната история на племето ни, изживяло досега на два пъти епохи на възход и падение, може всецяло да се потрети?

На читателите ще се стори може би, че в картината на нашия исторически живот, нахвърлена върху предидущите страници, багрите са твърде сгъстени, тъмните петна премного усилени и контрастите прекомерно подчертани. Възход и упадък, разцвет и немощ, казал бе някой, са състояния, каквито е преживявал всеки народ, и съвсем не е чудно, че те се срещат и в нашата история. В своето историческо битие всеки народ е имал периоди на сила и творчество и други, през които жизнените струи у него са намалявали, а понякога и почти съвсем пресъхвали. Преломите или големите завои в пътищата на историята не са нещо изключително и рядко; животът не само на един народ е бил връхлитан от кризи, при които той е трябвало да се бори за самото съществувание. Катастрофите, които са забавяли, прекъсвали или даже повръщали назад развитието на народите, защо не могат да бъдат считани като свидетелство за някаква обикновена съдба: те са нещо, от което една общност, чието битие се мери със столетия, едва ли може винаги да бъде застрахована.

Известно е, от друга страна, че всеки жизнен процес поражда болестотворни елементи. В биологията това са токсините, които се образуват във всеки жив организъм, а в историята и социологията – това са силите на разложението и отрицанието, които всяко движение напред събужда и всяко историческо съсловие откърмя в недрата си. Съществува даже цяло философско учение, което обяснява историческия процес и осъществяваните в него превръщания именно чрез тая вътрешна диалектика. Според това учение всяка фаза на историческото развитие още при зараждането си понася в себе си и своето отрицание. Това последното расте заедно с развитието на съответния исторически създаден организъм или на установения в него ред и не могат да се освободят от тъй създаденото противоречие, без да изменят на себе си, т. е. – без да се самоотрекат. При това, след като изпълнят мисията, за която са били създадени, те губят своя смисъл и оправданието си, изчезват, за да отстъпят място на нови общности или нов ред, носители на който са откърмените в недрата им сили на отрицанието. Всяко историческо достигнато съсловие се събаря следователно под тежестта на противоречията, които неизбежно понася в себе си. От степента на тия противоречия и силата на съответните елементи, които образуват положителната същност на всеки съществуващ елемент, зависи неговата жизненост и трайност. Както и обратното – от способността на силите на отрицанието да минат към творчество на нещо ново зависи дали даден колективен организъм ще спомогне да прекрачи прага към едно ново битие, или ще се разпадне.

Всички теоретични съждения от рода на горните обаче малко помагат да си разясним въпросите, които тук ни занимават. Истина е, че от противоречия и дълбоки кризи не е бивал пощаден организираният живот на никой народ. Но все пак тия, от които е проникната нашата история, са тъй необикновени по своята острота и дълбочина, а освен това и тъй еднакви по същност и ритмични в появите си, та би могло да се каже, че те са собствено, които образуват постоянното и същественото в нея. Тук липсва естествено движение и постепенност, липсва и устойчивост. Паденията са толкова внезапни и външно поне изглеждат тъй изненадващи, колкото и издиганията, които ги предхождат.

Източник

Петър Стоянов Мутафчиев е български историк византолог и специалист по средновековна история, член на БАН (1937), редовен професор в СУ (1937). Автор е на трудовете „Българи и румънци в историята на дунавските земи“ (1927), „Из нашите старопланински манастири“ (1931), „История на българския народ“ в два тома (1943), „Книга за българите“ (1987) и други. Баща е на автора на исторически романи и учен османист акад. Вера Мутафчиева и на физикохимика Боян Мутафчиев.

Коментари (1)

- 02-01-2013|Цанко

В същото произведение на Петър Мутафчиев има един друг отрязък, който дава много по-важни ключове и към историята, и към съвременността:

„Не е мъчно да се разбере, че културата на един народ е резултат на извънредно дълъг опит, дело на безбройни негови поколения. Своето културно богатство народите получават следователно като наследство от миналото. И движението напред се състои от това, че всяко поколение, като запазва тъй добития капитал, добавя към него нови ценности и увеличен го предава на поколенията, които идат след него. Самата дума култура значи развитие и когато се говори за културата на един народ, разбира се всъщност степента на развитието, духовно и материално, до което е стигнал.

От казаното следват няколко съществени извода. Първият и най-важен е, че културата на един народ е продукт на неговата история. А това значи от своя страна, че колкото един народ е имал на разположение по-дълго време, за да се развива като организирано цяло, колкото по-спокойно и равно е текъл неговият живот, колкото по-малко са били задръжките в него и по-благоприятни външните условия за развитието му, толкова по-високо е достигнатото от такъв народ културно стъпало. Оттука и фактът, че всяка култура в своята дълбока същност и основите си е национална, т. е. носи всички особености на историята, жизнените условия и творчеството на народа, у когото я намираме. Особено вярно е това за духовната култура. Поради това тя е може би и най-същественият елемент в понятието националност, а често пъти дори може да бъде отъждествена с нея. Липсва националността там, гдето не са създадени общите ценности – език, бит, изкуства, мироглед, форми на живота и т. н., които свързват сродените индивиди и превръщат механическия им сбор в сключено единство до степента, при която вече минава в съзнание.“

Из доклада на международната комисия за разследване

причините и провеждането на Балканските войни

Морални и социални последици от войните и изгледи за бъдещето на Македония

Първата Балканска война се характеризира с ентусиазиран отклик на призива към борба срещу поробителя. Тя показа също така безстрашието и героизма, възпети от поетите на всички времена, които светът винаги възхвалявал. Съгласуваните усилия срещу турците бяха напълно оправдани поради вековното потисничество и страдания, причинени от турците, поради безперспективните изгледи за по-добра администрация в Македония, поради съществуването на враждебни фракции в турското правителство, както и поради възможността да се създаде съюз между Гърция, Сърбия и България за постигането на една свещена цел. Селяните с готовност напускаха своите домове и семействата си, докато правителството реквизираше техните животни и каруци за нуждите на военните транспорти. И всичко това се съпътстваше от ореола на националното чувство и на патриотизма, примесен с идеята за освобождаване на техните братя от Македония. Макар инстинктите и мотивите, вдъхновили тези хора, да са примитивни, те бяха напълно реални и принадлежаха към тази категория на добри човешки качества, които според много хора се пораждат при воденето на една война.

И при двете войни, от първия до последния ден, боевете бяха толкова ожесточени, като че ли тяхната цел бе пълното изтребление на врага. Колкото и героично да звучат официалните сведения, давани за тези бойни действия, войната срещу турците и Междусъюзническата война всъщност представляват потресаващ ужас. Както сред редовните войски, така и сред нередовните формации и чети, които придружаваха армиите, имаше много хора с вулгарен, криминален или дори скотски характер, хора без никакво човешко чувство и никакво желание за цивилизовано поведение, хора които са готови по всяко време да извършват зверства. Историята на първата от двете войни, независимо колко възвишена е била нейната цел, е опетнена от много опожарявания, кланета и престъпления, за които не може да съществува каквото и да е оправдание. Може да се предполага, че в някои случаи тези действия са извършвани от войници, които са действали под заповед. Но съществува и опасението, че много млади хора за пръв път са проявили насилие и престъпления, които не са позволени при едно цивилизовано водене на военни действия.

Бихме желали да се спрем главно на втората от двете войни, тъй като при нея моралните последици са най-страшни. Народите, които бяха сключили съюз и бяха се позовали на Божията помощ за една освободителна война, изведнъж се озоваха в състояние на свирепа омраза. Националната завист и някои огорчения от историята, алчността за териториално разширение, както и взаимното недоверие – бяха все достатъчно силни аргументи, които предизвикаха и дадоха тласък на най-ненужната и най-жестоката война на нашето време. Тези, които се биха рамо до рамо при Чаталджа и при Одрин, сега бяха готови да убиват, да осакатяват и да се изтезават едни други.

За човек, който си е вкъщи, или за някой случаен наблюдател войната често пъти има известно обаяние. Тя изглежда като отворена врата за хора, които търсят слава и признание. В края на втората Балканска война нашата Комисия присъстваше в Белград на тържеството по случай завръщането на някои от елитните сръбски полкове, както и на честването на техните победи с манифестации на войници, с триумфални арки, знамена, цветя и много музика. Сръбският крал, престолонаследникът, видни офицери и цялото население се сляха в общия дух на един величав празник. Подобни сцени е имало и в Солун, Атина и Букурещ. Трудно би могло да се каже кое всъщност е било източник на по-голяма радост – победата над турците или победата над един от бившите съюзници, а именно българите. В речите, произнесени по тези случаи, се говореше твърде малко за това, че всеки от народите на Балканския полуостров бе загубил близо 100 000 млади мъже – убити, ранени, тежко болни или жертви на масови изтребления. Майките и сестрите на убитите войници, разпръснати сред многобройните тълпи, получиха твърде малко внимание, въпреки траурното им облекло. Всяка от тези три народности, които участваха във войната, както и Румъния, която се възползва от благоприятния момент, за да открадне една от най-хубавите области на своя съсед и да го принуди да подпише договор пред острието на щика, позираше пред света, като че ли е защитила една справедлива кауза.

Ние също така видяхме демобилизирането на сръбските войски, защото по времето на нашето бавно двудневно пътуване от Белград до Скопие срещнахме повече от 30 военни влака, натоварени с войници, коне, волове, каруци, оръдия и други военни принадлежности и – опасявам се – натоварени също така с много предмети, които незаконно бяха иззети от домовете и магазините на невоюващото население. Често пъти железопътните вагони бяха украсени с цветя или клони от дървета. Чуваха се и патриотични песни. По този начин отиването на войниците до фронта и тяхното връщане бе придружено с патриотичен жар и с изблик на радост. Това е светлата страна на картината; но тя има и обратна страна, която е много тъмна и зловеща и сме задължени да я изследваме. Изглежда че върху нея пада само един-единствен лъч от светлина.

Посетихме големите военни болници в Белград и София и по-малка гръцка болница в Драма. Сред това осакатено, наранено и страдащо човешко общество ние видяхме предани жени, някои от съвсем далечни страни, някои с високо обществено положение – например съпругите на сръбския пълномощен министър в Лондон и на гръцки министър в Атина, и двете от американски произход, както и българската царица Елеонора, – които обслужваха болните внимателно, търпеливо и с много голямо съчувствие. Те го вършеха не само спрямо явно оздравяващите, но проявяваха същото благородно отношение и към умиращите. Научихме също така за примери на себеотрицание и великодушие на бойното поле и имахме голямо желание тези примери да бъдат повече.

Когато разсъждаваме върху моралния ефект от зверствата и жестокостите, които вече са подробно описани, трябва да имаме предвид както страдащите, така и тези, които са виновни за техните страдания. Когато една шайка войници или комитаджии – било по заповед или под импулсите на омраза, алчност и похот, – нападне някакво село, то като че ли самите врати на ада се отварят пред него. Няма думи, които да опишат мъките и ужасите, които съпътстват такова нападение. Многократни случаи на момичета и малки деца, умрели от страх, свидетелстват за ужаса на оргията от вършените престъпления. Около 50 души, потърсили защита в една къща в Доксат, са били заклани като животни в скотобойна, с изключение на едно малко момиче на име Хризанта Андон. Едно заможно тринадесетчленно семейство притежавало и живеело в една от най-хубавите къщи в същия град, след като изнудили главата на семейството да заплати 3000 лири с обещание, че семейството му ще бъде запазено, българите и турците избили цялото семейство. Това са характерни случаи, взети от множеството разкази, които се съдържат в показанията, включени в приложенията към нашия доклад. Можем ли да изчислим моралния ущърб на хората, които по една случайност са останали живи? Те са смаяни и безмълвни пред чудовищността на понесените от тях загуби. Лицата им изразяват отчаяние. Такъв беше случаят с един българин и неговата жена в село Бойница. Те стояха до един жалък коптор, в който се опитваха да се настанят, докато на няколко метра настрана от коптора се намираха развалините на хубавата им къща, изградена със спестяванията през целия им живот – къща, която сърбите бяха разрушили до основи. Широко разпространеното и всеобщо похищаване на жени и момичета от войниците на трите армии е оставило невъобразими морални последици.

А какво да кажем за въздействието на тези събития върху извършителите им? Кога друг път в наше време сме имали случаи войски да получават заповеди от своите офицери за извършване на такива зловещи престъпления? Че това се е вършило найстина, проличава от писма на гръцки войници, заловени от българите. Копия от такива писма са включени в приложение С. От друга страна, има гръцки офицери, които твърдят, че притежават доказателства за български командири, провинили се в бездействие и дори в организиране на изстъпления в някои гръцки градове. Не може така лесно да се заличи моралното поражение върху стотици и хиляди млади мъже, които са или участници, или присъстващи на такива официално разрешени престъпления. Това въздействие върху хора, не притежаващи стабилността на характера, която се придобива при народи от по-стари цивилизации, представлява непоправима морална загуба.

Към този списък от първични последици трябва да прибавим дълга поредица от доклади, описващи изтезания, осакатявания и избиване на ранени войници. Тези случаи са издирени и събрани от външното министерство в Белград, като всеки отделен доклад съдържа имената на жертвите, името на лицето, съставило доклада, както и потвърждение от страна на командващия офицер. Има също така случаи с малтретиране на военнопленниците, по-специално на турци от български войници, както и на българи от сърби и гърци. Не по-малко тежки са страданията на турските бежанци, наброяващи над 200 000 души, които били прогонени от гръцките войници, както и на онези турци, които от страх пред настъпващите българи са напускали домовете си в териториите, които се е очаквало да бъдат окупирани от българската армия. Видяхме хиляди такива бежанци около Солун, както и други хиляди при Драма и Кавала. Те представляваха тъжна гледка със своите опити да си създадат лагери под открито небе, без никакъв сериозен подслон. Децата често пъти бяха почти голи, макар зимата да не беше далеч и никой не знаеше къде биха могли да намерят дом и минимална сигурност. Тези хора бяха изоставили своите стопанства и реколтата си, бяха взели със себе си малък брой животни, които са лесен обект на кражба, но които можеха да се продадат и на много ниски цени, за да се осигури поне елементарно препитание. Видяхме някои от тези бежанци да се качват на параходи за Мала Азия, където по всяка вероятност много от тях щяха да умрат от глад и от премръзване през наближаващата зима. Повече от 135 000 души българи бяха бежанци от територията, завзета напоследък от гърците. Сред тях имаше свещеници, учители, както и видни граждани, които открито декларираха своята българска народност.

Достатъчно е да споменем отново нетърпимостта, която съществува между отделните народности. Едва ли има по-тъжна картина на морално и обществено падение от тази на митрополити, учители и видни граждани, които са арестувани, малтретирани и хвърлени в затвора без каквато и да е съдебна процедура. Ако на тези хора изобщо им се разреши да живеят, то става с цената на изхвърлянето от домовете им и след като ги принудят да изоставят църквите и училищата, към които са толкова привързани, както и имуществото, принадлежащо на църквите, на общините и тяхното лично имущество. Често пъти те не успяват да се свържат със семействата си, преди властите да ги изгонят. Тази безпрецедентна нетолерантност от страна на Гърция и Сърбия към образователните институции, които толкова дълго време са представлявали благодат за Македония, могат да намерят известно обяснение в националната пропаганда, провеждана от свещеници и учители. Но такова насилие и малтретиране да се прилага от една група християни срещу друга, когато всички принадлежат към една и съща източноправославна църква, не може да не бъде порицано от цивилизования свят. Това са сатанински действия както по зачатък, така и по изпълнение, и могат да се впишат само в периода на испанската инквизиция.

Съществуват впечатляващи данни за броя на българските, сръбските и гръцките училища и учители в Македония преди новото разпределение на нейната територия. Те показват предприемчивостта на българите в областта на просветата и подсказват колко огромна морална и обществена вреда е нанесена чрез унищожаването на тези институции. Отново тук моралните последици са от много по-дълготрайно значение, защото засягат 60 000 ученици и 1600 учители, като нанасят удар върху образователния и обществения напредък на съответните общества. Това представлява един обвинителен материал срещу гърците и сърбите за тяхната лоша администрация и липса на толерантност още в началото на това, което те наричат „възстановяване“ на тези области. Като си припомним, че през време на турското господство е имало твърде висока степен на свобода в областта на образованието и вероизповеданието, странно ли е, че голяма част от населението сега би се радвало, ако турците отново се върнат в тези райони? В някои отношения войната за освобождение на Македония донесе на хората от този район нов вид страдания и изпитания.

Заместник-директорът на реалната гимназия в Солун, която се е посещавала от български ученици и приемала издръжка от българската колония, разказа пред един член от нашата Комисия своите преживелици. След като бил 20 години на работа в тази гимназия, през което време той организирал химическа, физическа и зоологическа лаборатории, които били поне равностойни, ако не и по-добри от които и да било други подобни лаборатории в района, бил принуден да види цялата своя работа напълно разрушена. Той видял как войници и други граждани систематично ‹ ограбват цялото здание и разрушават всичко, което не биха могли да отнесат | със себе си, няколко дни преди пристигането на Комисията.

В броя си от 4. IX.1913 г. ежедневникът „The Independent“, излизащ в Солун, публикува интервю с г-н Циримокос, гръцкия министър на образованието и културата, в което последният излага подробни планове за началното и средното образование в Македония. Той обаче не споменава нищо за разрушените училища, за стотиците прокудени учители, нито пък за някакви планове да се попълнят вакантните учителски места.

Вече говорихме за възвратния психологичен ефект на тези престъпления, извършени срещу справедливостта и човечността. Въпросът става още по-сериозен, когато го разглеждаме като нещо, което народите поглъщат и попиват в своето ежедневие – нещо като вирус, който, веднъж въведен в организма, постепенно заразява цялото обществено тяло. Ето в какво се състои целият въпрос: страхотните икономически загуби, преждевременната смърт на голяма част от населението, огромния терор и мъка, които само отчасти могат да бъдат възприети и преценени от човешкото съзнание; колективното национално съзнание за извършването на толкова големи престъпления, каквито историята едва ли познана – това е страхотно наследство за идните поколения. Ако потърсим някакви омаловажаващи причини за такива огромни отклонения от човечността и законността, бихме могли да ги намерим в ранната политическа младост на тези народи, в незрелостта на националния и гражданския характер, както и в условията, в които са живели през дългия период на робство. Чрвешки живот без никаква стойност; за тях не е съществувало нищо съвършено безопасно или сигурно; несправедливостта и насилието са представлявали нещо обикновено в ежедневния им живот; тях ги е съпътствала винаги опасност, грозяща живота им. Описаните събития, колкото и да са отвратителни, скоро ще бъдат забравени от външния свят. Но балканските народи са онези, които дълго ще страдат от своето вътрешно съзнание за морална деградация и от загубата на самоуважение.

Съществува и едно друго обстоятелство, което е отчасти икономическо, но всъщност е с подчертан социален характер, и което не бива да пренебрегваме. През последната година повече от милион и половина млади мъже са били свикани под знамената, като се смятат и турските войници. Няма какво особено да добавим за тези, които бяха демобилизирани веднага след войната и се върнаха по домовете си и към предишните си професии. Но съществуват все още много големи контингенти от войници, които продължават да служат в армиите. Те се състоят главно от млади мъже и съществува опасността от трайно социално увреждане. Откъсването им от полезния производствен труд е нещо твърде лошо; животът в казармите, който е твърде безцелен, както и скитането по улиците на големите градове положително имат деморализиращ и вреден ефект. В своите пътувания из балканските страни Комисията навсякъде се намираше заобиколена от войници, включително от такива, които пълнеха кафенетата и заведенията за развлечения. Войната причинява много различни видове загуби, включително загуба на човешки труд. Животът на новобранците, които служат при днешните условия в балканските държави, е неестествен и неблагоприятен за тяхното морално израстване.

Следващата част на нашето изследване се отнася до сегашните социални условия в тези страни и до перспективите за Македония. До каква степен Гърция, Сърбия и България са се показали компетентни в управляването на техните нови области? Какви са гаранциите за бъдещото развитие на тези области при добро управление и цивилизован начин на живот? Всеки народ кове своята съдба в условията на конституционно управление, при което хората са надлежно представени. Макар да съществува известна нестабилност, породена от броя на политическите партии, все пак в тези страни съществува свобода на народната воля и силно обществено мнение. Няма съмнение, че най-сигурната гаранция и най-важните лостове за напредък се намират в образователните системи, установени в няколкото балкански държави. Всяка е създала свой университет, технически училища, средни и основни училища със специално образование. Поради обстоятелството, че Гърция се е радвала на по-дълъг период независимост, страната може да разшири своята образователна система и да я свърже до голяма степен с икономическите интереси на хората. Така например Гърция има значителен брой земеделски училища, разпределени в нейните провинции. Сърбия също така направи похвални усилия да повиши обществената значимост на своите училища чрез изучаването на земеделските науки и характерните особености на вътрешното стопанство. Обстоятелството, че само около 15 % от сръбското население е грамотно, доказва неефикасното приложение на образователната система в нейния първоначален етап на обучение. По думите на един приятел на сръбския народ: „Образованието в Сърбия е силно на върха и слабо в основата.“

През своя 34-годишен независим живот България осъществи бърз напредък в организирането на ефикасна образователна система. Снижаването на неграмотността в България продължи през последните 10 години с много бързи темпове; напълно е възможно да се предвиди, че след немного години всички хора ще могат да четат и пишат. Подобни резултати могат със сигурност да се очакват и в Гърция. България е значително по-напред от своите съседи по относителния брой на училища и учители, по степен на грамотност както сред мъжете, така и сред жените в страната, по брой на новобранците, които могат да четат и да пишат, както и по възможностите, създадени в страната за получаване на средно образование. Но ефикасността на една образователна система не може да бъде преценявана само от статистически данни. Необходимо е да се проучи какви са резултатите от образованието в социалния и икономическия живот на хората. Ето защо с право бихме могли да запитаме, дали образованието е дало своя резултат при подобряване на здравните навици на хората, при възпитанието в дух на спестовност, при култивирането на добър вкус за уреждане на техните домове, при модернизирането на методите за търговия и производство, както и при повишаване равнището на общественото здравеопазване.

В столиците на балканските държави, особено в София, Атина и до известна степен в Белград, видяхме добре павирани улици, обществена водоснабдителна система и отчасти построена канализация, както и много показатели на гражданска предприемчивост. Началото на това развитие се забелязва също и в някои от по-големите градове на тези страни. Но в селата, в които живее грамадното мнозинство от населението, все още има голямо количество мръсотия и безредие – нещо което, е продължавало векове наред и което твърде малко се е променило в наше време. Съществува доста голяма незаинтересованост у служебните лица, както и ниско равнище на домашно удобство и на благоденствие сред масите. Консерватизмът и назадничавостта, с която хората все още се придържат към начина на работа, известен от техните предшественици, могат да се превъзмогнат само с по-енергични методи на обществено образование. Всеки учител трябва да се превърне в активен радетел за социално възраждане не само в старите предели на балканските държави, но и в техните нови области. Те ще трябва не само да обучават децата в здравни навици, в чистота и спретнатост, които се предвиждат в обучението според официалната програма, но ще трябва също така. да достигнат до родителите на децата и да им помогнат с необходимото разбиране. Те ще трябва тактично да предложат нови и по-добри планове за направа на удобни и приятни домове, да поставят подходящи подови настилки и да си служат с прости, но полезни мебели. Родителите ще трябва да се грижат по-добре за здравето и за благоприличието на своите деца. Те ще трябва да им дават пример, като засаждат трева, храсти и дървета. Учителите трябва да насърчават създаването на здравословна и благородна надпревара в тези и в други насоки, така че цялото село да подкрепи идеята за отстраняване на всякакви неприятни гледки и миризми, за поддържане на улиците гладки и чисти, та всеки жител да може да се гордее със своя дом и с района около него.

Във връзка с незавидното положение на жените в балканските държави, което проличава и от високата неграмотност сред тях, трябва да се подчертае още по-ясно и тяхната заслуга в момент, когато такава голяма част от мъжкото селско население е мобилизирано, а тежката работа по полето трябва да се свърши от жените, често пъти без помощта на работен добитък. Така представените примери на вярност и преданост не компенсират обаче физическата и социалната загуба в положението им. Един народ не може да се издигне високо по социалната стълба тогава, когато жените са оставени да имат най-тежките задължения и да извършват най-трудната работа. Най-голямата обществена потребност в балканските държави днес е да се повишава равнището на домашния бит сред селяните, както и да се осигури по-високо обществено положение на жените чрез включването им в образователната система, която да е както с културна, така и с практическа насоченост.

Условията в Македония изискват приложението на всеобхватни, внимателни и ефикасни управленски методи, формите на принуда, на нетолерантност и антисоциално администриране, прилагани досега, създадоха на Гърция и Сърбия лоша репутация пред целия свят. Нищо друго освен цялостни и щедри мерки за народно образование, предприети по социална и професионална линия, не би могло да изправи извършените грешки и причинените злини. Положението е сериозно и съвсем не обнадеждващо. Необходимо е нещо много повече от прилагането на военна сила. Членовете на Комисията се срещнаха с няколко граждански и военни управители в новите области на Гърция, които показаха истинско съчувствие и разбиране, като явно правеха опити да помогнат на едни отчаяни и дълго мамени хора да възстановят своите загуби и да влязат с надежда в една ера на сигурност и мир. Трябва да се изоставят и рязко да се отхвърлят всякакви опити за връщане към предишните методи на национална пропаганда чрез чети, съставени от безотговорни авантюристи. Дейността на тези банди е по-лоша от всяка война, защото те създават непрекъснат страх и несигурност и правят нормалния живот невъзможен.

При по-старите цивилизации съществува синтез между морални и социални сили, въплътени в закони и институции, които придават стабилност на техния характер, формират обществени чувства и създават сигурност. При някои забележителни случаи е налице подкрепа на църквата при проповядването на граждански добродетели и благотворителност и при нейната практическа работа в полза на обществото. Това до голяма степен липсва в балканските държави. Църквата не се занимава със систематичното проповядване на морал или религия; нейните владици и свещеници са държавни служители и всъщност са пропагандатори на националната идея. За тях покръстването е равностойно на промяна от една националност в друга, независимо дали е извършено по пътя на убеждението или чрез сила. Религиозното убеждение или вяра нямат нищо общо с покръстването. Като случай, типичен за начините на „покръстване“, прилагани в балканските страни, един български учител от Македония разказа как една неделя сутрин сръбски войници заобиколили една българска църква. Когато богомолците започнали да излизат след края на църковната служба, те видели пред вратата една маса, на която били поставени парче хартия и револвер. Сърбите поискали от богомолците да направят следния избор: или да подпишат хартията, като по този начин декларират, че са станали сърби, или да бъдат убити. Всички предпочели да подпишат. Но каква пародия е това по отношение мисията на една църква и какво извращение на идеята за хуманно управление!

От всичко видяно и чуто членовете на Комисията не хранят никакъв оптимизъм относно непосредственото политическо бъдеще на Македония. Сърбия понастоящем води война с Албания, България не се е примирила с извършената спрямо нея несправедливост, а Гърция все още не се чувства достатъчно сигурна във владението на някои от частите на своята нова територия. Никоя от тези държави не може да намали своите армии до мирновременния им размер, защото нейните съседи са готови да нарушат договорите толкова лесно, колкото ги подписват. Няма съмнение, че най-голямата заплаха за моралното и социалното благополучие на балканските държави е засилващата се тенденция към милитаризъм, при която те стават жертва на производителите на оръжие и на други военни съоръжения, а това предполага огромни разходи от страна на тези държави, с което те крачат по пътя на националната мизерия. В един район на света, където икономическите интереси на хората са съсредоточени главно в областта на земеделието, където научното земеделие не е достатъчно добре развито и където повечето от хората са относително бедни, ясно е, че годишният производствен излишък е твърде скромен. А ако този излишък е необходим за заплащане на лихвите по националния дълг, както и за посрещане на изключително високите разходи за една война, то националният прогрес явно ще бъде забавен, а предприемчивостта на хората – задушена. Това, от което балканските страни се нуждаят днес повече от всичко друго, е дълъг период на гарантиран мир, така че индустрията и образованието да могат да получат по-широко и по-богато развитие.

Предпоставка за това е едно задълбочено и окончателно проучване на отношенията между балканските държави и новото световно движение за международно сътрудничество и международна справедливост. Ние вече обсъдихме значението на международното право върху начините за водене на война и върху отношението спрямо мирното население и частната собственост от страна на воюващите. Тук се касае за много по-голям морален проблем, от който зависи бъдещата съдба на балканските народи. Ако Букурещкият договор бе сключен в съгласие с човешкото чувство за справедливост или ако въпросът за границите можеше да се реши чрез посредничество, тогава щяхме да имаме по-големи надежди, че взаимоотношенията между балканските народи може да се подобрят и да укрепнат, че чрез културен обмен, търговия и приятелско общуване тези народи могат да започнат да проумяват това, което други народи вече са открили за себе си, а именно, че техните интереси са взаимни, че в един високохуманен смисъл те представляват единство и че не биха могли да понесат рани, ако се нараняват едни други. При настоящите условия, които се постарахме напълно да разкрием в нашия доклад, случаят изглежда почти безнадежден; и все пак във всяка страна намерихме мъже и жени с висок обществен ранг и образователен ценз, които изразиха най-съкровено желание и надежда, че омразата и завистта може да се превъзмогнат и че могат да се заменят с чувство на добра воля и сътрудничество. При това положение какъв е дългът на цивилизования свят към Балканите, специално дългът на народите, които поради своето местоположение и история са свободни от международни обвързаности? Ясно е, че на първо място те трябва да престанат да експлоатират тези малки народи за своите собствени печалби. Те трябва да ги насърчат да сключват договори на базата на арбитраж и да настояват за тяхното спазване. Те трябва да дадат добър пример, като търсят юридическо уреждане на всички международни спорове. Последиците от току-що приключилите две войни – икономически, морални и социални – са достатъчно ужасни, за да могат да оправдаят всякакво почтено усилие от всеки човек и от всяка нация за облекчаване на това наистина отчайващо положение.

Наскоро откритият Дворец на мира в Хага е свидетел на създаването на един нов и по-широк тип патриотизъм. Както в далечното минало отделни хора са принасяли своите ценни дарове на своите любими светилища, така и днес народите по света от Изток и от Запад донесоха в този храм своите дарове в разнообразни и красиви форми, като по този начин заложиха и своята вяра, че мир ще царува на земята, основан на справедливостта. Комисията изпълни една сериозна и тежка задача дотолкова, доколкото ѝ бе възможно. При разкриване на своите констатации пред света тя се чувстваше задължена да си служи с обикновени думи и да прави разкрития, които са едновременно изненадващи и болезнени. Но нейните членове апелират пред. света за по-голямо съчувствие и помощ за тези народи, които сега са обременени с големи тежести и които трябва да извлекат тъжни поуки. Една от тях е за върховната ценност на мира и на добрата воля.

Някои коментари към доклада на комисията „Карнеги“

Автор: Златко Енев

И така, за да поставя някакво начало на евентуалния разговор около доклада на комисията „Карнеги“.

Може би така: нека започнем с въпроса за мястото на Балканските войни в най-новата ни история и значението им за всичко, което се случва по-късно. Разбира се, българската версия на войните е немислима без двата договора от 1878 – Санстефанския и Берлинския. Каквото и да е сегашното ни – надявам се вече по-трезво – разбиране за политическите реалности, довели до тази печална комбинация от небивал възторг, последван от тежко озлобление и фатално обременителната, както ще се окаже по-късно, национална свръхзадача – да си върнем изгубеното – все пак си остава факт, че българската национална история, българският характер и манталитет, си остават завинаги белязани от знака на потребността от компенсация. Компенсацията и компенсаторността, които, струва ми се, ни определят и до днес във възможно най-голяма степен. В комбинация с тежките поражения, които нанася на колективната ни психика непрестанната поредица от исторически загуби, всичко това се оказва може би най-важната съставна част от нещото, което днес обикновено наричаме с думите „български национален комплекс“. Или, казано другояче – безпрестанната неувереност в собствените сили и способности, силната склонност към себеподценяване и себеподигравка (често прикривана под вида на самоирония), несъзнателния страх, че „от нас нищо не става“.

Естествено, когато говорим за всичко това, единствено важният въпрос е „а как можем да се освободим от него“? И именно тук идва нуждата от ново (а всъщност постоянно) преосмисляне на историята ни, особено историята на първото ни голямо – и може би решаващо – поражение. Историята на Балканските войни.

Нека започнем отначало. Всички малки балкански държави, довчерашните „роби“, влизат във войната със силни съмнения в собствените сили, ако и подготовката за нея да е вървяла възможно най-активно в продължение на почти две десетилетия (по това време България е една от най-милитаризираните страни в света, с военен бюджет, възлизащ на почти 50% от целия). Гърция вече е изгубила една война срещу Турция, през 1897. България пък е преживяла погрома на Илинденското въстание като свой собствен. Що се отнася до Сърбия, тя си има своя поредица от поражения – едното от тях срещу нас – които също подкопават увереността ѝ. И въпреки това войната е започната без никакво колебание, за което говори дори и факта, че първите битки се започват от минатюрната Черна гора, която, разбира се, не би имала дори теоретични шансове срещу Империята без подкрепата на останалите балкански страни.

Както е добре известно, по онова време на българската армия се гледа като на далеч най-мощната и боеспособна от трите. И оценките очевидно се оказват не безпочвени, тъй като първите големи успехи не закъсняват. Няколкото начални битки, особено двете големи, при Люлебургас и Лозенград, завършват с убедителни поражения на Османската армия, след което идва напълно немислимия допреди няколко месеца момент, в който българската армия се намира буквално на хвърлей камък разстояние от Цариград, а султанът предлага – всъщност моли за – мир.

Това, от моя гледна точка, е ключовият момент във войната и историческият миг, който завинаги запечатва съдбата ни такава, каквато я познаваме днес. България и нейните управници се оказват напълно неспособни да преценят реалистично ситуацията, отхвърлят мирното предложение и… осъждат себе си и идещите след тях поколения на вечна комплексираност и неувереност в собствените сили.

Само тридесет и пет години преди това, в една подобна ситуация, победителката-Русия мъдро приема предложения от султана, при почти същите обстоятелства, мир – и малко по-късно, в Сан Стефано, получава на практика всичко, което иска. Важната разлика в двете ситуации, разбира се, е в зрелостта, военния, геополитически и управленчески опит, с който старата руска империя все пак разполага в изобилие, докато България очевидно не притежава и следа от него. Отказът от предложения мир се основава единствено на безмерна самоувереност и пълно неразбиране на геополитическата ситуация от страна на българското управление и Фердинанд. Защото, дори и ако българската армия би превзела Цариград, то това в никакъв случай не би било еднозначната гигантска победа, която вероятно са бленували генералите и царят. Да се превземе Цариград би означавало малка България напълно да засрами пред света Русия, която се е опитвала – неуспешно, разбира се – да направи същото в продължение на повече от двеста години. С други думи – да изгуби единствения си покровител сред Великите сили, а заедно с него и всякакви шансове за постигане на споразумение с настоящите си съюзници. Впрочем, както показва хода на събитията, тя успява да направи точно това И БЕЗ да завладее Цариград, просто чрез биволски инат и отказ от каквито и да било компромиси, оттук нататък, та чак до печалния край на Междусъюзническата война. Какво постижение! Какво чутовно постижение, наистина!

Отрезвителните последствия не закъсняват. Още следващата голяма битка, при Чаталджа, вече се оказва далеч не толкова успешна, възможно най-меко казано. Турците удържат защитната си линия, устремният напредък на българската армия е спрян, започва окопна война, която продължава повече или по-малко упорито през цялата зима. И, което е най-страшно – пристига Холерата.

Междувременно сръбската и в по-малка степен гръцка армии жънат свои собствени успехи в Македония и (все още несъществуващата) Албания. Родопският корпус на българската армия също постига бързи и убедителни успехи, но в решителната надпревара за Солун българите закъсняват с около шест часа (и в лакомията си отново пропускат шанса да предложат достатъчно изгодни условия на готовата за капитулация турска армия, в резултат на което турският главнокомандващ предпочита да предаде гарда на гърците; справедливо разгневен от българските възражения, пашата отговаря хладнокръвно „Аз имам САМО ЕДИН Солун за предаване“).

Оттук нататък нещата започват да се „закучват“ все повече и повече. Русия, от която се очаква да бъде арбитър при подялбата на Македония, лека-полека започва да се оттегля от първоначалната поддръжка за България. И причината за това е очевидната неспособност на българската армия да излезе от патовата ситуация, в която се е набутала сама. На преговорите в Лондон българските представители на няколко пъти отказват гръцките предложения за подялба на южна Македония, което, за кой ли път, се оказва фатална грешка – само една от многото. Разбира се, една задоволена Гърция би била много по-малко склонна да влезе в съюз със Сърбия срещу България. Но по онова време увереността на цар и правителство в силите на българската армия е просто безконечна. Човек неволно си припомня бай Ганьо и неговото „Булгар, булгаааар!“ – в собствените му очи безспорен израз на мъжка сила и потентност…

Когато, в края на краищата, в спора за баницата се намесва и Румъния, искайки от България компенсация за придобитите територии, под формата на южна Добруджа, краят вече е много, много близо… Само няколко месеца по-късно, през лятото на 1913, българската армия ще започне собствена офанзива срещу „съюзниците-разбойници“, за известно време дори ще изглежда така, сякаш наистина е в състояние да се справи, напук на всичко, сама с обединените армии на сърби и гърци… докато пристига отрезвяващия край.

Румънските войски са пред София. Турците не срещат почти никаква съпротива при обратното отвоюване на по-голямата част от тракийските територии, които са изгубили, докато в Македония трите доскорошни съюзнически армии са се вкопчили в битка, чийто край не се вижда. Само намесата на Русия, в последния момент, спасява България от пълна окупация и практическо изчезване от световната политическа карта. Sic transit gloria mundi…

Но какви са всъщност изводите, които би трябвало да си направим от всичко това? Историческите факти са ни добре известни – България продължава опитите „да си върне изгубеното“ през всички следващи войни, с което неизменно се оказва на страната на губещите. Това вече би трябвало да ни показва достатъчно ясно коя е ГРЕШНАТА стратегия. Но има ли изобщо някаква друга, някаква печеливша?

Според мен да. И тя се демонстрира възможно най-ясно от Германия, бившия най-голям източник на конфликти в Европа, и днешен мълчаливо признат неин лидер.

На какво всъщност може да ни научи Германия? Няколко различни неща са, нека да ги изредим едно след друго:

1. Пълен отказ от всякакви иредентистки мечти и планове, дори и „на уж“. В немските медии НИКОГА няма да откриете носталгични изображения на политически карти, представящи някаква въображаема „велика Германия“. За днешните немци това е също толкова немислимо, колкото и започването на нова война.

2. Ясно и недвусмислено осъждане на миналото, с всичките му националистически лудости и планове. Разбираемо за всички представяне на идеологията, която е довела до него. Никакви уговорки, никакви опити за „спасяване на националната чест“ или нещо подобно. За болестта на двадесети век, етническият, разделителен национализъм, няма място в днешна Германия.

3. Недвусмислено приемане на основните принципи на демокрацията и демократичния живот – върховенство на закона, РЕАЛНО равенство на всички граждани, независимо от пол, раса, етнически произход и пр.

4. Реално функциониращо гражданско общество. Напълно ново, антинационалистическо възпитание и образование, което отчасти се планира и координира в сътрудничество с най-близките съседи, най-вече Франция. В НИКОЙ немски учебни няма да намерите злоради описания на съседите или цитати от националната класика, утвърждаващи мисловните стереотипи отпреди сто и повече години. Тези неща са част от миналото и тяхното място не е в главите на подрастващите, не и във възрастта, в която се формират разбиранията им за живот и съвместно съществуване с хора, различни от самите тях.

5. Предоставяне на реални възможности за всички граждани, отново независимо от произхода им, за равноправно участие в икономическия, обществен и политически живот на страната. Мисълта за някакъв вид „етническа партия“ е напълно невъзможна в Германия не защото в нея няма достатъчно много хора от различни етнически произходи, а просто защото за всички тях има достатъчно много възможности за нормално участие в обществения живот. Многобройните немски политици от турски произход не се нуждаят от собствена партия, защото съществуващите в Германия партии са достатъчно способни да представят и защищават И ТЕХНИТЕ интереси. Естествената борба между различните интереси тук няма как да придобие етническия характер, който тя има у нас, тъй като е канализирана по начини, които избягват противопоставянето на етносите. Върховенство тук има гражданството, а не произхода.

Това, накратко, са собствените ми мисли и коментари по повод стогодишнината от Балканските войни.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (9)

- 10-01-2013|Гост

Кой да чуе?

Определени идеи като че ли се актуализират през поколение, две. През 30-те години на ХХ век в сп. „Философски преглед“ цял екип автори с трезв поглед се взират в дълбините ни, за да намерят отговор. Ето от тогава думи на проф. Константин Гълъбов:“Даваха ни много, поискахме всичко, нищо не получихме“ по повод на балканските войни…

Пряко външния натиск и тогава, и сега управниците ни никога не са отстоявали собствена позиция. Постоянството, с което Златко Енев излага схващанията си по националния проект у нас, е симптоматично за една неотклонна необходимост. Петте точки в края на статията биха се обединили като СТРАТЕГЕМА и за нашата обществена практика на всички равнища, но…Тъжно е да си българин: не можеш нито за се засмееш, нито да заплачеш, ако се вгледаш в себе си. Изчерпаха се тарикатлъците ни, няма място за кръшкане, чака ни тясната пътечка над пропастта. Дори и примери за следване са известни… ТИ СИ НА ХОД, БЪЛГАРИНО!…

P. S. Преди двадесетина години четох фейлетон, където персонажът в сходна като автора на статията ситуация излага тезите си писмено, слага ги в плик, адресиран до най-високите етажи на властта, и го пуска в уличната шахта „с дълбокото убеждение, че писмото ще се получи „горе“ и няма начин да не се отзоват целесъобразно…“… Схватливи читатели ще прояват разбиране дори с корекции и уточнявания на авторовата позиция, но другите, потънали в „другостта „на политическото си инобитие, те дали и ще хвърлят бегъл поглед върху написаното … Не смея и „Дано!“ да кажа…

П. Вълков

- 10-01-2013|Цанко

Наистина, „кой да чуе?“

Това е най-актуалният въпрос днес. Всеки си мисли, че именно той непременно трябва да бъде чут… А няма от кого, защото и всеки друг наоколо си мисли същото.

(Това е като отпратка към онзи предишен постинг на Златко, в който се говореше и за „борбата за вниманието“ на потребителя в Интернет… и който постинг някъде изчезна междувременно)

- 10-01-2013|Златко

Националистическата умонагласа, както изглежда, е една от основните пречки по пътя на интеграцията на България (и голяма част от източна Европа) в общоевропейския проект. Традиционният климат на недоверие и неприязън към „чуждото“, съчетан с конкретната вътрешнополитическа ситуация, маркирана от скрит, но напълно реален етнически конфликт между българското мнозинство и трите мюсюлмански малцинства (турци, роми и помаци), правят изключително труден диалога и сътрудничеството между българите и Европа. Единственото средство за постепенна промяна на такива умонагласи, оформени от продължителни преживявания на исторически травми, са широки обществени дискусии, подчинени на идеята за постепенно преодоляване на стереотипите от миналото. Такива дебати, части от един непрестанен просвещенчески проект, са добре познати от най-новата история на други европейски държави, които са успели да преосмислят и преодолеят подобни на нашата обществени ситуации и да се впишат пълноценно в общоевропейския проект. Без съмнение, водещ пример в това отношение е Германия и нейната следвоенна история, от която могат – и вероятно трябва – да се учат всички източноевропейски страни.

Разбира се, дебати и дискусии могат да бъдат започнати единствено там, където има принципно осъзнаване на тяхната необходимост. Ако първата реакция е инстинктивното „оти да се косим, като че ми мине?“, което според мен е скритият подтекст на коментари от вида „ами те всички искат да бъдат чути“, то нещата стават значително по-трудни. Има ли нещо, по което можем да се съгласим, за да търсим начини за по-нататъшно развитие и продължение на дискусията? Това, поне за мен, е единствено важния в случая въпрос…

- 10-01-2013|Свилен Гавазов

Отлична статия, чудесен анализ, добър материал за размисъл. Но както ми се случва напоследък да мисля -при прочитане на подобни на тази статия-колко са тези хора, склонни да я прочетат и размислят над прочетеното? Колко са тези, които ще приемат трезвият и просветен разговор за тези събития, без патриотичната еуфория за балканската война? Твърде скоро бяха националните чествания на годишнината от тази война, преминали твърде приповдигнато и широко отразени по медиите. Ако ние смятаме тази война за освободителна-в смисъл, че е трябвало да бъдат освободени „исконните български земи“-то откога Одрин се бе превърнал в част от тези земи, та бяхме решили да го завземем? Кога Солун или пък Цариград са е били част от предишните две български държави? И всъщност не сме ли се превърнали твърде бързо, веднага след началото на Балканската война, от освободител в агресор, ламтейки към завладяване на твърде чуждите нам в исторически план територии? Не трябва ли да признаем това като основна причина за последвалата катастрофа?

- 10-01-2013|Златко

ЦЯЛАТА следосовобожденска история на България – включително и комунистическата – е един непрестанен опит да се докаже на всички нещо, в което вярваме само и единствено ние, при това дори само някои от нас (нека не забравяме, че освен войнствената, България е носителка и на една друга, напълно различна традиция, антивоенна и донякъде антинационалистическа, чиято връхна фаза е управлението на Александър Стамболийски). Собственото ми убеждение е, че цялата тази философия – а всъщност напълно безкритично приемана традиция, която е имала реални основания и смисъл ЕДИНСТВЕНО до Балканските войни – е вече достатъчно убедително опровергана от историята. Единствените жертви на това мислене и начин на поведение сме самите ние, други няма. В наши дни, за щастие, тя вече не може да получи някакъв друг израз освен поведение, базиращо са на принципа „няма пък!“ – но пък това последното е напълно достатъчно, за да осуети всякакви опити за интеграция в общоевропейския проект. Не може да се кара по магистрала при дръпната ръчна спирачка.

Всъщност може, разбира се. Експериментите в тази насока продължават безспирно – включително и тук, в този дребен и вероятно нищо не значещ форум…

- 11-01-2013|Историк

Аз също много пъти съм си мислел: възможно ли е даден човек, който е толкова свръх-предубеден в собствената си правота, в същото време да бъде и искрен, когато твърди, че е необходим „дебат“, или „широки обществени дискусии“ по дадена тема?

Да вземем за пример Златко и това, което той повтаря вече може би за десети път: че българското „няма пък“ било някаква дръпната ръчна спирачка тъкмо когато уж сме вече излезли на магистралата…

Ще дам пример от друга държава, за да можем все пак да сравняваме нещата.

Да вземем Япония. Какво знаем за Япония? Вероятно много и все интересни неща – но аз лично наскоро открих какво представлява Японското „няма пък“.

Това е една книга, издадена през знаменателната 1989 г. със заглавие „The Japan That Can Say No“ („Япония, която може да казва НЕ“). Автори са Akio Morita и Shintaro Ishihara.

Мисля, че заглавието достатъчно ясно определя насочеността на книгата. А за авторите какво да кажем – ами и двамата не са някакви случайни хорица: първият е съосновател и дългогодишен шеф на фирмата Sony, а вторият по онова време е министър на транспорта – а след това в продължение на повече от 10 години е избиран и преизбиран за губернатор на Токио – а в момента, въпреки че е вече на 80 години, отново е в политиката, начело на нова партия, и не се предава… а отново влиза в парламента, вкарва там 54 депутати. (Сега виждам, че името на Шинтаро Ишихара е споменато дори и тук, в това списание, в публикацията „Стоте най-влиятелни интелектуалци на съвременността“ – и името му стои някъде там, насред Ерик Хобсбаум, Самуел Хънтингтън, Пол Кенеди и т. н.)

Дали тези факти, които съобщавам, ще бъдат някаква поука за някого тук?

- 11-01-2013|Златко

Интересно. Както обикновено, различията в мненията ни се основават, не на последно място, на различните източници на информация (и мислене), които ползваме. Книгата на Морита и Ишихара не познавам, действително, Чувал съм за нея, разбира се, но не съм я чел. В замяна на това имам някаква представа от сравнителни анализи върху различните начини, по които се третира военното и идеологическо минало в трите бивши страни от Оста Рим-Берлин-Токио. Оказва се, че от трите страни единствено Германия е провела безкомпромисна линия на осъждане на миналото и последователно изкореняване на неговата идеология. Повечето специалисти обясняват именно с липсата на нещо подобно факта, че политическите системи както на Италия, така и на Япония, са сред най-корумпираните и неефективни в света. Предполагам, че разпространения в България образ на Япония като страната на икономическото чудо до голяма степен затъмнява информацията около корупцията в японската политическа система. За Италия нещата са по-познати.

Ако все още не ви е лесно да приемете подобни твърдения, тук малко допълнителна информация – едната, достъпна с едно щракване на мишката, тук на сайта, другата малко по-трудна за намиране, но пък в замяна на това далеч по-обширна и аналитична.

И така, първо статията тук от сайта:

Зен, Япония и изкуството на демокрацията

А след това и едно от авторитетните изследвания по въпроса, което с малко повече упоритост може да се прочете, поне отчасти, в Google books:

Richard J. Samuels, Machiavelli’s Children: Leaders and Their Legacies in Italy and Japan (Ithaca: Cornell University Press, 2003)

(Що се отнася до Германия, няма дори да започвам. Темата за начините, по които се преработва миналото в Германия, е една от ключовите теми, които ще развивам оттук нататък в списанието, така че със сигурност ще се връщаме към този въпрос редовно).

- 11-01-2013|Цанко

Няма как всички да четем едно и също – и няма как и всички държави да станат като Германия. Нито пък като Япония. Нито пък като Италия дори. Ако все пак сме близо до нещо от тези трите – до Италия сме най-близо, във всякакъв смисъл.

- 14-01-2013|Боровръх

Половината от коментарите под статията са на автора! Дали това не е отражение на реалната (почти нулева) значимост, важност и злободневност на повдигнатата тема?

Актуалната проблематика на страната и нейните жители е твърде далеч от прокарваната теза, независимо от причинно-следствената връзка между описаните събития и днешния ден. Предлага се връщане назад и разчопляне на едни стари рани, за чието съществуване си спомнят неколцина професори и тук-таме някой писател/журналист.

Отделно дето може сериозно да се поспори дали болестта на двайстия век е била (беше ли) „разделителният етнически (?!) национализъм“.

За религията на най-различния съсед

Автор: Йордан Пеев

Погледът към общата съдба на двете най-големи етнорелигиозни общности в българската нация е тясно свързан с „образа на другия“. Мюмюн Исовпоказва ролята на училищната среда за неговото представяне в светлината на протеклите от Втората световна война насам обществено-политически изменения у нас, на Балканите и на световната сцена. Той сравнява съдържанието и насочеността на учебния материал с посветените на отечествената история проучвания от позициите на християнското мнозинство, което изгражда българската национална идеология и насочва нейното развитие. Авторът се опира на богат документален и изследователски материал, отразяващ достиженията на българската историческа и етнографска наука, на съвременната османистика, тюркология и балканистика. Умело привежда обширна историографска, педагогическа и политическа литература, както и архивни сведения.

Издателите, консултанти на монографията – Антонина Желязковаи Михаил Груев, посочват, че освен за историци, книгата е предназначена „за социолози, антрополози, педагози… студенти и ученици“ и въобще за „най-широка аудитория“. Според тях, наред с авторите и издателите на учебниците по история, на нея трябва да обърнат необходимото внимание и специалистите, отговорни за стратегическото планиране на образованието. Запознаването ще допринесе да се избягват възможните грешки и да се лекуват успешно „старите и не зараснали рани“. А прочитът на тази „много приносна и засега уникална книга“ ще подтиква съставляващите етнорелигиозното мнозинство българи християни и техния „различен съсед“ – турците мюсюлмани, да осмислят по-трезво историческия спомен за своето съжителство и да очертаят полезни насоки за настоящето и бъдещето.

Следва да отбележим, че става дума за насоки, които вече са полезни в значително по-широки измерения. България е „най-ислямската“ държава в Европейския съюз. Последователите на религията на пророка Мохамед са близо една осма от нейните граждани и тяхното състояние е важен показател за отношенията християнство – ислям на Стария континент.

Разглеждането на проблема беше високо оценено от специалистите. Но безспорните му качества не получиха дължимия отзвук сред обществеността, често отминаваща ролята на обучението по история като мощен лост за въздействие. Ето защо е полезно да разгледаме съществения въпрос за погледа, който формира представата на подрастващите за Мохамедовата религия. Нейната същност като идеология и практика са отразени в обхванатата от автора проблематика и присъстват в целия неин контекст. В съпровождащите разбора на дидактичния материал факти, събития и процеси срещаме исляма „в кадър“ или зад него. Неизбежно достигаме до него като своеобразно „начало на началата“ при изясняването на духовността, определяща поведението на „нашия друг“ като личност и култура, общество и държавна организираност.

Читателят среща „правоверната религия“ още в увода, където Исов посочва, че утвърдилото се разбиране за българската национална принадлежност „почива върху модела за културната/етническата нация“. Решаващият механизъм, изграждащ нейното самосъзнание, е противопоставянето „ние – те“, постигнато най-вече като „отрицание на османското/мюсюлманското“. Този негативизъм следва вкорененото във фолклора и митологията религиозно отчуждение. То се изявява в „История славянобългарска“ като антитеза, но авторът отбелязва, че тя не е изведена на преден план. Наблюдението е достоверно, но не е придружено от нужните пояснения. А те са, че според Отец Паисий заплахата от елинизация на българската народностна самоличност е далеч по-голяма от ислямизацията на отделни нейни членове.

Извършения от Мюмюн Исов анализ на преподаваната в училищата историческа материя е съсредоточен върху османското завоевание и неговите последствия, които хилендарският монах е схванал с удивителна интуиция: Така хората от онова първо поколение, при което било завладяно българското царство, имали голяма скръб и жалост, и плач, докато преминало това първо поколение. Следващото поколение полека-лека навикнало да живее с турците. Така турците изпърво били свирепи и големи грабители. Когато се затвърдили в цариградското царство, научили много от християнския ред и право, и за известно време престанали малко, засрамили се да ограбват незаконно християнските вещи и имота им. Но в сегашно време окаяните пак нямат никаква вяра, нито съ. (Паисий Хилендарски, Славянобългарска история. Български писател, София, 1981 г.)

Този показателен откъс от „историйката“ рядко се привежда изцяло в учебниците и заслужава да го напомним и сравним с описанието на реалните или приписвани характеристики на исляма, изявяващи се при завоеванието и установеното господство. В учебниците на всички равнища от Възраждането насам характеристиката на тази епоха протича в светлината на катастрофичната теория. Мнозинството историци оспорват нейната категоричност и достоверност, но нейните императиви трайно кодират емоционалните парадигми на националната памет. Неизбежен довод е схващането, че завоеванието се вписва във вековния сблъсък между християнството и исляма, чиито носители символизират една примитивна цивилизация, патологично целяща безогледното унищожение на съперника.

Напоследък привържениците на това схващане привеждат галванизираната в края на миналия век от Хънтингтън теория за „сблъсъка на цивилизациите“, сочейки сред основните елементи в хилядолетния конфликт между кръста и полумесеца ислямизацията. Нейното разгръщане в епохата на османското господство Мюмюн Исов определя като „един от най-болезнените феномени не само в българската, но и в балканската история.“ В „История на България за ХІ клас“(1955г.) и „История на България за Х-ХІ клас“ (1966, 1973 г.) ислямизацията се представя като неотменима черта на исляма. Учебникът определя неговата религиозна и идеологическа доктрина като „крайно агресивна спрямо християните“, а нейните цели – като „насочени към тяхната тотална асимилация“. Постановките се подсилват от издадените методически указания. На преподавателите се предписва да втъкават в учебната материя определени откъси от агиографски, фолклорни и художествени творби (например песента „Балканджи Йово“, картината „Изгарянето на Георги Софийски“), литературни произведения („Житие и страдания грешного Софрония“, „Време разделно“) и т. н. Десетилетие по-късно в „История на България за ІХ клас“ четем: „Завоевателите насилствено налагали исляма… Българите били подложени не само на опасността от физическо унищожаване, но и от духовно израждане и народностно обезличаване.“ Сходен е и подходът към т. нар. кръвен данък – „една от най-дълбоките рани, които унаследява националната памет от периода на османското владичество“. Със своя символен и илюстративен ресурс „девширмето“ трябва да състави картината на живота на българите през столетията на чуждото господство в съзнанието и представите на подрастващото поколение.

Авторът посочва кръвния данък като характерен елемент от участта на християнските поданици под османско господство и показва неговите тежки последствия за българското национално битие. Препоръчвам обаче винаги да се отчита присъщата на всяка епоха „човечност на обстоятелствата“ и да се използва по-настойчиво сравнителният подход. Така вярното заключение, че в отношението на османската власт към християнството и неговите последователи „в зависимост от обстановката присъствали едновременно доброжелателството и враждебността, толерантността и нетърпимостта“, би звучало още по-убедително. И действително, ако положението на немюсюлманите в Османската империя е било толкова ужасяващо, защо чак до началото на ХVІІІ в. в нея търсят и намират убежище и испанските евреи, и протестантите от Седмоградско, и руските староверци, защо видни хуманисти и утописти като Томазо Кампанела възхваляват нейните порядки. Подобни въпроси от доста време се обсъждат в европейската ориенталистика, но ехото от тях все още не достига до Балканите.

В монографията е показано, че като част от катастрофичната теория, оценките за османското завладяване и ислямизация, съхранявайки своята същност, претърпяват и известни промени. За тях свидетелстват протичащите през десетилетията уплътняване и разреждане на „тъмните тонове“ в представяната картина на „робството“. Те са породени не толкова от изследователски открития, колкото наложени с пропагандни цели, следващи криволиченията в провежданата от режима вътрешна и външна политика. Характерът на ислямизационните процеси и техните последствия стават инструмент в продължилата през 50–80-те години широкомащабна атака на властите срещу мюсюлманската религия. Насилственото конвертиране се представя едва ли не като основна историческа изява на исляма. Манипулативната му употреба в дидактическата сфера „ускорява чувствително амплитудата на традиционната неприязън към исляма като философска система, изостряйки и враждебността към неговите поклонници изобщо“.

Авторът определя търсения от властите ефект като желание да се „ускорят амплитудите“ на „пулса на отрицанията“ спрямо Мохамедовата религия. Според видни пропагандатори на атеизма, нейното „демонизиране“ би трябвало да създава емоционална обстановка, която, предизвиквайки „психично разтърсване“, да ускорява многократно „преориентирането на личността върху атеистични релси“. Важен фронт в настъплението е и подриването на верската идентичност на подрастващото поколение. Като поощряват негативизма спрямо исляма, властите неизбежно насочват вниманието на мнозинството към най-близките и „познати“ негови носители – турците, които „вкупом се превръщат в олицетворение на религиозния фатализъм“. Антирелигиозната политика не успява да осъществи набелязаните цели, но има тежки последствия за националния организъм. Тя задълбочава междуконфесионалната раздалеченост в обществото и притъпява съпротивата на християнското мнозинство срещу наложения през 80-те години престъпен „възродителен процес“.

С исляма се преплитат и извършените от Мюмюн Исов анализи на редица аспекти от османската действителност, отразени както в учебния материал, така и в общественото съзнание. Такова е задълбоченото осветляване на експанзионистичната енергия на тюркския номадизъм като функция от неговата икономика. Той е сред основните двигатели на османските завоевания, които, както при арабските през VІІ-VІІІ век, протичат под идейната покривка на исляма. Авторът би могъл да разшири разсъжденията си, че тези завоевания, подобно на заселването на славяни и българи, нашествията на печенеги и татари на Балканите, са елементи от велики преселения на народите. Те са неотразими, докато не се изчерпи демографският им заряд и прииждащите вълни не срещнат неблагоприятна за по-нататъшно придвижване среда и ландшафт. Историята познава само един случай, когато подобно нашествие е отблъснато, но за това е било необходимо да се изгради най-грандиозното човешко съоръжение – Великата китайска стена.

Заслужава внимание и разглеждането на динамичната връзка между турския етнос и исляма в историята. Исов посочва, че през ХІV – началото на ХV в. след разорението от нашествието в покорените земи е установена относителна верска търпимост към съставляващите мнозинство в завоюваните балкански територии християни, което придава на османското общество твърде отличаващ го от другите мюсюлмански общества облик. Големите завоевания през втората половина на ХV – началото на ХVІ век (овладяването на арабските територии и на светите за исляма места) предизвикват осезаеми промени. „Османските владетели започват да възстановяват класическия мюсюлмански принцип за приоритет на религията във всички сфери на живота“, което поставя отпечатък върху психологията на привилегирования в империята тюркски етнос. Влияние оказва и изострилият се сблъсък с християнска Европа, която от отбрана постепенно преминава към Реконкиста. Конфесионалното и политическо съзнание изтикват на заден план етническото, неговото название се размива и придобива пренебрежително и дори обидно значение. Самоидентификацията се изявява чрез религиозната символика на принадлежност към исляма, османската династия и държава. И така, чак до ХІХ век, когато със зараждането на национализма в недрата на турската народност започват да се развиват нови идентификационни процеси. Те завършват с налагането на схващането за нация-държава, обозначена като турска, и за отечеството Турция, заменило върху етнически ограничена територия разпрострялата се върху три континента Османска империя.

По същия добре обоснован и документиран начин Мюмюн Исов излага и други ключови проблеми от епохата на османското господство и съвременността. Сред тях следва да се отбележат анализа на миллетска система и нейното значение за християнските общности в империята; на доктриналните рамки, определящи характера и мащабите на ислямизационните процеси; на влиянието на външните фактори върху еволюцията на отношенията между мюсюлмани и християни на Балканите и в българските земи; на „разграничителната линия“ между Османската империя и нейната наследница републиканска Турция. При анализа авторът оборва редица моменти от пропагандното инструментализиране на негативния исторически ресурс. В тази връзка поставя и важния дидактичен проблем за „дозировката на емоционалното в образователния процес“. Така става възможно да се намери един приемлив баланс с рационалното, от което пък зависи доколко ще се спази принципа за научност на историко-дидактичните ретроспекции. Налага се преоценка, която да се опира на умел подбор на историческите факти. Тяхното тълкуване следва да отразява „улегнали в научната книжнина постановки“.

Тази преоценка изисква промени, които да са в унисон и с постиженията на световното ислямознание. Но и тук са налице трудности. Да разгледаме описанието на „свещената война“ – „газават“, „джихад“ – в академичната „История на България“. В нея се посочва, че ислямът, като „най-късно родената монотеистична религия на Стария свят… включвал идеята за „свещената война“ (джихад) за борба с неверниците като един от основните си идейни постулати“. Именно в нея Османската империя намирала „теоретическо оправдание за безкрайната си поредица от набези и войни“ („История на България. Българският народ под османско владичество от ХV до началото на ХVІІІ век“, Издателство на БАН, т. ІV, С., 1983). Арабската дума „джихад“ означава (върховно) „усилие“. И в това авторитетно издание най-малкото би следвало с по няколко думи да се очертае неговото обширно етично и философско съдържание, а не опростено да се представя като унищожаване на противника друговерец. Със своите изследвания академичната гилдия, която е в дълг пред българската общественост, трябва да помогне да бъде преодоляно „по-ниското познавателно равнище по отношение на мюсюлманската култура, както в исторически, така и съвременен план“. Защото по този начин пряко или косвено се внушават още от училищната скамейка „неверните оценки за вродената ѝ непълноценност“. Усвоени, те водят до пренебрежително и ксенофобско отношение към мюсюлманите, поддържано и от продължаващата „липса на механизъм за историзиране“ на действията на „другия“ в миналото. Тази липса облекчава осъвременяването на мита за патологична агресивност на исляма. Неговите „безчовечни“ черти пряко се прехвърлят в наши дни, превръщайки мюсюлманите в своеобразно „плашило“.

Мюмюн Исов обръща внимание на последиците от тази тенденциозна манипулация, намерили място в някои разсъждения относно разтърсилите бивша Югославия братоубийствени войни. Вместо критика на писанията на шовинистичните среди, в наши учебници се прокарват мисли, че мирното съжителство между християни и мюсюлмани е трудно и дори невъзможно. Така се налага „митологизираното разбиране, че иманентната същност на исляма е основната или единствената причина за разгарянето на междурелигиозните противоречия“.

Авторът споделя заключенията на видните български историци и педагози, че процесът на демократизация се сблъсква със „старата рамка“ на учебните програми. Той поддържа настоятелно виждането, че е необходимо училищното преподаване радикално да преосмисли „оценките за миналото, вградили в националното съзнание различни митове и стереотипи“. Все още усилията в тази насока са недостатъчни. Те са в подготвителен стадий и са по-скоро следствие от вижданията на отделните учебникари, „отколкото от институционално регламентирани решения“. Затова изпълненият с трудности път към очертания „възпитателен идеал – толерантността в обучението по история“ изисква смели решения. Нужно е да се намерят дидактически технологии, способни да разсекат „гордиевия възел на фолклорното мислене“. Споделям мнението на автора, че неговото отстраняване и ограничаването на влиянието на митологемите разширяват полето на критичния поглед. По този начин ще се препятства пренасянето в настоящето на натоварения с редица грешни представи призрак на миналото и ще се прекъсне инерцията на тенденциозните стереотипи спрямо „другия“, към неговата вяра и поведение.

Видно е, че редом с посочването на възпитателните проблеми пред преподаването на история, авторът поставя въпроса за тяхното разрешаване. Сред предлаганите средства са изработването на специални модули за краткосрочно обучение и преквалификация на педагогическия състав, подпомагане на интеркултурната подготовка на учителите. В тази насока вече са налице редица начинания. Наред с настоящата монография, заслужават внимание изданията на „Международния център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия“. Голяма част от тях са посветени на исляма в българските земи и на Балканите, като научните им постижения са високо оценени от ислямолозите и ориенталистите по света. Полезна дейност развива и „Центърът за интеркултурни изследвания и партньорство“. През последните години той организира редица конференции, симпозиуми и „кръгли маси“ на учители, просветни дейци, интелектуалци и специалисти. На тези срещи се обсъждат проблемите на отношенията между религиозните общности у нас. Центърът осъществява международни програми за толерантност в обучението, публикува изследвания, учебни помагала и справочни издания, които подпомагат по-задълбоченото запознаване с исляма, с неговата догматика и култура, история и съвременност.

В дидактичен план, особено в учебниците по „история на религиите“ – предмет, който предстои да се въведе, следва да залегнат постановки, подчертаващи близостта между трите монотеистични религии. Споделяната от „различния съсед“ религия, наред с юдаизма, е духовна сестра на християнството и още със своята поява стана главен участник в драмата, разтърсваща историята на по-голямата част от човечеството. Идеологическата враждебност произлиза от стремежа на привържениците на двете религии към абсолютен монопол върху общата духовна съкровищница – мита за отправено към човечеството божествено „слово“ – послание – откровение. И християни, и правоверни отричат правото на „другия“ да черпи от тази съкровищница, тъй като, въпреки символния си характер, тя узаконява и подтиква стремежа към надмощие. Същевременно следва да се подчертава, че преобладаването на конфликтите пред разбирателството и сътрудничеството между християни и мюсюлмани в тяхната история е трагичен феномен, чиито последици трябва наложително да бъдат преодолени. Утвърждаването на тази истина ще спомага за необременен от миналото подход към историята и ценностите, нормите и приложението на Мохамедовата религия.

Необходимо е също така да се доведат до подрастващото поколение постиженията на изследователи, разкрили през последните десетилетия облика и съдържанието на исляма в България. Неговата историческа съдба се определя от факта, че прииждащата със завоеванията на Балканите разнолика номадска и номадизирана маса с течение на времето неизбежно усяда, подчинявайки се на утвърдените с хилядолетия на полуострова аграрни и социокултурни порядки. Протича продължителен и сложен процес на сблъсък, адаптация и интеграция на християнството и исляма – цивилизации „на хляба“ и „на млякото“. Мюмюн Исов се присъединява към заключението на проф. Цветана Георгиева, че те, „макар и да не се разминават, и да не се сливат, създават един нов модел на приспособяването“. Негов резултат е оформилата се на нашия полуостров ислямска култура. Основана върху доктриналния религиозен комплекс, вече над 6 века тя съжителства със заварената и продължаваща да се развива християнска култура, съчетана с множество дохристиянски елементи. Влияе се от нея и така, под покривалото на проповядваната от пророка Мохамед „права вяра“, проличават различни и дори противоречиви изяви и практики, чиито характер и специфика отразяват духовния живот и бита на нейните последователи по нашите земи.

В последно време ориенталистите все по-често говорят за „балкански ислям“, за „балканска ислямска култура“, чиято съществена черта е осмозата между исляма и християнството на битово равнище. Нагледни примери са общите чествания на техните специфични празници, възприемането на ритуали и усвояване на традиции от „другия“ и т. н. Изложени в учебниците, проявите на тази осмоза (макар че могат да предизвикат критики сред блюстителите за „чистотата“ на всяка от двете религии) сближават моралните ценности и допринасят за благосклонната толерантност и разбирателство между християни и мюсюлмани. Следва да се обърне внимание и на мюсюлманския мистицизъм, особено на неговите течения, които ратуват за братство между хората от всички религии, както и на шиитската секта на алианите (тур. къзълбаши), чиито привърженици съставляват видима част от мюсюлманската общност в страната. По този начин пред подрастващите, вместо образа на една стегната от догмати и „замръзнала в миналото“ религия, ще се разкрие богата палитра от разнообразни идеи и традиции.

Наред с ерудицията, научната добросъвестност и обективност, проличава и умението на автора да излага своите схващания концентрирано и точно. Той отчетливо посочва основната задача пред обучението по история в нашите училища, а именно да се търси равновесие, което „да не ощетява символния ресурс на патриотичното възпитание и националното самочувствие“. Веднъж установено, то се превръща в обновен ресурс, който избистря измеренията на един модерен национализъм и влияе „по качествено нов начин“ за изграждане и чрез образованието на „една съвременна национална идентичност“. Тези позитивни идейни процеси помагат да се предефинира традиционното схващане за българската нация като интегрирала малцинствените етнорелигиозни групи „модерна политическа или гражданска нация“. В нейните недра „признатото право на различие“ скъсява съществуващите между българските граждани дистанции и ускорява отстраняването на мотивираните от различния произход предразсъдъци и недоверие. Със своя труд Мюмюн Исов дава патриотичен принос за осмисляне и ускоряване на този процес, който има решаващо значение за нашето общо настояще и бъдеще.

в. „Култура“, 2007

Източник

Йордан Пеев (род. 1938) е български арабист, професор-доктор на ситорическите науки от Софийския университет и Колежа на Европа в Брюж, Белгия.

Коментари (9)

- 16-01-2013|Цанко

Добре де, дайте да проследим мисълта на автора – от къде започва, как върви, накъде отива?

Как точно авторът вижда нещата в историята?

Аз лично виждам, че авторът на тази рецензия (а може би и Мюмюн Исов заедно с него) смята, че нещата с българската нация са се развили така:

„Решаващият механизъм, изграждащ нейното самосъзнание, е противопоставянето „ние – те“, постигнато най-вече като „отрицание на османското/мюсюлманското“. Този негативизъм следва вкорененото във фолклора и митологията религиозно отчуждение.“

Значи именно българите са тези, които изведнъж, без никакъв реален повод, започват да проявяват някакъв неуместен „негативизъм“, някакво с нищо не обосновано „отчуждение“ … А османските (мюсюлманските) уважаеми наши гости, напротив, вероятно са дошли тук с някакво съвсем друго послание – така ли? Може би те са дошли с посланието: „Ние с вас сме едно! Нищо не ни дели! Заповядайте на нашата трапеза!“ Така ли е било наистина? Това ли се е случило в историята, която трябва да учат нашите деца?

- 16-01-2013|Златко

Цанко, решаващият въпрос е не „кой започна първи“, а кой ще престане първи. Така е във всеки конфликт, като се започне с най-дребните, детинските и се свърши с най-големите, войните. По принцип никой тук не е тръгнал да отрича потисническото естество на Османската империя, както и на другите големи империи от онова време, пък и не само те. Проблемът, Цанко, е в това, че централноевропейските народи вече започват да достигат нива на развитие, при които враждите от миналото малко по малко престават да бъдат определящи за мисленето в настоящето, докато у нас този начин и това ниво на мислене си остава абсолютно доминантен и непроменен, от около столетие и половина насам (а всъщност откак ни има, но времената отпреди това не са чак толкова важни, поради липсата на писмена култура, а следователно и на реални послания, от тях). И никаква среща с по-развитата цивилизация, поне засега, не успява да окаже реално цивилизационно влияние върху ЖИВЕЕЩИТЕ ВЪТРЕ в България хора. Инак онези, които започнат да живеят навън, сравнително бързо променят много от моделите на „българското“ си или „балканско“ поведение, но там вътре вие се насъсквате и окуражавате едни други до степен, която прави проникването на цивилизационните искри изключително трудно. При това е очевидно, че става дума за вид колективна себеидентификация на принципа на отрицанието и отхвърлянето на „чуждото“, която е силно комплексирана и неуверена в себе си, тоест възможна за поддържане единствено вътре в тази сравнително затворена и лишена от свобода общност, малкото и провинциално българско общество. Преживяването на „сблъсъка“ с една мощна, секуларизирана и отворена за предизвикателства култура, каквато е общоевропейската (в различните ѝ национални вариации от европейското културно ядро) винаги е свързано със сериозни адаптационни трудности – неща, които съм изживявал сам, както ги е изживявал и всеки друг представител на българската интелигенция, заселил се навън. И решението, както на индивидуално, така и на колективно ниво, може да бъде само едно – възприемане на цвилизационния модел, бавно, но неотменно. На ниво личност това става изключително бързо, на ниво общност – по-бавно, но и в двата случая алтернатива няма.

Замислял ли си се някога над простичкия въпрос „А защо, след като сме толкова силни в отказването и отричането на ония части от европейската идея, които според нас са несъвместими с националното ни наследство, ние не сме в състояние да им противопоставим нищо друго освен инат и мълчаливо несъгласие?“ Защо в България няма никаква друга обединителна идея, при това само на ниво отделни групи, освен специфичните за всяка от тези групи ОМРАЗИ към едно или друго нещо? Защо в България е невъзможно да кажеш „Гордея се, че съм българин!“, без да предизвикаш открита или скрита насмешка, но пък най-лесния начин да се почувстваш член на някаква група е да кажеш „аз мразя, примерно, занзибарците!“, след което моментално се оказваш приет, без забележки и спорове, от тази или онази група?

В Европа има ясна и определена обединителна идея – отричане на етническите, расови, полови или сексуални разделения и противопоставяния, върховенство на принципа за равенство пред закона и отвореност на шансовете за участие в обществения живот за всички. Днес тук една учена дама ме попита какви са шансовете турците да си създадат своя етническа партия в Германия, без да знае, разбира се, че в Германия нужда от такава партия просто няма, защото нормалните германски партии защищават правата и на турските граждани, и в страната има достатъчно много политици от турски произход, които участват най-нормално и свободно в политическия ѝ живот – доказателство за което са множеството законодателни промени, най-важна сред които е възможността ВЕЧЕ И в Германия, да получиш гражданство въз основа на културни, а не само етнически признаци (това е от 2000-та година насам, инак немското законодателство беше изключително ретроградно и даваше лесно гражданство само на „етнически“ немци – дето Германия не са виждали от пет поколения насам и си нямат хал-хабер от нея – но не и на хора, родени в страната, ако са от чужд етнически произход). Как мислиш, как се променя една толкова важна национална идентификация – започнала още от Хердер, Фихте и Хегел, и обект на „гордост“ за всички немски режими, особено фашистките – без силен натиск и отвън, и отвътре? Ако ги нямаше всичките тия турци в Германия – и възможността за СВОБОДНО представяне и защищаване на интересите им, щеше ли да се промени нещо толкова старо и толкова назадничаво?

После тук се каза нещо за някакво парадоксално изказване на Меркел, че християнската религия била сред най-преследваните, което вероятно уважаемата госпожа е прочела на сайта „бъзик-лийкс“ (там едни остроумни хора доста често проверяват колко им е пипето на нашенци, като публикуват най-различни „автентични“ изказвания на западни лидери, които, разбира се, могат да изглеждат приемливи единствено в България). Сега, за да не напълня евентуално гащите с някакви твърдения, които могат да се окажат погрешни, ще кажа – предпазливо – че за мен такова изказване от страна на Меркел е немислимо. Дайте линк, да го видя, а след това може и да говорим.

С две думи – РАЗДЕЛИТЕЛНАТА идеология, която в момента владее умовете и сърцата на, предполагам, минимум 80 и повече процента отживеещите в България българи, е най-тежкото наследство на Османската империя и всички последвали я авторитарни режими в България, от столетия насам. Без да го разбирате, вие продължавате светлото дело и на османци, и на фашисти, и на комунисти, Цанко. Но изглежда е невъзможно, след една определена възраст, човек вече да промени такива важни идентификационни формули, без да смени изцяло и обкръжението, и средата си – не само по екскурзии и туризъм, защото с щракане на фотоапарата мисловни бариери не се отстраняват – а чрез директен опит за живот навън. Ей го Цончо, той е най-очебиен пример. От едно момче, което замина на Запад с една кошница български предразсъдъци и преди години публикуваше на сайта си статии за „ислямофашизма“, днес от него е станал ако не друго, то поне един абстрактен християнски хуманист, с когото аз лично мога да живея без проблеми. Въздействието на средата е от решаващо значение, така ми се струва.

Темата е безкрайна, разбира се. Историята на Балканите показва обаче колко взривни могат да бъдат понякога промените, и за мен това е основната причина за оптимизъм. Нашите с теб деца, Цанко, ще бъдат по-различни от нас – и ако имаме късмет, това дава много поводи да се гледа с оптимизъм към бъдещето. Разбира се, това не ни освобождава от задължението да им поднасяме един начин на мислене и поведение, който да НЕ БЪДЕ продължение на тази османско-фашистко-комунистическа традиция, за която ти говоря. България и българите също могат да се научат, като всички останали, че бъдеще в разделението и дискриминацията няма. Научиха го в Южна Африка, както и на много други места по света, ще го научим и ние. Друг път напред просто няма, това е…

- 16-01-2013|Цанко

Това за конфликтите и как завършват (като едната от двете страни първа престане – предполага се – това ще да е по-умната страна) – с това съм съгласен. Дали ние можем да претендираме да сме по-умната страна – не съм сигурен. Защо да не оставим поне един път тази привилегия на другите?

Аз не желая да разпалвам конфликти – но и не желая някой да пренаписва историята – и то от някакви обсурдни позиции. Някак си историята за някои хора започва от момента, в който ние ставаме „лошите“ – преди това не е имало нищо, всичко е било в пълна хармония – и е щяло да си продължи все така, ама лош късмет, появили сме се ние с нашия „негативизъм“, и всичко тръгнало накриво…

А по въпроса за изявлението на Меркел – да, казала го е („Man darf es, glaube ich, auch einmal sagen: Das Christentum ist die verfolgteste Religion auf der Welt.“). Пред „Evangelische Kirche Deutschlands“ (EKD) го е казала. През ноември 2012г.

Вероятно и тя като всеки политик се съобразява с аудиторията, пред която говори – но го е казала. И след това е била обилно критикувана за това, от всякакви политици. Защо си го пропуснал този факт, нямам представа. Но мога да си го обясня именно с това твое предубеждение: „немислимо е“. (Именно защото виждам, че такива предубеждения се засилват, аз самият чувствам от време на време необходимост да се обаждам тук.)

Речта на Меркел ще я намериш и в сайта на германското правителство, търси там „Rede der Bundeskanzlerin bei der 5. Tagung der 11. Synode der EKD“ – има я и в сайта на самата църква EKD.

- 16-01-2013|Цанко

Но мен ми стана интересен и самият този човек – Мюмюн Исов – който е автор на книгата, за която е рецензията тук.

Пак във в. „Култура“ има през 2008 г. поместен и един разговор „За малцинствата и тяхното политически коректно отхвърляне – Разговор с Мюмюн Исов и Антонина Желязкова“

Въпросите задава Христо Буцев.

И там разговорът в един момент се завърта по въпроса за партиите и защо турците не участват в българските партии…

Ето как върви разговора:

„Христо Буцев: Но, д-р Исов, в случая с Кърджали просто е очевидна една капсулация, която ДПС наложи. Извинявам се, че трябва да го кажа, но е точно така.

Мюмюн Исов: … Колкото до вашата констатация за Кърджали, проблемът не е толкова, че ДПС монополизира тези региони; големият проблем е, че българските партии са абдикирали оттам. Какво пречи на БСП, СДС, ДСБ да създадат структура в моето село, село Комунига, което е с чисто турско население? Какво им пречи?“

Тъй, тъй… Исов пита: „какво им пречи“… Ами това е типичен пример за напълно пасивно отношение. Самият Исов е от това село, той е вероятно най-високообразованият човек от това село – и пак той очаква някой друг, „от горе“ (от София, вероятно?), да дойде в неговото село и да му направи там партии… Добре, а той самият? Докторът на науките Мюмюн Исов? Той самият няма ли си някакви политически възгледи, убеждения? И ако има, защо той самият не създаде там, в своето село, същото това, което е убеден, че някой друг трябва да го създаде? Какво му пречи?

- 16-01-2013|Златко – re:
Цанко писа:

Това за конфликтите и как завършват (като едната от двете страни първа престане – предполага се – това ще да е по-умната страна) – с това съм съгласен. Дали ние можем да претендираме да сме по-умната страна – не съм сигурен. Защо да не оставим поне един път тази привилегия на другите?

Аз самият не съм уверен, че мисленето в парадигмата на „конфликта“ е най-удачното в случая. Може би все пак става дума за нещо друго, по-различно (като изключим терористите, с които се занимават тайните служби). Отстъпваме ли примерно на децата си, когато отказваме да ги възпитаваме по начина, по който са възпитавали нас, тоест с пръчката? Отстъпваме ли на жените си, когато приемаме, че ние също трябва да стоим вкъщи и да гледаме децата, или че те печелят повече от нас, а следователно имат и по-голямо право на глас върху семейния бюджет? Отстъпваме ли на хомосексуалните хора, когато вече не ги пъхаме в затвора и не се чумерим, когато се целуват на публични места или ходят хванати за ръка? При всички тези – и десетки други случаи – става дума само за едно: разширяване на собствените ни мисловни и човешки хоризонти, отместване на граници, които преди това са ни сковавали и не са ни позволявали да правим свободни движения там, където днес това е нещо напълно естествено. Разширяване периметрите на свободата, за това става дума.

Само че, за да стане такова нещо възможно, първо трябва да се помръднат доста неща вътре в нас, да се сменят нагласи, разбирания, възможности постановки… А това е възможно, разбира се, само при условие, че животите ни са наред, че се чувстваме спокойни, сигурни в утрешния ден, незастрашени, доволни… С други думи, промяната винаги е комбинация и съчетание от външни и вътрешни фактори: здрави, свободни, добре работещи, разполагащи с перспективи хора, в едно нормално общество, които малко по малко успяват да надмогнат границите и предразсъдъците си. Не става само с едното, не става и само с другото. Основната причина за възможността да се промениш „навън“, но не и в България, е свързана разбира се с това, че навън живееш напълно различен живот, в напълно различна среда, с напълно различни възможности, напълно различни перспективи, пари, всичко. Тогава нещата стават възможни и в границите на собствения ти живот. Просто прескачаш няколко десетки, а може и стотици години, които собственото ти общество трябва да изкрета мъчително, поради вековната изостаналост…

Все пак модерните технологии поне правят комуникацията изключително лесна, поради което темповете, включително и в традиционно изостаналите региони, се ускоряват значително. Кога преди времената на Интернет българската диаспора е имала възможност за толкова директно участие в развитието и делата на страната си? Когато човек зачете историята на Възраждането – най-значимия период на еднократен културен и стопански скок, който някога сме осъществявали в историята си – то изведнъж разбира до каква ужасна степен всичко е зависело от действително къртовските усилия на хора, внасящи буквално капка по капка информация и култура в България. Няма книги, няма вестници, няма дори език, в началото… И въпреки това е станало, въпреки това се е получило, ако и само с усилията на минимум четири различни вълни от хора, първите от които, разбира се, не са могли дори да се надяват да доживеят някакви реални резултати. А после изведнъж, направо лавинообразно, нещата тръгват с такава скорост, която е просто невъобразима…

Така че идеите пробиват всякакви прегради, в това съмнение не може да има… Огромната разлика между тогава и сега – а всъщност между тогава и ВСЕКИ друг период от най-новата ни история – е в това, че тогава действително е имало реален икономически и стопански бум, в продължение на няколко десетилетия, който в невъобразима степен е дал на хората увереност в собствените им сили и способности, при това на около две поколения (ако броим нещата откъм 1835 до 1875, примерно). След това подемът се е изгубил аламинут, именно поради особеностите на националната ни държава (изключителен централизъм, който преди това е липсвал; загуба на огромни пазари; създаване на типичния чиновнически манталитет, който преди това е бил напълно непознат – какво ти чиновничество при османците, там всички позиции са си запазени за тях, най-много един на хиляда успява да се присламчи; загуба и на мотивацията за работа, защото изведнъж започва бясна надпревара за участие в държавната трапеза – нещо също напълно непознато преди това). И така нататък… Освобождението, в един много ясен и много конкретен смисъл, прекъсва рязко най-важния период на икономически и културен подем, който България някога е преживявала. Не знам дали е имало алтернатива и какво би се получило, ако примерно бихме се развивали с онези темпове още две-три десетилетия, така че да се създаде поне някакво подобие на средна класа. Да се спекулира по всичко това е излишно, разбира се. Но вечната слабост на българското общество – неспособността за създаване на реална, социално влиятелна и финансово независима средна класа, определя всичко в България и до днес. Да видим какво ще се промени евентуално сега, при новото ни участие в една над-национална структура, което евентуално отваря възможности за някакво повторение на възрожденския феномен. Впрочем, по тоя въпрос ще пиша отделен текст. Възможността за ново българско Възраждане съвсем не е толкова хипотетична и невъзможна, колкото може би си мислят всички. Предпоставките, поне формални, вече са налице. Да видим какво ще се случи след като отмине тая голяма криза…

- 17-01-2013|Историк – Заблудата относно „модерните технологии“

Златко, това, за което говориш – „все пак модерните технологии поне правят комуникацията изключително лесна, поради което темповете, включително и в традиционно изостаналите региони, се ускоряват значително“ – колкото и невероятно да ти прозвучи това, в момента ВЕЧЕ е остаряло като разбиране за процесите.

Тези дни имаше една статия на Иван Кръстев в „Дневник“ – „Защо е толкова трудно да променим света“.

Ще цитирам тази част, която ми се струва най-важна за новото разбиране на тези процеси:

„Големият американски икономист и социолог Алберт Хършман още през седемдесетте години пише една много известна книга „Изход, глас, лоялност“. Основната му теза е следната: има два начина, по които вие променяте света – единият, по който пазарът променя света: купувате си мобилен телефон, той спира да ви харесва, но не пишете писма на „Нокиа“ да промени мобилния телефон, вие просто си купувате друг. И по този начин изпращате сигнал на компанията, че трябва да промени нещо, ако иска да оцелее, ако не го направи – умира. И това е начинът, по който се случва промяната. Но има неща, които не могат да се случат по начина, по който променяте „Нокиа“. И това е да промените страната си.

Защото, за да промените страната си, не е достатъчно да се махнете. По някакъв начин човек трябва да се опита да говори по друг начин – това, което Хършман нарича „глас“. Да се опитате да намерите възможност да промените това, което се случва, поставяйки проблемите и пишейки тези писма (това, което не пишете на „Нокиа“), организирайки другите хора.

Проблемът на света днес е, че е много лесно да си тръгнеш

И поради това е толкова трудно да организираш самия себе си, да се срещнеш други хора, да обсъдите какво точно трябва да направите. В този смисъл интернет по някакъв начин ни овластява, но той има всъщност и обратната страна.

„(Всъщност, един по-ясеин, не толкова буквалистки, превод на заглавието на книгата на Хършман би бил не „Изход, глас, лоялност“ – а „Да напуснеш, да надигнеш глас, да останеш верен“ – това са трите типа стратегии, които са възможни за човека в дадена среда)

- 18-01-2013|Историк

Има и други неща в този текст, които са просто някакви нелепици, и които за мен са очевидни (а някои се правят, че не ги забелязват).

Но колкото и да са очевидни тези неща, изглежда ще се наложи да ги посоча конкретно, за да не си затварят очите за тях читателите (и редактора).

Кому е нужно да се създават тепърва такива МИТОВЕ за българската нация: че видиш ли,

„Решаващият механизъм, изграждащ нейното самосъзнание, е противопоставянето „ние – те“, постигнато най-вече като „отрицание на османското/мюсюлманското“.

Това написал авторът – и след това сложил там някакъв цитат от Паисий…

Ами то именно Паисий поставя нещата на съвсем друга основа. Аз съм далеч от мисълта да обявявам Паисий за „перфектния историк“, но все пак посоката, в която той пише, е точно обратната на това, което авторът твърди (за „отрицанието“ и т. н.). Всъщност, всеки, който е чел произведението на Паисий, е наясно, че там той не отрича достойнствата на другите народи – напротив, той просто очертава достойнствата на българите, и то по аналогия на достойнствата на другите народи.

Ето още един цитат от Паисий, да видим какво „отрицание“ ще „съзре“ в него

„Дивни са присъдите на бога, неизследима е бездната на неговите съвети за управлението на тоя свят и за промисъла, с който управлява царствата на тоя свят – раздава ги, променя, пренася и когато иска, погубва и пак възстановява. Понякога ни се струва, като че не се грижи за нас, като че ни е пренебрегнал с безкрайна забраво, но не е така. Може в летописите и историите на евреите да се узнае как много пъти ги предаваше в плен и запустение и пак ги събираше и закрепваше в тяхното царство, както и сега се вижда от упадъка на източното гръцко и българско царство. И струва ни се, че не окончателно бе отхвърлено и забравено от бога.“

Това, което Паисий прави с цялото си произведение, е именно в такава посока: той не отрича, че другите са имали (царе, царство, летописи, войска, военни победи) – той утвърждава, че И българите са имали всичко това (царе, царство, летописи, войска, военни победи).

„Аз видях, че много българи постъпват така и отиват по чужди език и обичай, а своя хулят. Затова тук написах за ония отцеругатели, които не обичат своя род и език; а за вас, които обичате да знаете и слушате своя род и език, написах да знаете, че нашите български царе, партиарси и архиереи не са били без летописни книги и кондики.“

И пак:

„Римското царство било силно и славно на земята, но българите посред гърците и римляните усвоили и завладели много земя и царували през толкова години самостоятелно и славни. Понякога гърците ги побеждавали и искали да ги покорят под своя власт, но бог отново издигал силни и храбри царе у българите и тъй те пак побеждавали и освобождавали своя български народ от гръцко и римско поробване,“

- 20-01-2013|Светлана Войнова – Къде е д-р Исов

Доколкото зная, от няколко години д-р по история Мюмюн Исов работи по строежите в София…За да храни семейството си в Хасково. Защото затвориха училището в неговото село, където бе учител…Ще прочета с интерес коментарите след тази моя информация.

- 21-01-2013|Историк

Колежке Войнова, интересен въпрос задавате, само че не става ясно към кого точно сте насочили своя въпрос.

Само ще припомня, че през Възраждането, когато българите не са имали свои училища, те са си създали такива – сами, със собствени средства.

Така че турската общност у нас, предвождана така ефектно от ДПС, би трябвало да съумее да се погрижи за своите интелектуалци – още повече, че самият Исов е един от много малкото български турци, които са издали своя книга по „възродителния процес“… Или може би именно затова ДПС не му е намерило досега някаква по-подходяща работа?

ГЛАВЛИТ (1952–1956)

Автор: Весела Чичовска

Изграждане на единна цензурна система в България

Историята на Главното управление по въпросите на литературата и издателствата (Главлит) е твърде важна от научна гледна точка. Тя дава възможност да се очертаят условията, при които протича културният живот в страната. Нейното осветляване допринася да се вникне в механизма, да се анализират причините и да се проследят етапите за изграждане на единна цензурна система в България от съветски тип.

За историята ни това е една нова тема, чието разработване години наред е осуетявано от официалната теза, че след 9 септември 1944 г. в България липсват цензурни ограничения, а политическият контрол бил „насочван само срещу онази „свобода“, която увреждала българските интереси“ и „пренасяла ерозиращото влияние на буржоазната идеология“[216]. Дейността на Главлит и преди години би могла, макар и изолирано от обществения фон, да бъде проследена като един от примерите за тежката атмосфера на времето, което за дълго най-общо се характеризира от хуманитарните науки като „период на култа към личността“. Убедена съм, че дори и подобно повърхностно представяне на институцията, т. е. без да се търси обяснение на нейната същност в порядките на обществената система, пак би било изключително полезно и би довело читателя до много сериозни размисли. Но тук изследователските намерения се сблъскваха с трудност от чисто професионален характер – липсата на какъвто и да е достъп до архивни източници, отразяващи дейността на Главлит. Разкритите през последната година, макар и частично, фондове от архива на Българската комунистическа партия, вече съхраняван в Централния държавен архив (фондове с индекс „Б“), от бившия поверителен отдел на Централния държавен архив на Република България (ЦДА), както и на отделни колекции от Архива на Министерството на външните работи (АМВнР) дават възможност да се очертаят (все още по-общо заради недостъпността на документите от МВР) основните моменти във формирането на цензурна система у нас от 9 септември 1944 г. до организирането на Главлит. Специалното проучване на това учреждение показва устойчивостта на създадените от него принципи и контролни механизми, запазили действието си до края на 80-те години, т. е. повече от три десетилетия след разформироването на Главлит.

През последните месеци в разгорещената полемика по проблемите на културата у нас всяка от политическите сили употребява определението „главлитовски“ като синоним на мракобесен, диктаторски подход към творческия живот и свободата на личността. Публикуват се и отделни документи, издадени от Главлит – например „списъци за вредна литература“[217]. Никъде обаче институцията, превърнала се в символ за насилие в културата, не е цялостно характеризирана. Дешифрирането на понятията в актуалния политически език, разбира се, не е аргумент за научно изследване. Интересът ми към Главлит е отдавнашен и научно обусловен. В продължителната ми работа по проблемите на образователната система нееднократно съм се сблъсквала с нелепи разпореждания по отношение на учебници, учебни програми, съдържание на детско-юношески периодични издания, дадени от Главлит, без обаче желанието да разбера какво се крие по същество зад това наименование да е било удовлетворено в нужната степен – документално, категорично.

Материалите, с които се запознах, ми дадоха възможност да осъзная значимостта на темата, чието проучване, макар и съсредоточено към цензурата, дава възможност да се направят и известни изводи за влиянието на външните и вътрешните фактори, довели до създаване на тоталитарната система у нас. Така че темата за Главлит има своите по-широки измерения в стремежа за вникване в сложните процеси в развитието на българското общество след Втората световна война.

Анализът на историята на Главлит изправя изследователя пред някои все още слабо проучени проблеми от новата ни политическа история. Единият от тях се отнася до традициите в цензурната политика и до системата на ограничаване на личната и творческата свобода през първата половина на XX в. и особено от 20-те години до 9 септември 1944 г. Писаното в десетки разработки е повече в декларативен, а не в научен тон. То не засяга въпроси, свързани с механизмите и принципите на организиране и осъществяване на цензурната политика. Това са трудности, отнасящи се до отсъствие на методика на изследването. Но те от своя страна също допират до практически неблагоприятни моменти, определени от липсата на достъп до документите от Архива на Министерство на вътрешните работи. Оттук пък идват и пречките да се правят разсъждения в сравнителен аспект и да се отговори категорично на въпроса, доколкото в цензурната политика от 50-те години е намерила отражение някаква българска традиция и доколко ѝ е оказал влияние съветският образец. Някои от достъпните източници са достатъчно важни по съдържание, за да се правят въз основа на тях опити за заключение и в тази насока.

Проблемът за цензурата допира до многоплановата и сложна тема за процеса на съветизация на България след Втората световна война. Поради обективни политически трудности, съществуващи до неотдавна, тази интересна и важна проблематика не е специално разработена в историографията ни. Но редица важни аспекти от нея – ликвидирането на политическия и идейния плурализъм в българското общество, абсолютното налагане на държавното начало в стопанския и културния живот, международната изолация на страната от края на 40-те години, предизвикана от съсредоточаване на задграничните ѝ контакти строго в рамките на съветския блок – са разгледани в редица научни изследвания на български автори. Те са цитирани в хода на настоящото изложение.

Цензурните ограничения като момент от процеса на съветизацията в България вярно са отбелязани в книгата на видния български юрист проф. H. Долапчиев, който, след като напуска поста български пълномощен министър в Лондон през 1948 г., живее във Великобритания като политически емигрант. В монографията твърде точно са очертани първите етапи (до 1948 г.) от процеса на съветизация на България, чиято съдба на съветски сателит, както вярно посочва авторът, е предрешена от Великите сили още в началото на 1945 г.[218] Лишен обаче от непосредствени впечатления, а също и от меродавни за изследователя източници за развоя на българската политика, Н. Долапчиев не е доловил настъпилите нюанси в процеса на съветизация на страната в началото на 50-те години, когато българската активност за копиране на съветската политическа практика води до съществени промени в политическия живот.

Целта на настоящата статия не се ограничава само с очертаване на основните моменти в политическите функции на Главлит. Анализът на дейността на тази институция дава възможност да се търси балансът във влиянието на вътрешните и международните фактори, допринесли за утвърждаването на съветския модел в обществено-политическото развитие на България. Историята на Главлит разширява представите за тежката атмосфера на подозрителност и страх, при които е принудена да работи българската интелигенция в процеса на утвърждаването по болшевишки образец на идеологическия диктат на Комунистическата партия в културния живот.

* * *

Изграждането на единна цензурна система е важен елемент от утвърждаване на съветския модел в националното ни развитие. То, както и цялостният процес на съветизацията, преминава през отделни етапи, всеки от които има свои специфики, очертани от действието на вътрешни и външни фактори. Непознаването на документалните материали от Архива на Министерство на вътрешните работи не дава възможност да се очертае по-релефно безспорно голямото място на тази репресивна институция във формирането на цензурната система на България от септември 1944 до началото на 50-те години. Косвени източници обаче дават основание да се предполага активната намеса на министерството и особено на Дирекцията за държавна сигурност (ДС) в дейността за политическия контрол върху всички прояви от националния ни живот. Механизмът на този контрол обаче се променя под влияние на вътрешните и най-вече на международните фактори. Те са особено силни и разнопосочни, тъй като до 1947 г. България няма подписан мирен договор, а след това все по-осезателно чувства съветската активност за формирането на т. нар. „Източен блок“[219].

Веднага след 9 септември 1944 г. до сключване на Съглашението за примирие с Великите сили от антихитлеристката коалиция функциите на цензурата се изпълняват от създадената към Министерството на пропагандата служба „Проучване на пропагандни материали у нас и в чужбина“. Тази дейност се наблюдава от Министерския съвет (МС) и от Националния комитет на ОФ, в които са представени четири политически сили БКП, БЗНС, БРСДП, НС „Звено“ и групата на независимите интелектуалци. Важно е да се отбележи, че без каквото и да е външно внушение всички участници в отечественофронтовската коалиция са единодушни, че положението на България на съюзник на хитлеристка Германия до 6 септември 1944 г. налага в културата да се осъществят цензурни акции, но при ясно определени критерии, въз основа на които ще се оценяват културните прояви, книгите и периодичните издания и т. н.[220] Тези инициативи не са свързани с разгърналия се в страната през първите седмици след 9 септември 1944 г. терор срещу отделни личности и групи от интелигенцията.

Според Съглашението за примирие от началото на ноември в България действа Съюзна контролна комисия (СКК), в която са включени мисии на Великобритания, СССР и САЩ, работещи под ръководството на Съветското главно командване. Комисията контролира целия национален живот – политически, стопански и културен, както и международни прояви. В ръцете на СКК по силата на получените пълномощия се съсредоточават и функциите на цензурата, за чиято реализация от българска страна следи учреденото към Министерството на външните работи Комисарство за изпълнение на Съглашението за примирие[221]. Пълномощията на съветската мисия в СКК ѝ дават възможност да налага свои критерии при определяне на съдържанието на дейността на цензурните органи, работещи към двете културни министерства – на народната просвета и на пропагандата, а също така и към комитетите на Отечествения фронт. Съветските изисквания не срещат отпор от страна на другите две секции в комисията, тъй като представителите на Великобритания и САЩ първоначално не проявяват интерес към въпроси, невлизащи пряко в кръга на обсъжданията на СКК[222]. В резултат на наложените от съветските представители критерии, поддържани от определени леви среди в БКП, както и от някои представители на интелигенцията от некомунистическите партии в ОФ, до лятото на 1945 г., са забранени и унищожени от органите на МВР книги и периодични издания, чието съдържание изобщо не е фашистко. Репресирани са културни дейци, чиято професионална дейност, политическо и гражданско поведение са окачествени като фашистки. В случая става дума за политически натиск, който, аргументиран с борбата срещу фашизма, се упражнява срещу демократични идеи и прояви, полемични на марксизма. Позицията на съветската мисия в СКК обективно допринася в условията на политическия плурализъм, съществуващ в рамките на Отечествения фронт, да се налага идеологията на една от политическите сили – на БКП. Тази подкрепа дава възможност на Комунистическата партия да възприеме една много ефективна за нея при конкретните политически условия тактика, при която под лозунга за изкореняване на фашизма да се противопоставя на демократични по същност идеи, но алтернативни на ленинизма[223]. Освен това съветските интереси получават допълнителна закрила и своеобразен монопол в българската пропаганда въпреки поетото задължение България да осигурява равни възможности за проникване на информация и за трите държави в СКК. Съветската мисия обаче успява да наложи принцип, според който разпространяваните у нас материали, посветени на СССР, а също и на Русия и на руската култура, да бъдат единствено от съветски източник. Този принцип с малки изключения остава в сила у нас до средата на 80-те години[224].

Откриването на многопартийната система след излизането в опозиция на части от съюзниците на БКП в Отечествения фронт – от БЗНС, БРСДП, и след възстановяването на Демократическата партия, налага промени и в цензурната политика на България. Разрешено от СКК е обнародването на органи на опозиционните политически сили, разширено е присъствието на чужди кореспонденти у нас, чиито гледища за политическата обстановка в страната са твърде разнообразни. Много скоро обаче съветската мисия в СКК успява да наложи в българската политика една доста благовидна формула за ограничаване на свободата на печата, а тя е – да не се допуска под различни форми на пропаганда „да бъдат злепоставяни интересите на България“, тъй като скоро предстояло обсъждането на нейното положение на Парижката мирна конференция и отстояването на легитимността на управляващата групировка било задължително. Ето защо XXVI ОНС, в което не участват опозиционните партии поради възприетата от тях бойкотска тактика, гласува допълнение към Закона за печата[225]. По силата на този законодателен член през 1946 и 1947 г. са спирани както отделни материали, така и цели броеве от опозиционните вестници – еднократно или за по-продължителен период. Тази част от Закона за печата е използвана за откриване на съдебни дела срещу лидери и изтъкнати журналисти от опозицията – Кр. Пастухов, Цв. Иванов, Тр. Кунев и др. Последният от тези процеси е проведен през 1948 г. срещу журналисти, публикували във в. „Свободен народ“. За отбелязване е, че във всички случаи обвиненията са отправяни не по Закона за печата, а за антидържавна дейност – по членове от приетия през март 1945 г. Закон за защита на народната власт[226]. В научната литература тази цензурна политика доскоро е оценявана като израз на силните позиции, които БКП успява да получи още от края на 1944 г. в сферата на ръководството на информационните средства. Някои материали обаче от съветските архиви показват, че допълнението към Закона за печата от април 1946 г. е направено по внушение от Съветската легация в София, която преценява тази мярка като първа стъпка към ликвидиране на опозиционните вестници[227].

Мерките срещу опозиционния печат, както и срещу цялата дейност на опозицията, са насочени срещу публичната изява на идеи, оспорващи политическата и теоретическата платформа на БКП. Това е и главната насока на цензурната политика през 1945 до 1947 г., когато опозицията е разгромена. В цензурния контрол обаче се прилагат и форми за обезличаване на политическата пропаганда на партиите, запазили своя съюз с БКП в Отечествения фронт. Най-строги по отношение на отечественофронтовския печат са санкциите към в. „Изгрев“ – орган на НС „Звено“.

Общо от есента на 1945 до лятото на 1947 г. цензурните мерки са в областта на политическата пропаганда. Твърде интересна и несъответна на логиката на развитието на политическия натиск е възприетата и следвана от БКП линия в отделните културни сфери и по-специално към публичните изяви на творческите организации на интелигенцията. В стремежа си да разсее страха, настъпил от уличните саморазправи и терор през първите седмици след 9 септември, и да успокои широките среди от интелигенцията, които в огромната си част са безпартийни, БКП, колкото и странно да изглежда с оглед на познатите от по-късно действия, в продължение на около две години се въздържа да се намесва открито в културния живот и провежда своята линия само чрез Отечествения фронт. Тогава е издигнат призивът да се създава истински демократична, национална култура чрез активността на всички естетически и научни школи, при пълна независимост на интелектуалния труд и културно общуване с близки и далечни народи. Нещо повече, от името на ръководството на БКП авторитетно се заявява, че творческата свобода няма да бъде ограничена от идейни препоръки. Заявено е, че „марксистката методология в науката и социалистическият реализъм в литературата и изкуството няма да бъдат налагани по административен и политически път, а трябва да изявят своите предимства в честно състезание с другите естетически и научни школи, както и с идейни течения“[228]. Тази тактика се налага въпреки сериозните възражения срещу нея във висшите среди на ръководството на БКП. Причините за допускането ѝ трябва да се търсят в сложната вътрешнополитическа и международна обстановка, в която се намира България като бивш съюзник на хитлеристка Германия. Те карат правителството да търси по-реалистични пътища за излизане от международната изолация, което може да стане единствено със съгласието на всички сили от антихитлеристката коалиция. Настъпилата политическа конфронтация сред великите държави от антихитлеристката коалиция не дават особени предимства за уреждане на българския въпрос чрез представяне било на едната, било на другата от борещите се в страната политически формации. Българското стопанство, пострадало от войната, при липсата на политически гаранции и при провеждането в световен мащаб на дискриминационни мерки по отношение на хитлеристка Германия и нейните сателити, също не е в състояние да съдейства за уреждане на международното ни положение. Това определя важната роля на международната активност на интелигенцията или по-точно на среди и дейци от нея, различни в професионалната си и политическата си ориентация, но достойно представяли в недалечното минало българската култура зад граница, на първо място, това са учени, музиканти, художници и др.

Важно е да се отбележи, че при неуреденото международно положение на страната културният обмен с чужбина се осъществява не от държавни или политически институции, а благодарение на усилията на организациите на интелигенцията; на частните фирми в издателското и филмовото дело, на автономните научни средища, каквито са БАН и Софийският университет, и чрез личните контакти и престиж в странство на редица изтъкнати български интелектуалци. Някои от тях, като д-р Н. Меворах, проф. H. Долапчиев, П. Увалиев, Ст. Симов, В. Петров, Д. Габе, В. Юруков и др., се изявяват и на дипломатическото поприще. Когато В. Коларов става министър на външните работи, една част от тези дипломати са безцеремонно върнати в България, а други отказват да изпълнят разпорежданията на министерството и остават в емиграция. В края на 40-те години заслугите на българската интелигенция за подобряване на международното положение на страната са отминати с неблагодарност и в началото на 50-те години някои културни дейци, радващи се на уважение в чужбина, са обявени за политически неблагонадеждни[229].

Редица събития до края на 1947 година (ратификацията на мирния договор, разгромът на опозицията, насоките, които дава създаденото през септември Коминформбюро за развитието на държавите от формиращия се съветски блок) допринасят за коренна промяна в тактиката на БКП към интелигенцията. Цензурният контрол от политическата сфера, при който вече е осуетена каквато и да е възможност за лансиране на опозиционни на БКП гледища, се насочва към културната област. Със създаването си Комитетът за наука, изкуство и култура (КНИК), начело на който застава членът на ПБ на ЦК на БКП В. Червенков, поставя и в областта на културата начало на срастването на органите на държавата и на Комунистическата партия.

Непознаването на материалите от архива на МВР не дава възможност пълно да се очертае механизмът на действие на цензурата. Може да се предположи обаче, че три са центровете, които следят и преценяват културната дейност – поелият функциите си от 1 януари 1948 г. КНИК, отделът „Агитация и пропаганда“ при ЦК на БКП и Министерството на вътрешните работи. Политиката на БКП в културата се осъществява чрез КНИК. МВР санкционира проявите, определени от ЦК на БКП и КНИК като антинародни, политически вредни и т. н.

В съответствие с политическата линия на Комунистическата партия КНИК внася, а Великото народно събрание приема закони за ликвидиране на частната инициатива в културната дейност, допринесла през изминалите десетилетия след Освобождението за духовното издигане на нацията. Въведен е държавен монопол в книгоиздаването и кинематографията. Чрез прилагането на закони от 1947 и чрез Закона за висшето образование от 1948 г. КНИК прекратява и последните автономни прояви на БАН, Софийския университет и останалите висши училища. Това подпомага упражняването на политически контрол върху литературата, изкуството, науката, образованието, вноса на филми, кинопроизводството, представено тогава от кинодокументалистиката и седмичната кинохроника.

Засилват се административната и политическата зависимост на организациите на интелигенцията от държавните и политическите органи. Този процес се реализира по две линии – първо, чрез анкети и политически проверки за минали и актуални изяви на членовете на творческите съюзи и, второ, чрез разширяване на материалната зависимост на интелигенцията от държавата, респективно от отделите при ЦК на БКП, които наблюдават културния живот. От КНИК зависи какво и от кой автор може да се издава, чии картини и на какви теми могат да се експонират и кои от тях да се откупуват (откупките са изключително държавни)[230], какво да произвежда документалното кино и какво не, какви музикални и театрални формирования да се субсидират.

Материалната зависимост добре си свършва работата. Тя повече от каквито и да е политически забрани допринася за ликвидиране на творческата свобода. Идеята на Камарата на народната култура чрез разумно материално насърчение да бъде запазено достойнството на творците, привлякла усилията на Ал. Обретенов, К. Константинов, Л. Пипков, Г. Попов (Джон), Н. Балкански, проф. H. Михов, Л. Тенев, Г. Гочев и др., е грубо прекъсната със създаването на КНИК[231]. Оставени са безвъзвратно в миналото творческите формирования – дружества, съюзи, в които интелектуалците се обединяват по естетически и професионални предпочитания, а не по политически признак и чрез административен диктат. Опитът през 1946–1947 г. да се възстанови атмосферата на толерантност и взаимно уважение, царила сред културните среди през 20-те и 30-те години, е прекъснат с бруталността, позната от грубата намеса на ръководството на БКП през 1936 г. в кормиловския спор, когато са наказани сурово културни дейци комунисти не заради политическа дейност, а за естетически възгледи и творчески предпочитания[232]. Срещу тази линия, възродена от КНИК и ЦК на БКП в края на 40-те години, отправят протести изявени интелектуалци комунисти. Обяснимо е, че възраженията срещу идеологическия диктат идват именно от средите на БКП. Споменът за революционната ярост, за чистките от първите месеци след 9 септември 1944 г. са силни и всяват страх сред широките среди от интелигенцията извън Комунистическата партия. Той не може да бъде отстранен нито от дейността на Камарата на народната култура, нито от официалните изявления на ръководството на БКП до края на 1947 г. за ненамеса на политическите фактори в културната дейност. Нещо повече, за неговото засилване допринасят тежките наказания на интелектуалци демократи – Тр. Кунев, Цв. Иванов, д-р Т. Чичовски, Р. Боналов и др., осъдени единствено за журналистическа дейност.

Но възраженията на изявени културни дейци комунисти срещу политическия натиск на БКП върху творческата свобода са обречени на неуспех независимо от доблестната гражданска позиция, големия революционен актив в миналото и безспорния професионален престиж на протестиращите, сред които са Ал. Жендов, Ст. Сотиров, Б. Дановски, Л. Пипков, проф. H. Меворах, проф. Т. Владигеров и др. Трагедията на тези интелектуалци се корени в убеждението им, че нещата са объркани единствено у нас, на българска почва, от развихрилата се активност на амбициозния и властен В. Червенков, както и от обградилата го група на кариеристи и необразовани функционери. Те не могат да допуснат, че нещата са по-тежки, че председателят на КНИК не нарушава, а точно следва болшевишките принципи в културната политика. Заблудата им се корени в обстоятелството, че те (с изключение донякъде на Ал. Жендов) изобщо не познават съветската действителност и съдят за нея по един измамен, пропаганден образ. Години наред управляващите в СССР организират за външния свят блестяща фалшива витрина, зад която скриват една жестока и мизерна действителност. Но това е трагедията на цялата лява интелигенция, която живее с измамната илюзия за справедливостта на съветското общество, създавана от ВКП(б) и Коминтерна. Този недействителен образ за страната на диктатурата на пролетариата се допълва, доукрасява от най-видни интелектуалци от Западна Европа, от САЩ, от Латинска Америка, които заради заблудата и чистия си идеализъм десетилетия наред крачат „във възторжения строй на приятелите на СССР“[233]. Голямата заблуда предопределя и трагичната развръзка за опонентите на В. Червенков, които са сред най-силните по духовно присъствие и най-ярките по професионална дейност интелектуалци в БКП.

Спорът между В. Червенков и част от културните среди в БКП започва непосредствено след 9 септември 1944 г. Напуснал рано страната, без образование и без да познава нейния културен живот, В. Червенков се обучава в Института за червена професура в Москва, където по-късно е и преподавател. Той се завръща в България със самочувствието на най-солидно идеологически подготвен деец от сталински тип, „необременен от тесняшкото минало“ и овладял болшевишката теория. Скромното му място сред емигрантските среди го е лишило от международни контакти и европейски пътувания, макар и само на коминтерновска основа, каквато са имали други дейци на БКП. Възпитан в херметизираното съветско общество, той не познава европейската култура, но не съзнава този голям недостатък. В България В. Червенков среща интелигенция, която е приобщена към европейския културен живот, освободена е от провинциални комплекси и идеологически схеми, получила е чрез свои утвърдени представители признание зад граница. Това обаче не създава у него чувство за непълноценност, а го изпълва със съзнанието за идеологическо превъзходство. Той смело произнася своите идеологически присъди – нарича познаването на западната култура низкопоклонничество, а творческите търсения на българските интелектуалци – подражателство, формализъм, изпадане в „плен на гнилата западна култура“. Според него малка и бедна България имала в сравнение с другите страни, особено със Съветския съюз – жалко и бледо културно битие[234].

В. Червенков пристига в България с мащабни лидерски амбиции. Но непосредствената им реализация на политическото поприще е осуетена от присъствието на дейци, много по-популярни в собствената им партия и в международното комунистическо движение, като Г. Димитров, В. Коларов, Тр. Костов. Това го насочва към ръководството на културния живот. Но и в тази сфера водаческите му намерения първоначално се оказват твърде крайни и прибързани с оглед на тактиката, която по вътрешнополитически и международни съображения БКП е принудена да следва по отношение на интелигенцията. Неговите възгледи срещат неодобрение не само от идейно нескованите среди от интелигенцията в БКП, които са верни на разбиранията си за свобода на културния живот със задължителните за това естетически и идеен плурализъм и толерантност, но и в част от Политбюро и до голяма степен от Георги Димитров. Причината за това е преценката, че червенковската амбиция за незабавно и безкомпромисно налагане на ленинизма е прибързана, нереалистична и излишно „пренатяга тетивата“ в и без това сложните отношения с интелигенцията, от чиято подкрепа властта се нуждае.

Времето на В. Червенков настъпва веднага след формирането на Коминформбюро през есента на 1947 г. Наложеният от ВКП(б) курс е за бързо идеологическо преустройство в т. нар. „нов тип демокрации“ и отрича тактиката, допускаща за определен преходен етап културен плурализъм и лоялно културно общуване със западните страни. Той открива път за разгръщането на болшевишка безкомпромисност в настъплението срещу идеи и естетически платформи, несъответстващи на политическия подход към културната дейност, назован в СССР социалистически реализъм в литературата и изкуството и марксистко-ленинска методология в науката. Този процес на настъпление на Комунистическата партия в културната сфера, осъществен първоначално от дейността на КНИК, а по-късно и чрез системата на строг политически контрол, оформена след Петия конгрес на БКП, поставя под ударите на цензурата цялата интелигенция, включително и от средите на Комунистическата партия. Това е един от белезите за напредналия стадий на съветизация на източноевропейските страни, при който в тактиката на ръководствата на комунистическите партии спрямо интелигенцията са изоставени всички междинни, компромисни варианти[235].

Доскоро политическите условия не допускаха кратко и точно да се назоват причините за т. нар. „еволюция към откритите карти“ в отношението на БКП към културните среди. Промените на политиката в културната област в края на 40-те години настъпват не поради по-активната намеса на В. Червенков в културния живот, а поради пълното утвърждаване на една обществена система, която не допуска свободно протичане на духовните процеси с присъщите за това индивидуалност, идейно и естетическо многозвучие и пъстрота. Сам В. Червенков играе огромна роля и носи голяма отговорност за окончателното налагане на диктаторския стил на ръководство на културата. Но неговата дейност не само е обективно подпомогната, но и е адекватна на политическата ситуация, наложена от Съветския съюз в източноевропейските страни, при която е ликвидирана каквато и да е възможност за алтернативни на официалната идеология гледища не само в политиката, но и в културата. Редица допълнителни фактори допринасят за бързото налагане на В. Червенков в политическия живот. Два от тях са от особено значение – първо, жестоката разправа с Тр. Костов, изповядващ един по-разумен в сравнение с бившите емигранти в СССР интернационализъм, второ, съпруг на Ел. Димитрова, В. Червенков е член на семейството на Г. Димитров.

Някои събития в края на 40-те години допринасят за утвърждаване на нови тематични сфери в цензурната политика на България. Под ударите на цензурата попадат личности и прояви, които първите години след 9 септември 1944 г. са били не само строго защитаван обект, но и деен субект на пропагандата на БКП. Проследени в хронологичен ред, по-важните от тези събития са: влошаването на отношенията между Югославия и държавите от съветския блок, създаването на СИВ, процесът срещу Трайчо Костов. Разногласията между Й. В. Сталин и Й. Б. Тито, довели през лятото на 1948 г. до изключване на ЮКП от Коминформбюро, налагат в България (подобно на всички източноевропейски страни) строго ограничаване на връзките със западната ѝ съседка и стриктен контрол върху всички културни и политически прояви, свързани с Югославия[236]. По съветски образец цензурата насочва своята активност и в ретроспективен план.

Започва акция за прочистване на библиотеките, издателствата и книжарниците от литература, обявявана в продължение на повече от три години за политически важна и изключително ценна. Под ударите на цензурата попадат не само книги за Тито, за ЮКП и Югославия след Втората световна война, но и издания от различните югославски автори от 30-те и 40-те години.

Въвеждането на цензурни ограничения в тематиката за Югославия е направено от официалните среди в България само в рамките на внушеното и разрешеното от СССР, макар че БКП има сериозни, собствени основания да осъди хегемонистичната, националистическа позиция на ЮКП, изявила се в трактовката на проблема за мястото на населението в Македония в историческото и културното развитие на българския народ. Официалните среди в България след лятото на 1948 г. дори не отменят цензурните забрани, наложени от формулата „прояви с великобългарски шовинизъм“, под ударите на която несправедливо попадат научни и художествени произведения и културни дейци, заели в творчеството си исторически верни позиции по македонския въпрос, по българо-сръбските и българо-югославските отношения[237]. Наложените в края на 1948 г. политически ограничения по представяне на югославската проблематика не са израз на освобождаването на БКП от националния нихилизъм и подронващия националното ни достойнство криворазбран интернационализъм. Те отричат правото на Югославия да прояви несъгласие и да се противопостави на намесата на ВКП(б) и на Й. Сталин във вътрешните ѝ работи. В същото време БКП не оспорва грубите, неоправдани претенции на Югославия срещу обективното представяне на суверенно български проблеми.

Създаването на Съвета за икономическа взаимопомощ (СИВ) през януари 1949 г.[238] поставя пред всяка от страните участнички нов тип строги цензурни ограничения, наложени от внушения от съветската страна страх от „изтичане на информация“ до западните държави. В СИВ се налагат железните съветски принципи за секретност, тъй като самата организация е формирана с цел да изолира държавите участнички от икономически контакти със западните страни. Задълженията за поверителност се обуславят и от разширяващата се обвързаност на икономиките на отделните държави и засилващата се зависимост на всяка от тях от Съветския съюз. Така че всеки пропуск на която и да е от участничките крие опасност от най-строги санкции от съветските репресивни институции. Учредяването на СИВ успоредно с икономическите последици засилва насажданите методично от СССР шпиономания и страх от диверсия сред политическите и държавните институции в страните от съветския блок.

Процесът срещу Трайчо Костов заедно с подобните наказателни акции в другите източноевропейски страни[239] засилва аргументите в полза на формирането у нас на единна цензурна система. Направените на януарския пленум на ЦК на БКП през 1950 г. изводи са изцяло пронизани с болшевишка подозрителност към интелигенцията и със страха от врага с партиен билет. По думите на В. Червенков, след като в страната вече нямало открита опозиция, то Комунистическата партия служела за надеждно прикритие на „оръдията на англо-американския империализъм“. Процесите в София и в Будапеща според него показали, че на „старата“ интелигенция, формирана в миналото, не можело да се вярва и трябвало бързо да се обучат кадри от средата на работническата класа и трудещите се селяни[240].

Засилването на бдителността и политическия контрол Политбюро свързва с по-цялостно изучаване на съветския опит в тази насока. Процесът срещу Тр. Костов убеждава ръководните среди в БКП колко жестоко се наказва всяко съмнение в неискреност към Съветския съюз. Това поражда у тях комплекс „от изоставане от съветския начин на управление“ и от евентуално допускане на някаква българска специфика било в политическия, било в стопанския или културния живот на страната. Този страх става движещата сила в управляващите държавата и БКП среди.

Без съмнение внушенията за изравняване на методите на ръководство, за преодоляване на „изоставането“ идват и от съветска страна. Достъпните ми документи обаче засега представят главно българската позиция, а тя в началото на 50-те години се отличава с изключително усърдие и инициативност за въвеждане на съветските образци в културния живот.

От 1950 до 1952 г. е извършена пълна реорганизация на всички степени на образователната система от първоначалното до висшето училище. Въведени са основните елементи на учебните програми, направо са преведени по редица предмети от различните образователни степени съветски учебници. Наложено е единното училище. Това нарушава традиционната структура на учебния процес, като съкращава един от концентричните кръгове в преподаването на учебния материал. Въведена е съветската петобална оценъчна система. Наложен е постоянен цензурен контрол върху учебниците. Висшите училища, наречени по съветски стил заведения (ВУЗ), са лишени от преподаването на редица научни дисциплини, определени като „чиста“ наука или идеализъм. Дори тактичният опит на авторитетни педагози комунисти да се противопоставят на тези съсипващи образователната система промени са определени в Политбюро и Секретариата на ЦК на БКП като антисъветски и са строго наказани[241].

Направена е последната, решителна стъпка към изравняване на дейността на съдилищата и прокуратурата у нас и в Съветския съюз. Това е сложен процес, преминал през различни моменти, важна част от който е постепенното обезличаване още от 1945 до практическото социално изолиране на адвокатската професия през 1952 г. Въз основа на съветския опит се твърди, че адвокатурата е излишна в новото общество, при което хората все по-рядко ще прибягват до съдебна процедура в битов план, където проблемите щели да се решават от т. нар. „другарски съдилища“. Що се отнася до политическите процеси, то при тях по съветски образец се приема, че задачата на адвоката защитник е само формална[242]. И така, през 1952 г. в съдебната система са въведени промени, крайно реакционни по своя смисъл – за приравняване на процедурата в гражданските и военните съдилища, за съкращаване на адвокатските колегии като остатък от миналото, за приемането на високия процент на осъдените като критерий за ефективна работа на съдилищата[243]. Измененията в съдебната система са свързани с цензурния контрол, тъй като винаги съществува опасност случаите, засегнати от него, да станат обект на наказателно дело.

В резултат на засиления политически контрол преминава вълна от репресии срещу интелектуалци, дръзнали да изкажат независими от официалното гледище мнения по чисто професионални въпроси – научни, театрални, образователни, художествени. Като се започне с дискусията за състоянието на биологическата наука, състояла се в БАН през пролетта на 1949 г., и се стигне до скандалната разправа в Народния театър през 1952 г. с Г. Стаматов, осмелил се да изрази несъгласие с бездарния режисьорски стил на командирования у нас съветски театрал Б. Бабочкин – във всички случаи са наказани видни културни дейци, даващи облика и определящи нивото на съвременната българска култура – акад. Д. Костов, акад. M. Попов, акад. Ив. Буреш, проф. Ив. Странски, Ал. Жендов, С. Попов, Н. Райнов, проф. Н. Меворах и др. Техните чисто професионални мнения са оценявани ту като идеалистически, ту като формалистични, ту като ненаучни или недостатъчно художествени, но задължително във всички случаи като антисъветски, тъй като се отличавали от официалните съветски гледища. А това през 50-те години е най-тежко политическо прегрешение[244].

Съветската схема за социалната структура на държавата на диктатурата на пролетариата не отрежда самостоятелно място на интелигенцията. По аналогия на нея през 1952 г. Политбюро на ЦК на БКП взема решение, че по социално положение населението в страната се разделя на три категории – работници, селяни и служещи[245]. Това е мястото, което съветската обществена система, приета за образец от БКП, отрежда на образованата, създаваща духовния облик на нацията част от населението. И така – интелигентът не твори, не изследва, не лекува, не обучава, не създава материални и духовни блага – той служи. Той е зависим от държавата, от Комунистическата партия – постоянно е противопоставян заради „нетрудовите“ си занимания („нито оре, нито тъче“) на останалите категории от населението. Всички тези заимствания от съветската политика вероятно са препоръчвани от ВКП (б). Меродавна документация по въпроса все още липсва на изследователя. Източниците обаче убедително показват инициативността на управляващите политически органи у нас за унищожаване на всяка национална специфика и за утвърждаване в България на елементите на съветския модел в обществената система.

Процесът на пълното подчинение на интелектуалната дейност от политиката изисква и усъвършенстване на идеологически контрол. В средата на октомври 1952 г. Политбюро на ЦК на БКП възлага на комисия в състав Енчо Стайков, Рубен Леви (Аврамов), Карло Луканов, Георги Михайлов и Георги Кумбилиев да подготви проект за учредяване на централизирана цензурна институция по подобие на съветския Главлит[246]. Самата процедура отговаря на установената тоталитарна практика – всички въпроси да се обсъждат в Политбюро и оттам да се дават готови решения в Министерския съвет. В персонално отношение съставът и на двата органа – ПБ на БКП и МС – в общи линии е един и същ. Това също е един от белезите на пълно срастване на ръководните органи на Комунистическата партия и държавна власт. В този дух е и внесеният десетина дни по-късно проект за окончателно приемане в Политбюро, според който към Министерския съвет се Създава Главно управление по въпросите на литературата и издателствата (Главлит), „което работи под непосредственото ръководство на ЦК на БКП, като всички по-важни негови политически инструкции и нареждания се утвърждават от ЦК“[247]. Фактически новото учреждение има само един ръководител – В. Червенков, който тогава е председател на МС и генерален секретар на ЦК на БКП.

Твърде повърхностен и неубедителен би бил опитът Главлит да се разглежда като институция, създадена и действаща единствено по волята на В. Червенков. За необходимостта от нейното формиране се изказва цялото Политбюро, в случая не е изключено да е имало и директни внушения от съветска страна, за което обаче няма конкретни данни в достъпната ми документация. Но от това учреждение има полза целият кръг управляващи, тъй като системата от ограничения спуска защитна завеса около тяхната дейност, освобождава ги от страничен контрол, прави ги свободни от отговорност – в крайна сметка неподсъдни.

Още при приемането на проекта ПБ определя и началника на Главлит. Това е Елена Гаврилова. Веднага след 9 септември тя е сред най-младите сътрудници в отдел „Агитация и пропаганда“ при ЦК на БКП, а след 1948 г. в качеството си на главен секретар на КНИК е най-довереното лице и пръв помощник на В. Червенков[248]. Още оттогава Ел. Гаврилова неизменно присъства във всички анкетни комисии за политически проучвания и за установяване на системен контрол в средите на интелигенцията. Макар и прикрита зад мощната фигура на В. Червенков, нейната инициативност и вина за предприетите по различно време преследвания срещу изтъкнати дейци на българската култура, като П. Владигеров, Ил. Бешков, С. Попов, Г. Стаматов, Б. Дановски, Ст. Сърчаджиев, К. Константинов, Ал. Данчев, Т. Владигеров, В. Петров и др., са несъмнени. Безспорна е и голямата ѝ отговорност за жестоката разправа на В. Червенков с Ал. Жендов и за трудната творческа съдба през 50-те години на художници като Б. Ангелушев, Г. Попов (Джон), Б. Обрешков[249].

Окончателният вариант на постановлението за създаване на Главлит, приет на 20 декември 1952 г. от МС, е подготвен от министъра на вътрешните работи Г. Цанков, от министъра на финансите К. Лазаров при най-дейното участие на Ел. Гаврилова. В него се определя, че управлението се ползва с правата на министерство, а началникът му – с ранг на министър. Като основен аргумент за учредяване на институцията са страхът, шпиономанията, които вече не просто идват у нас от СССР, но и определено са станали присъщи на целия лидерски състав на БКП и се внушават систематично, упорито чрез различни форми и средства на цялата ѝ членска маса.

Основните задачи на Главлит, формулирани твърде обстоятелствено, са определени в две насоки – първо, борба срещу всевъзможните прояви на буржоазна идеология, изброени най-широко, от „национализъм, шовинизъм, космополитизъм, расизъм до троцкизъм – стар и нов – титовизъм и трайчокостовщина“. Заедно с това на управлението се възлагат и т. нар. „позитивни задачи“ – „да утвърждава марксизма-ленинизма“ във всички сфери на националния ни живот[250]. Тази формулировка неимоверно разширява наказателните възможности на институцията, тъй като чрез нея могат да бъдат спрени и прояви, които са преценени като недостатъчно утвърждаващи.

Втората група отговорности на Главлит се смята като „жизнено важна за социалистическата държава“. Тя трябва да осуетява „разгласяването на държавна тайна в печата чрез други видове публикации и информации“. Това определение също е твърде общо и то засяга широк кръг институции – печат, радио, издателства, изложби (особено фото-), учебни програми, учебници и т. н. Оказва се обаче, че в страната няма все още достатъчно опит за изпълнението на тази задача и се препоръчва при помощта на съветски инструктор да бъде изработен списък на темите и данните, представляващи държавна тайна не само за България, но и за „братските страни, с които поддържаме връзка, и на първо място за Съветския съюз“[251].

От момента на приемане на постановлението – на 20 декември 1952 г., до закриването на Главлит, тази цензурна институция се ползва с изключителното благоволение на В. Червенков, който, както сочат източниците, се отнася към съратниците си в ЦК на БКП с изключителна строгост и високомерие[252]. Съвсем различно е обаче отношението му към началничката на Главлит, която определено е фаворизирана от генералния секретар.

До края на декември в Главлит са назначени първата група сътрудници, наречени политредактори. Те „не са хора случайни“. Изборът им е направен от Секретариата на ЦК на БКП, а кандидатурата на всеки е одобрена лично от В. Червенков. Това доверие, а и високите заплати изпълват избраниците, както те по-късно признават, с огромно самочувствие[253].

Какви са хората, избрани лично от генералния секретар? Те, както личи от документите, в огромната си част са млади, работили са в МВР, във в. „Работническо дело“, в БТА и в отдели на ЦК на БКП. Ел. Гаврилова ги определя като „най-голямото богатство на Главлит“ и гаранция за изграждане на „сериозно политическо учреждение“[254]. Сред недостатъците им, които тя определя като не особено съществени, са: липсата на обща култура и точни знания, на висше образование, дори и отсъствие на марксистко-ленинска подготовка. Но те били млади, подлежали на развитие и били във всяко отношение за предпочитане пред хората със солидно образование и продължително членство в БКП. Последните според Ел. Гаврилова, а това отразява становището на В. Червенков и на мнозинството от висшия ръководен екип в БКП, били дори опасни, защото „имали самочувствие да взимат решение“ на своя глава, без да се съветват с ръководството. Това показва страха, вселил се у ръководителите от всички степени на йерархията в БКП към интелигенцията като цяло, и специално към хората от собствената им партия, които са образовани, самостоятелни в решенията си и не приемат нелепи диктаторски схеми. Ел. Гаврилова със задоволство отбелязва усърдието на новоназначените, които, „паникьосани от липса на опит“, се стремят да овладеят „спецификата на главлитовската работа“ и на всяка стъпка се съветват, без да се решават да предприемат нещо на своя глава. Те са много изпълнителни, твърдо спазват изискването „да не бъбрят за естеството на своята дейност“ и да не поставят никакви лични интереси над служебните дори когато става дума за най-тежки случаи – болест на дете например. Всяко нарушаване на дисциплината в Главлит се наказва строго[255].

Дори и неволният пропуск в служебните задължения може да доведе до търсене на съдебна отговорност, при което „наказателната давност за обикновено служебно престъпление е пет години, а за квалифицирано – безсрочна“. И логично изниква въпросът, кое кара млади хора да се насочат към една толкова рискована и заплашваща със сурови санкции работа? Едва ли отговорът за всеки е един и същ. Не е изключено някои да са привлечени от високите заплати, други пък от идеен фанатизъм и убеденост, че служат на своята партия „в борбата срещу врага“. Във всички случаи обаче особена роля изиграва и допълнителен момент – голямата неограничена власт. На новопостъпващите, както отбелязва Ел. Гаврилова, се внушава чувство за превъзходство заради заеманата от тях длъжност – „те са номенклатурни работници на ЦК на БКП, на които се дават съответните звания и чинове по линията на запаса на Държавна сигурност и на Народната отбрана“[256]. Още при назначаването на политредакторите е внушено, че политическите качества, партийният подход, предаността към БКП и към нейния ръководител са много по-важни в конкретния момент от образованието и професионалната компетентност. У тях се създава подозрителност към интелигенцията и липса на респект към нейния труд. И това става главният им стимул за служебно старание. За разгръщането на активността на политредакторите допринасят и мотиви от психологичен характер. Разпъвани между страха от наказание (дори от съдебна отговорност) и възможността да се издигат в служебната и партийната йерархия, те се стремят да изпълняват старателно задълженията си. Нещо повече, за тях е по-безопасно да спират материали, да издевателстват над наблюдаваните, отколкото да бъдат обвинявани или пък да проявяват широта в идеологическите си преценки. Освен това служебният ред не дава никаква възможност да им се иска отговорност за необективни и немотивирани решения, защото те не само че не са задължени, но и нямат право да аргументират своите забрани, да оставят бележки по проверяваните текстове или да разговарят с авторите. Те действат строго секретно и дават нарежданията си да бъде спрян даден материал или част от него само на най-отговорното лице в наблюдаваната институция – „директор, главен редактор или в най-краен случай на техните заместници“. Ако заповедите им не са изпълнени или пък ако им се възрази, те не влизат в преговори, а чрез началника на Главлит информират за непокорството съответния отдел на ЦК, Секретариата на ЦК и дори Държавна сигурност[257]. Така е изградена една безкомпромисна, строга цензурна система от тоталитарен тип[258]. В лицето на политредакторите управляващите в Комунистическата партия имат своите верни „доминиканци“ – екзалтирани, дебнещи. Амбицията на Политбюро на БКП е това учреждение и по мащаби да бъде като своя първообраз – Главлит на СССР, и в него да работят 200–300 цензори[259].

* * *

Първите стъпки на новото учреждение преминават под строгия поглед на командирования у нас заместник-началник на Главлит в СССР Виктор Владимирович Катишев[260]. С това име историята ни ще свързва въвеждането в България на най-ефикасните форми на сталинисткия морален терор над интелектуалния труд, организираните погроми над огнищата на националното ни книжовно богатство (от Народна библиотека в София до селските читалища) и рязкото прекъсване на културния обмен и информация от страните извън съветския блок[261].

Със съдействието на В. Катишев е оформена структурата на Главлит, в който са включени седем отдела – „Контрол на централните софийски вестници, радиопредавания и фотоинформация“, „Контрол на книги и списания“, „Контрол на библиотеки, музеи и изложби“, „Ръководство на местните органи“ с представители на Главлит на щат или на хонорар в 15 града, „Внос и износ на литература“ (включително и книгообменните връзки на СУ, БАН и Народната библиотека в София); „Кадри“, „Административно-финансов отдел“. Съветският инструктор определя и етапите в дейността на Главлит. Първоначално под контрола на политредакторите попадат всички централни ежедневници, радиопредавания, цялата продукция на издателство „Народна просвета“ и три от редакциите на БТА – информация за чужбина, вътрешна информация с пресфото и пресбюро. Като втори етап се предвижда контролът на седмичници като „Литературен фронт“, „Стършел“ до постепенното обхващане на всички периодични органи и на издателствата. По отношение на религиозната литература В. Катишев дава един съвет, изцяло издържан в духа на демагогията и желязната безкомпромисност на сталинизма. От една страна, съветва той, Главлит няма да се занимава със съдържанието на религиозната литература, защото, както е известно, „в социалистическата държава има свобода на вероизповеданието“. От друга страна обаче, според категоричното му твърдение Главлит, не бива да допуска изобщо разпространението на религиозна книжнина[262]. Втората група институции, чиято дейност трябва да обхване цензурата, са библиотеките и музеите, а третата са отделите при пощата и граничните пунктове, чрез които се осъществяват вносът и износът на чужда литература.

Сътрудниците на Главлит не приемат предложението на В. Катишев да се наричат подобно на колегите си в СССР „цензори“, каквито в действителност са[263]. Те настояват и на по-неутралното „политредактори“, тъй като се съобразяват с обществената неприязън към цензорската институция, активно подхранвана в миналото и от БКП. В случая обаче не се възразява срещу естеството на работата, а само срещу наименованието, което ѝ се дава.

От своя страна пък В. Катишев още при обсъждането на принципните моменти в работата на Главлит не е склонен да отговаря на по-конкретни въпроси, навлизащи в „кухнята“ на съветската цензура. Това е една особеност, засягаща принципни позиции на Съветския съюз в отношенията с т. нар. „братски страни“. Въпреки разточителните декларации за равноправие за съветските политици всички държави от източния блок си остават „зад граница“, лишени от правото да имат тайни от „големия покровител“. Но нито една от тези държави не може да иска от СССР това и по отношение за себе си. Ето защо В. Катишев, макар и рядко, изоставя следваната вежливост и нервно отговаря, че в неговата страна цензорите били компетентни и сами търсели решения на своите проблеми[264]. Материалите на Главлит показват, че високомерието неизменно прозвучава в тона на съветските инструктори, когато в диалога се засегне проблем, простиращ се извън онова, което в чужбина може да се знае за СССР.

Сами ревниво пазещи своите секрети, съветските представители са главните фигури, които определят въпросите, представляващи държавна тайна във всяка от страните на Източния блок. Формирането на Главлит е причина през 1953 г. в България за пръв път да се изработи цялостен списък на проблемите и данните, които са държавна тайна. В неговото съставяне участват Ел. Гаврилова, В. Катишев, представители на Държавна сигурност и на Министерство на народната отбрана[265]. Той обхваща няколко големи тематични групи. На първо място, в него са въпросите от икономически характер. Забраните се отнасят до всички стопански области: а) за промишлеността – производствени мощности, планове, резултатите от тяхното изпълнение в абсолютни и ценови изражения, брой на заетите работници и научно-технически специалисти, техническо оборудване, строителство на цехове – независимо дали са за чугун, за медикаменти или за консерви, обекти на електрическата, химическата, тежката, леката индустрия, всички рационализаторски предложения[266], резултати от геоложки проучвания и местонахождения на полезни изкопаеми и т. н.; б) селско стопанство – данните в абсолютни цифри или проценти (в сравнение с миналото, за което има вече обнародвани сведения) за засетите площи и реалния добив за всички видове култури, реалните показатели за развитие на животновъдството, за болести по животните и пр.; в) строителство на транспортна мрежа, на язовири (особено височина на язовирната стена, вместимост); г) международни стопански връзки – валутни фондове, дългосрочни кредити; д) национална финансова система – парично обръщение и парични знаци, влогове в ДСК и др.[267] Излишно е да се обяснява, че тази секретност, въведена по съветски модел уж в името на национални интереси и интернационални задължения спрямо държавите от съветския блок, в действителност осигурява безотговорност и неподсъдност на тесния кръг на управляващите. Ето защо принципите на държавна тайна, внесени у нас от Съветския съюз, са желани от ръководните среди в Комунистическата партия и държавата, тъй като им развързват ръцете за самоволно разпореждане във всички сфери на националния живот. Те осигуряват власт не на компетентните, а на политически силните, което също е елемент от утвърждаващата се тоталитарна система.

Втората голяма група въпроси, обявени за държавна тайна, осигурява отнемането на личните свободи на гражданите и техните елементарни човешки права. За абсолютно поверително са обявени функционирането на следствените и съдебните органи, дейността на репресивните институции, местонахождението и броят на затворите и трудововъзпитателните общежития (лагерите), както и числото на онези, които изтърпяват наказания. Допуска се публикуването само на данни за нашумели съдебни процеси, чрез които се разпалва класова омраза в името на уж накърнени национални интереси. Строго се забранява оповестяването на данни за размерите, причините и евентуалните опасни последици за населението от производствени аварии, катастрофи, пожари, а също така и за жертвите и опустошенията от природни бедствия[268]. Ясно е, че гражданите остават безправни не само в социален и политически план, но са им отнети най-елементарните възможности за самозащита и самосъхранение при стихийни бедствия. Системата за държавна тайна в тази област с антихуманността си и с пълното обезличаване на живота на обикновения гражданин гарантира в тоталитарното общество спокойствието на властващия елит. Тази особеност на съветската система се възприема като особено полезна от управляващите у нас.

Третата група проблеми, най-строго охранявани от правилника за държавна тайна, е свързана с дейността на секретните институции – Министерство на вътрешните работи, Министерство на народната отбрана. Държавна сигурност и Главлит[269]. Това ясно очертава мястото на цензурното учреждение сред органите, които съставляват гръбнака на тоталитарната система и налагат насилието като основен двигател в държавния живот.

Когато се приема списъка за държавната тайна, Ел. Гаврилова проявява неприсъща за началническия ѝ подход „разкрепостеност“. Тя смята, че не бивало да се робува на догми и схеми. За цензурата според нея „калъпи нямало“, а сътрудниците на Главлит трябвало да растат заедно с работата си и да обогатяват, разширяват създадения списък, т. е. да затягат цензурните изисквания. Затова сътрудниците трябвало по съветите на началничката да посветят цялото си свободно време на усъвършенстването на главлитовските си способности[270].

Приложението на списъка за държавна тайна се осъществява от политредакторите, прикрепени към редакциите на вестници, списания, издателства, радиото и т. н. За всеки род дейност има специфични изисквания. Важно обаче е, че всеки цензор носи лична отговорност за публикуваните материали. Той ги изчита многократно от ръкописа до коректурата. Всяка проверка е отбелязана със специален триъгълен печат, в който е отбелязан номерът на цензора. Тогава в редакторското каре на книгата се появява надписът „подписано за печат“ (останал и до днес, но вече според уверенията на редакторите е загубил значението, което е имал в миналото). При излезли от печат книги последното задължение на цензора е да сложи върху сигналния екземпляр печат с надпис „за разпространение“. При материалите за радиото печатът за разрешение се поставя задължително върху окончателния вариант на текста, който се излъчва в ефир[271]. Емисиите на чужди езици се следят в българския вариант, излъчването им се следи вероятно от служби при МВР или МВнР.

Политредакторският контрол е в две насоки – идеологическа и за опазване на държавната тайна. В първия случай цензорите избират един сигурен път. Те дават ход на материали по различни проблеми – политически, стопански, културни, международни, които са намерили място в съветските информационни източници, т. е. преминали са през ситното сито на съветския Главлит. А съветската цензурна политика е крайно строга. Тя е формирана в продължение на десетилетия и непрекъснато се обогатява с нови средства за контрол. Право на публична дейност имат само културни дейци и среди, приети от официалната политика. Твърде суров е и режимът за популяризиране в СССР на представители на задграничните интелектуалци. След края на Втората световна война съветската цензурна политика обрича на забвение имена като Ъ. Хемингуей, Г. Грос, Ф. Мазарел, У. Фокнър, а малко по-късно Л. Арагон, П. Елюар, Е. Триоле, А. Малро, А. Матис, а Пикасо „е само частично реабилитиран, заради гълъба на мира“[272]. А критериите на съветския Главлит са неотменен закон за българската цензура. Ел. Гаврилова фанатизирано вярва в тях, както и в единственото авторитетно за нея мнение на В. Червенков, че българската интелигенция, включително и марксистката ѝ част, не е дорасла да има собствени критерии. В духа на това становище всичко, писано от български автори – литература, наука и пр. – трябва строго да следва съветските схеми, дори непрекъснато в материалите да се изтъква заимстването на съветските идеологически форми.

Връзките, разгърнали се по линията на Главлит между България и СССР, влияят политически върху равнището на българо-съветския културен обмен – тенденция, която започва непосредствено след 9 септември 1944 г., засилва се в края на 40-те години и се налага окончателно през първата половина на 50-те години. У нас се представя репрезентативно руската литература и изкуство и се популяризира изключително официозната, фаворизирана от сталинизма съветска култура, която с прекомерната си идеологизация, схематизъм и посредствено художествено ниво (обусловено уж в името на „култура понятна на народа“) представя изопачено действителното равнище на интелектуалния живот в СССР. Така че цензурата оказва своето крайно отрицателно отражение и върху българо-съветския културен обмен[273].

Втората насока в работата на българските цензори е ориентирана към опазването на държавната тайна. Приложението на правилника дава широки възможности за развихряне на подозрителността. Тя довежда шпиономанията на стреснатите от евентуални наказания политредактори до неподозирани форми. Лично началничката втълпява на своите подчинени колко „коварен и хитър е врагът“, колко многобройни са институтите във „вражеските страни“, които се занимават със СССР и дружеските му държави, които обработват и техния печат „с шпионски цели, съпоставяйки, пресмятайки, изчислявайки в продължителен срок от време различни данни, публикувани по различно време“[274].

Главлит организира курсове за квалификация на политредакторите. Четат се лекции и се водят разисквания по теми „Съвременните антикомунистически теории в областта на науката и изкуството“, „Как врагът използва и обработва печата в своето разузнаване“. По първата тема се развихрят активни дискусии по това, кое е идеологически вредно, кое – лъженаучно, кое е държавна тайна. Разсъждава се в един твърде принизен план, свойствен на хора, които са лишени от системни задълбочени знания. В разговорите витаят подозрителността и сковаващият страх от врага, а и от санкциите на собствената партия в случай, че се допусне грешка. По втората тема безрезервно се приема съветското становище, че най-полезни за врага са количествените характеристики от всички сфери на националния ни живот – икономика, образование, здравеопазване и пр. Такива данни били най-опасни за разкриване на тайни от висш национален интерес. Но пък не били по-малко опасни и процентите, ако са съпоставени с ретроспективни сведения за определени години, дадени в абсолютни числа[275].

По повод на тези разисквания Ел. Гаврилова се консултира с В. Червенков, доколко има опасност въпреки взетите строги мерки държавната тайна да се установи по косвен път. Отговорът на министър-председателя е категоричен: „Държавната тайна не бива да се открива по никакъв – нито по пряк, нито по косвен път!“ На този най-общ отговор началничката на Главлит пита допълнително с надежда, че нещата ще се изяснят при конкретен пример: „За Бухово, например, всички знаят, но едва ли трябва да се заостря вниманието чрез печата.“ В. Червенков отсича: „Печатът няма работа да се занимава с Бухово от никакво гледище“[276]. Тази рязка реакция е предизвикана от засягането на една от най-секретните теми, свързана с добива на урана и голямата българска жертва в името на съветските интереси. Изобщо от кореспонденцията се очертават някои абсолютно забранени зони с оглед на държавната тайна. Една от тях са местонахождението на полезни изкопаеми, геоложките проучвания и рудодобивът. Секретността в тези случаи се обяснява и с неотменните задължения на България „към СССР и съюзните държави“. Явно е, че всяко нарушение от българска страна би довело до най-тежки съветски санкции. Но в пазенето на т. нар. „секрети“ Съветският съюз не спазва никаква реципрочност. Цензурата на СССР без каквито и да е консултации с България дава данни, определени от българския Главлит (друг е въпросът, че не е основателно, но и цялата цензурна система, наложена от СССР, е нелепа) като строго поверителни. Така например в българската практика по инструкции от СССР се пази пълна тайна за евентуалните находища на нефт. За изненада на Главлит у нас обаче в СССР е публикувана карта, в която е отбелязано, че проучванията се правят край Шабла. Мнението на члена на ПБ на ЦК Ив. Михайлов е, че щом съветската страна е допуснала оповестяването на тази „тайна“, то България не би трябвало да има никакви възражения[277]. Вижда се, че по въпросите за държавната тайна последната, решаващата дума имат съветските органи за безопасност, и твърдението, че Главлит служи на висши национални интереси, е чиста демагогия. Цялата цензурна система у нас през 50-те години използва съветски критерии и подчинява своята дейност на инструкции от СССР. С други думи, Главлит е институция директно утвърждаваща процеса на съветизация на България. С това обаче ни най-малко не следва да се намали отговорността на управляващите среди. Нещо повече, тяхната огромна вина е, че приемат за ръководно начало при определяне на принципите на националната сигурност разпоредбите на друга държава.

Според съвета на В. Катишев цензорите нямало особено да сбъркат, ако неоснователно спрат някой материал. Но тежко престъпление би било разгласяването на държавната тайна. Ето защо политредакторите на Главлит ежедневно налагат дребнави забрани, аргументирани със служба на висши държавни цели. Спират се дописки, от които можело да се установи (чрез невероятни изчисления, разбира се) средната заплата на работещите във варниците или пък по косвен път да се узнае цената на гвоздеите в България. Забранява се да се съобщава колко въглища се изразходват годишно в топлоелектроцентралите у нас, защото пък, ако било вече съобщено или пък ако след време се оповести каква е калоричността на въглищата, можело да се открие мощността на ТЕЦ-овете. Ако пък се обнародвал общият разход на вода и това се съчетаело с данни за атмосферното налягане – то щели да станат известни „големи“ тайни за водноелектрическите централи. С нелепите ограничения, наложени от списъка за държавна тайна, могат да се изпълнят десетки страници. Но като приемат забраните като нещо не само разумно, но и крайно необходимо, пропагандните звена на Комунистическата партия задават на Политбюро и пряко на В. Червенков въпроса, какво трябва да се направи „за отразяване на грандиозността на нашите социалистически строежи, без да се засяга държавната сигурност и отбрана?“[278] Решението пропагандата да се води с относителни числа и проценти, предизвиква дълги и тревожни умувания около това, дали „чрез съпоставяне, изчисление и сравнение“ не с какви да е материали, а с публикувани документи на БКП – отчетни доклади от конгреси, пленуми, речи на генералния секретар и др., могат да се разкрият секретни сведения. В отговор на тези съмнения В. Червенков дава нареждане документите на БКП, които са били официално оповестени, да не се цитират в по-късно съставени материали, тъй като съдържащите се в тях сведения могат да разкрият важни държавни тайни. Следователно генералният секретар се страхува дори от документите, съставени от неговата партия, и то при прякото му участие[279]. Това илюстрира една особеност в теоретическата и практическата дейност на всяка партия от болшевишки тип, която, от една страна, скована от догми, робува на железни принципи, а от друга – с лека ръка, светкавично прави преоценка на основни моменти от своето минало и настояще, на събития и личности.

В хода на разискванията с генералния секретар за обсега на държавната тайна Главлит допира до науката, образованието и отбраната. Политредакторите определят като особено опасни и претенциозни исканията на учените от различни области – икономика, техника, селско стопанство, дори история и география, за използване на данни в ретроспективен или актуален план. Учените, както твърдят цензорите, убеждавали, че при изключване на количествените характеристики, а и на други данни от стопански, демографски, социален и пр. характер се губел смисълът на научната им работа. На тези аргументи Главлит отговаря с реторичния въпрос: „А кое е по-важно – науката или държавата?“[280] И така в разсъжденията на цензорите намират отражение високомерието и подозрението, с които управляващите среди в Комунистическата партия по съветски маниер започват да гледат на научната дейност.

Изследователският труд става обект на наблюдение и изпада във все по-голяма зависимост от хора, които според признанието на самата Ел. Гаврилова, са без професионална подготовка и точни знания, дори без обща култура. Този факт е едно от доказателствата за унизителното положение, в което тоталитарната власт поставя научната интелигенция. В. Червенков насърчава цензорите, в съветите му към тях проличава голямата грижа да се прикрие невежеството им, да се защитят безотговорните им некомпетентни действия. Той изрично забранява политредакторите да дават съвети за корекция на текстове или да влизат в контакти със зависимите от тях учени. „Прекратете това. Това е опасно. Не редактирайте, не е ваша работа. Откъде е дадено, че главлитовските работници всичко знаят“ – заявява той[281]. От задължение да аргументират своите становища се освобождават цензорите, които наблюдават учебниците. Формите, съдържанието и резултатите от този контрол биха могли да бъдат предмет на самостоятелно изследване. В случая се налага да се споменат само някои принципни положения, въведени по цензурни съображения. Така например, за да се избегнат евентуални идеологически грешки, се възприема практиката по препоръка на Главлит и на министъра на просветата Д. Янев да бъдат преведени колкото се може повече съветски учебници. В учебните помагала по чисто българска проблематика – история, география, литература, се следват строго съветските изисквания. В учебниците по география по стратегически съображения не се допуска публикуването на панорамни снимки на градове, язовири и пр. (това строго се спазва и в печата, и във филмовото изкуство), не се посочват точно местонахожденията на полезни изкопаеми и точни данни по стопанска история – в актуален и ретроспективен план. С други думи, в името на висши държавни интереси учениците се обременяват с полузнания, с неточни сведения в момент, когато с голяма тревога се коментира въпросът за застрашаващата здравето им претрупаност – вечният проблем в образователната ни система след 1945 г.

Смайващи са идеологическите критерии, приложени към обучението по литература. По съветски образец, горещо защитен от В. Катишев, се определя, че главният показател за добре свършена работа при съставяне на христоматии и литературни помагала трябва да бъде отговорът, дали те внушават убедително марксистко-ленински мироглед. Художествените качества не били толкова важни, защото зависели от индивидуалните естетически предпочитания, докато идеологическите принципи трябвало да бъдат еднакви и задължителни за всички[282].

Първоначално Главлит не наблюдава изданията на Министерство на народната отбрана. В. Катишев смята, че гражданската цензура не може да се занимава с всички въпроси. Мнението на В. Червенков обаче е, че изданията на МНО не бива да правят изключение и да остават извън вниманието на Главлит[283]. Това показва, че за председателя на МС Главлит е най-вдъхващата доверие цензурна институция. От друга страна, включването на военните издания под контрола на гражданска цензура не е признак на либерализация, а на затягане на контрола. Това води до изтриване на границата между военна и гражданска тайна и до уеднаквяване на санкциите за двата вида нарушения. Така че разширяването на функциите на Главлит е дълбоко реакционно по своята същност.

Констатациите, които още В. Катишев прави по време на обиколката си с Ел. Гаврилова из културните институции в страната, са най-сурови по отношение на попълването, съхранението и разпространението на книги у нас. Дейността на осемнадесетте частни антикварни книжарници, фондовете на библиотеките (независимо че са многократно „прочиствани“ през 1944–1945, 1947–1948 и през 1949 г.), както и мащабите на вноса на чужда литература, го кара да заяви, че такива груби идеологически нарушения са невъзможни в СССР. Началничката на Главлит с чувство на огромна вина споделя с председателя на МС изводите на съветския пратеник, като същевременно докладва и за спешно взетите мерки. Според съвета, даден от В. Катишев, първият удар е нанесен върху антикварните магазини, съхранили в складовете си от години грижливо събирани книги, които Ел. Гаврилова определя като „купища вредна литература от български и чужди автори“. Тяхната съдба по съвета на съветския инструктор е решена безшумно и експедитивно. С използваната от съветските идеологически институции йезуитщина срещу антикварните книжарници не са предприети административни мерки, а просто заради някакви неотложни държавни нужди са отчуждени магазинчетата и складовете им, а на техните собственици не е издадено разрешение за амбулантна търговия. Собствениците са принудени да предадат своите книжни колекции[284] на няколкото създадени и строго контролирани от Главлит и МВР държавни книжарници. Оттам пък спешно със съдействието на цензорите цялата „книжна наличност“ – чужди издания и продукция „на бившите частни издателства, е предадена в книжните фабрики за претопяване“[285]. Така е унищожена с един удар една благородна културна дейност, високо уважавана във всички културни страни и давала своя безспорен принос в продължение на десетилетия за обогатяване на националния ни духовен живот.

По-продължителна се оказва опустошителната дейност на цензорите в библиотечното дело. Писмата, с които Ел. Гаврилова осведомява В. Червенков за направеното, са едно от най-тъжните свидетелства за голямото бедствие, сполетяло българската култура – с нея се разпореждат груби, фанатизирани, духовно осакатени хора, движени не от любов към знанието, а от класова омраза, призвани не да събират и опазват, а да „обезвредяват“ и унищожават натрупаното от десетилетия книжовно богатство. „Вредна“ книга, това е едно от най-абсурдните понятия на сталинизма, въведено твърдо в културната политика на Комунистическата партия чрез дейността на Главлит[286]. Унищожителни са наблюденията, които Ел. Гаврилова има за дейността на библиотеките. Тя е поразена от „огромния брой стара и престара книжнина на български и всевъзможни чужди езици“ и сравнително малкия брой на българска и съветска литература – „съотношението е 10:1, а някъде по-лошо“[287].

Началничката на Главлит, която по силата на политически заслуги е издигната от БКП да се разпорежда в културния ни живот още от 9 септември, приема тези „ужасяващи“ пропуски едва ли не като лична вина. Тя търси обяснение за „несвършената работа“[288]. Нейните подробни бележки за съдържанието на библиотечните фондове през 1953 г. са много съществени за изследователя. Те свидетелстват за едно – въпреки опустошителните няколкократни чистки – книжното богатство на България до голяма степен е запазено. Много са причините, обясняващи този факт. Част от тях допират до външнополитически фактори (например взаимоотношенията между мисиите в СКК), други – до вътрешнополитически. Те обаче излизат извън рамките на осветляваната тема. Бих искала обаче да спомена една, която има особено важно значение – това е независимата позиция на огромната част от българските книжовници, които проявяват изключителна гражданска смелост и поемайки големи рискове, успяват да спасят от унищожение значителен брой книги. И доблестните вдъхновители през 40-те години на това твърде опасно, но високопатриотично и културно дело са двама видни български библиографи – проф. H. Михов и проф. Т. Боров[289]. Тежки загуби понасят през 1953–1955 г. фондовете на редица големи извънстолични библиотеки в Пловдив, Варна, Русе и т. н. Сътрудниците на Главлит тълкуват в най-примитивен план с оглед на своите ценностни критерии най-извисени по своя характер жестове. За тях ценни са не книгите, а стелажите. Всъщност нищо не може да бъде по-изобличаващо невежеството, царящо в Главлит, от точното цитиране на пасажи от писмо на Ел. Гаврилова до В. Червенков: „Напоследък разни генералски и други семейни библиотеки са се освободили от неудобни за тях томове“, като са ги прехвърлили в „народните хранилища“. Голямата част от тази литература според началничката била „политически вредна, пропагандна, фашистка“. Тя се подкрепя и с „убедителни“ примери. Така например „наследниците на царски генерал“ подарили (а не продали) на Пловдивската библиотека „библиографски обработени турски, английски, френски периодични издания, алманаси… от края на миналия и началото на настоящия век“. В Университетската библиотека в София в общодостъпния каталог (специално се отбелязва, че в общодостъпния) „са намерили място 6 сандъчета с общо 6000 заглавия – всякакви евангелия, животоописание на светии, монографии за църкви, манастири“, цялата тази религиозна литература запълвала „чудесните стелажи“ и Ел. Гаврилова иронично пита „кому са нужни тези издания, дали Университетската библиотека не е създадена за българските попове и църковни служители“.

Главлит оценява като подронващо престижа на библиотечното ни дело обстоятелството, че подръчните фондове на всички библиотеки били запълнени със стари енциклопедии, речници, много хранилища били „претъпкани с никому ненужната, при това в пълни течения буржоазна и фашистка периодика до 9 септември 1944 г.“[290] Излишно е да се обяснява колко страшно е, че съдбата на българските библиотеки е поверена не на учени, а на невежи партийни функционери, които обаче в своята гибелна за културата активност се радват на безрезервната подкрепа на В. Червенков. В писмо до него от Главлит се изразява благодарност, че отново министър-председателят е одобрил мнението им, че ако „енциклопедиите и речниците, в които се срещат най-фантастични термини и реакционни определения, се изземат“, щяло да се освободи място „за стотиците томове действително подръчна съвременна научно-справочна литература“[291].

От Катишев пък в Главлит са усвоили една неповторима по чудовищност идея за отстраняване на „вредни пасажи от иначе ценни книги“, издадени през XVIII и началото на XX в., книги, които във всяко цивилизовано общество се пазят най-грижливо. В такива случаи, за да се запазят все пак редките и ценни книги се препоръчва „вредните пасажи“ да се подлепват или пък просто страниците с тях да се откъсват. Косвени източници сочат, че българските библиотекари, за чиято доблестна позиция ще стане дума, не са позволили подобен срамен произвол с книжното ни богатство. Най-традиционният, одобрен от В. Червенков, начин за освобождаване от „вредна“ литература се оказва унищожението на всички екземпляри от инкриминираните от цензорите книги, като една от тях остава да се пази в т. нар. „спецфонд“ (такъв фонд съществуваше доскоро) в Народната библиотека в София[292]. От съветския Главлит е възприета изключително широка дефиниция за „вредна литература“, според която „вредни са всички книги, в които се възхваляват буржоазният морал, частната собственост и се споменава господа“[293]. Специално трябва да се отбележи, че става дума дори само за споменаване.

След тези уточнения голяма група от сътрудници в Главлит започват работа във всички столични и провинциални библиотеки. Въз основа на работата им се съставят периодически обнародваните „Списък на вредната литература“. След чистките до края на 40-те години цензорите посягат на книги, към които дори във времето на революционна ярост е проявено повече обективност. Многобройни са рецензиите, в които цензорите на Главлит правят дребнав анализ, изпълнен с необосновани подозрения за евентуалната политическа опасност, която представлява една или друга книга. Най-често забраните са насочени към книги, в които се изразяват обективни гледища по националния въпрос. Заради твърденията, че преобладаващата част от населението в Македония е българско или че: „Македония е най-българската част от общото българско отечество“, са спрени книгите на К. Бобчев „Войната, мирът, стопанските интереси“. С., 1940; А. Тошев „Бегли спомени“. С., 1930; Н. Джеров „Далечна земя“. С., 1942; Л. Станчев „Българска олимпиада“ и др.[294]

Другата причина за изземване на книги от библиотеките е всяко най-бегло споменаване на монархическия институт дори и когато то не носи оценъчен характер. Така например цензорите Ив. Лазаров и Д. Симеонов предлагат да се инкриминират всички книжки от XVIII годишнина (1912) на списанието на Българската инженерно-архитектурна камара, защото в две от тях се споменавали имената на българските царе – „на цар Фердинанд за участието му сред покровителите на международна изложба по строителство“ и на „цар Борис III по повод на пълнолетието му“. По същите причини е спряна книгата на Д. Бойдев „Пътят към богатството“, която иначе според цензора Ир. Цонкова била много хубава, тъй като разкривала корупцията в буржоазното общество[295].

Третото основание да бъдат включени книги в списъците за вредна литература е заради техните автори или пък за споменаване на лица, заклеймени от пропагандата на Комунистическата партия като врагове. Списъкът е невероятно широк – като се започне с имената на царската фамилия, министър-председателите на България от 20-те години до 9 септември 1944 г. и свърши с Тр. Костов. Той постоянно се попълва по силата на бързите преоценки, присъщи на партиите от болшевишки тип, при които довчерашният заслужил другар и съратник става презрян шпионин, оръдие на врага и т. н.

Тази склонност към бърза промяна в становищата показва колко непостоянен и подлежащ на корекции може да бъде препоръчваният от Ел. Гаврилова фонд от „съвременна, стабилна научно-справочна литература“[296].

В мненията, изказани от Главлит, първото нещо, което бие на очи, това са железните идеологически критерии и невежеството на цензорите. В подкрепа могат да се цитират примери буквално от всяка рецензия. Особено впечатлява едно от възраженията на политредактора В. Илчев към книгата на Хр. Бързицов „Когато те говореха“, съдържаща интервюта със заслужили дейци за развитието на българската култура, сред които се споменава и името проф. Михаил Драгоманов – виден украински историк, етнограф и преподавател в Софийския университет през 1885–1895 г. „Кой може да е този проф. Мих. Драгоманов – пита авторът и сам отговаря, – това вероятно е някой белогвардеец или най-малкото украински националист“[297].

И накрая като неподходящи за ползване се обявяват книги с чисто научен характер от известни български изследователи, посветени на развитието на селското стопанство и промишлеността в страната в периода след Освобождението до началото на 40-те години. Причината те да бъдат включени в спецфонда е, че чрез съдържащите се в тях ретроспективни данни можело да се открият „поверителни показатели за икономическото развитие на съвременна България“[298].

Цензурната проверка в българските библиотеки през 1953–1954 г. е най-мащабната, най-опасната за книжовното ни богатство от всички чистки, проведени след 9 септември 1944 г. Предшествалите я акции, колкото и лишени от критерии и настъпателни по революционност да са, имат все пак кампаниен характер. През 1953 г. Главлит изпраща в библиотеките свои постоянни цензори, чиято главна задача е систематично да контролират съдържанието на библиотечните фондове. И ако все пак тази дейност не достига крайните си опустошителни цели, то това се дължи на гражданската доблест и смелост на десетки просветени българи, посветили се на библиотечното поприще, които съумяват въпреки строгите заповеди и контрол да укрият и спасят от унищожение значителен брой книги. В случая немалка роля изиграва личният пример на директора на Българския библиографски институт проф. Тодор Боров, който, поемайки огромен риск, често успява да не се подчини на строгите заповеди на Главлит, като се позовава на спецификите на библиографската дейност[299].

Колкото повече се задълбочава дейността на политредакторите в библиотеките, толкова повече се разширява кръгът на изданията, които по една или друга причина са обявени за „вредна“ литература. И внезапно самият В. Червенков попада под ударите на цензурата. Новината за престъпленията на Л. Берия налага незабавно от библиотеките да се изземат книгите, в които се споменава името му или има цитати от него. По силата на това разпореждане зам.-началникът на Главлит Ив. Александров отправя през август запитване до Секретариата на ЦК на БКП, дали не е подходящо да се изземе от книжарниците и библиотеките брошурата с доклада на В. Червенков пред Третия конгрес на Отечествения фронт, тъй като в него е цитиран Л. Берия[300]. Тази постъпка вбесява В. Червенков, още повече, че тя е предшествана от крайно неприятни за него събития. В резултат на промените, които бавно настъпват в СССР след смъртта на Й. Сталин и за които твърде малко се знае дори по върховете на комунистическите партии от държавите на съветския блок, от Москва е наредено в България да се проведе, както свидетелстват документите, формално отделяне на държавната от политическата власт. Постът генерален секретар е трансформиран в първи секретар, на който на януарския пленум на ЦК на БКП е поставен Тодор Живков. Тази смяна по принцип е формална. Посочил сам за свой заместник най-безличния от секретарите на ЦК, В. Червенков си запазва министърпредседателското място и правото да отговаря за работата на Политбюро. По думите на подчинените му той пак продължава да бъде кумир, на който „цялото ръководство на БКП се кланя“[301]. Но бившият генерален секретар е твърде честолюбив и подозрителен, за да приеме спокойно промяната[302]. Ето защо въпросът до Секретариата за съдбата на брошурата с неговия доклад го кара да мисли, че зам.-началникът на Главлит „пукнат мангър не дава за това“, кой е авторът на доклада. Извън рамките на статията е проследяването на бурната реакция на В. Червенков, макар че тя е много съществена като свидетелство не само за личните му качества, но и за манталитета на водачите на Комунистическата партия, за дълбоко залегналото вече у тях чувство, че никой и при никакви условия няма право дори да им отправя упрек. „Не е важно дали има грешка, а кой е направил грешката“ – твърди в писмото си В. Червенков. Това чувство за собствено място в БКП е резултат на погазването на елементарната демокрация в Комунистическата партия. В. Червенков бързо намира аргументи в съветската практика срещу опитите да бъде иззета неговата брошура. „Но какво ще каже уважаемият зам.-началник за голямата съветска енциклопедия, дето беше поместена биографията на Берия?“[303] Съветският пример, съветската практика са били винаги най-силният аргумент, когато В. Червенков защитава личната си власт. Той е политик от сталински, от съветски тип и всяка критика срещу него според мнението му е проява на антисъветизъм, което не е нищо друго, освен смъртен политически грях[304].

На гневното обръщение на В. Червенков Ел. Гаврилова отговаря с изпълнено с разкаяние послание за „ужасно лошото, неправилно“ разпореждане на нейния заместник. Тя провежда дълго съвещание, на което всички цензори в духа на червенковските изисквания си правят безпощадна самокритика, говорят за своето главозамайване, за неоправдано високото си самочувствие, което впрочем е единствената истина, произнесена изобщо от сътрудниците на Главлит. Между другото в този драматичен момент на пълно откровение докрай е разнищен механизмът на цензурната система, която е подчинена пряко на ЦК на БКП, „който решава, а Главлит изпълнява“, и че в една народнодемократична държава не може да има учреждение, което да е над партията“[305].

Цялата акция, проведена блестящо и светкавично, ми дава основания да мисля, че Ел. Гаврилова единствена сред висшите партийни функционери е в състояние „да усмирява звяра в душата на вожда“. Успокоен, В. Червенков съветва началничката да изпълнява само „нарежданията на прякото си началство“, т. е. на него[306]. Той дава и конкретни указания, според които вместо да се нанася удар върху авторитета на партийния ръководител, като се изземва брошурата от продажба, редно било тя да се издаде „вече без цитата“, това трябвало да направи зам.-началникът на Главлит, „а не да се втелява, да пита и да разпитва, технико-материалните интереси да поставя над политическите“[307]. Оттук следва и конкретна препоръка, която е много важна за доверието на историка изследовател към отделните източници. „В отделни случаи, съветва В. Червенков, може да се препоръча второ издание, в което могат да се избегнат остарелите места. А останалите брошури да се предадат за преработка като макулатура.“[308] Струва си да се отбележи и една промяна в речника на бившия генерален секретар, която показва, че внимателно подбира думите си, когато нещата допират до него. Цитатите от Берия за всеки друг биха били политическа грешка, за него обаче са „остарели места“.

Като доказателство, че нищо не се е променило и че Червенков е единственият ръководител, на когото Главлит разчита и се подчинява, Ел. Гаврилова още в изпълненото си с извинения писмо поставя и делови въпроси. Според нея трябвало най-накрая да се активизира дейността на отдела „Внос на чуждестранна литература“. Всъщност става дума за налагане на пълен контрол върху книгообмена ни с държави извън съветския блок. Благодарение на традициите, създадени в периода между двете световни войни, тази дейност успешно се подновява и през втората половина на 40-те години допринася за оживление на международните културни връзки на България[309]. Този вид културен обмен по принцип е твърде независим от влиянието на политически фактори и промените, настъпили в културния живот на страната в края на 40-те години, първоначално не му оказват отрицателно въздействие. В. Катишев, който е представител на държава, ограничила до минимум дори и своите официални книгообменни контакти (книгите от чужбина в СССР по правило до 50-те години се завеждат само в спецфондове), е крайно удивен от развитието на тази форма на международно общуване в България. Особено силни са възраженията срещу все още неограничената възможност на български граждани да получават и изпращат книги в чужбина – дейност, която в СССР може да доведе до най-тежки политически репресии.

Главлит започва контрола върху книгообменните си връзки една година по-късно от другите си дейности. Главната причина за това е обстоятелството, че е необходимо за тази работа да се съберат политредактори, владеещи чужди езици, а към тази категория интелектуалци от края на 40-те години ръководните среди в БКП се отнасят с все по-голямо недоверие[310].

След като цензорският екип е формиран, се налага известно време той да овладее функциите си. От есента на 1954 г. целият внос на литература в България, както и изпращането на български книги в чужбина се контролира. Всъщност за втората част от тази дейност първоначално отговарят политредакторите, които правят чистките в българските библиотеки и в своята работа се ръководят от същите критерии, съгласно които определят т. нар. „вредни книги“. В резултат на тяхното идеологическо усърдие изпращането на български книги в чужбина се свежда до минимум. Всеки отказ се мотивира с познатите от библиотечните чистки примитивни съображения. Например, че от книги, съдържащи данни за развитието на българското стопанство в миналото, можели да се разкрият „държавни тайни за социалистическа България и нейните съюзници“. Или пък, че някоя книга можела за злепостави българските културни среди и дейци, чието минало не било от гледна точка на цензорите безупречно. Така например на конгресната библиотека във Вашингтон е отказано да бъде изпратена книгата на големия български артист Иван Попов „Миналото на българския театър“, тъй като според политредактора Л. Ханджиев в първия том се споменавало, макар и мимоходом, за цар Фердинанд, за раждането на Борис и всичко това можело да създаде впечатление у чуждия читател, че един артист, „честван в България наскоро като заслужил и народен“, проявява симпатии към монархическия институт, а пък този факт би могъл да се „изтълкува умело от някой западен пропагандист“[311]. Общото заключение на Главлит е, че Българският библиографски институт „Елин Пелин“, Народната библиотека в София, както и библиотеките при Софийския университет и БАН изпращат в чужбина много „ненужни, стари книги“ и книгообменът им би трябвало да се ограничи до минимум[312].

По предложение на министъра на външната търговия Живко Живков и началничката на Главлит Елена Гаврилова Министерският съвет приема през 1954 г. едно твърде реакционно от културна гледна точка постановление за забрана на книгообмена. Според него към забраните за вноса и износа на валутни ценности – банкноти, златни и сребърни монети, сребро, злато и платина, както и санитарни, ветеринарни и други стоки се прибавя и забраната „за вноса от чужбина и износа от HP България на печатни произведения и други материали“[313].

Макар и по-образовани от колегите си, цензорите, наблюдаващи вноса на чужда литература, проявяват също изключителна строгост и невежествени претенции. Те са подозрителни към периодичните научни издания, органи на авторитетни изследователски центрове по славистика и източноевропейски проучвания от САЩ, Великобритания, Франция, Швейцария и др. Тези списания и тематични поредици се включват в рубриката „Псевдонаучна и пропагандна литература“ и много често изобщо не достигат дори и до спецфонда на Народната библиотека или пък, ако все пак преминават през бариерата на строгата цензура, то е с печат „само за лично, служебно ползване“. И тази мярка се приема с одобрение от В. Червенков[314].

Цензурата спира почти цялата техническа литература, рекламни проспекти, които се изпращат за България от частни фирми, от научни центрове и международни асоциации от Западна Европа, САЩ, Канада и др. Напълно в духа на международния обмен е тези материали да бъдат адресирани до частни лица, още повече, че 50-те години са време на активизиране на деловите контакти в превъзмогналия икономическите поражения от войната свят. В България обаче на тези връзки се гледа твърде подозрително. Ел. Гаврилова съобщава на министър-председателя, че за всички пратки от подобен характер незабавно уведомява Ж. Живков. В. Червенков обаче поставя резолюция „Копие от всички тези писма (а по-добре оригиналите!!!) изпращайте в Държавна сигурност!!!“[315] Така България напълно затваря вратите си за техническите новости в света и още по-здраво се сраства с дирижираните от СССР икономики на държавите от Източния блок. И ако тази изолация води до изключително тежки последици за развитието на нейното стопанство, то пълното прекъсване на притока на медицински списания е дълбоко антихуманно по своята същност.

Ел. Гаврилова съобщава на В. Червенков, че по указание на министъра на народното здраве д-р П. Коларов нито една книга, списание или проспект, които България получава от реномирани клиники и фармацевтични фирми, като Байер, Рош, Циба-Гайге, не стига до българските лекари и аптечни предприятия. Същата е съдбата на рекламните проспекти за медицинска апаратура, изпращани у нас от Швейцария и Западна Германия[316]. Всъщност това е един от безбройните грехове на сина на В. Коларов – д-р Петър Коларов, довел с некомпетентното си ръководство до първото голямо съсипване на здравното ни дело чрез внезапното откъсване от световната медицинска наука и практика и влошаването на условията за квалификация на лекарите – професия, ползвала се до 40-те години с оправдан обществен престиж у нас и зад граница[317].

С намесата на Главлит почти е прекратен обменът на литература между български граждани и частни лица. Цензорите във всички случаи четат книгите, рецензират ги и винаги намират причини да не ги допуснат до получателя. Аргументите за това са, общо взето, едни и същи – в произведенията се съдържат реакционни, упадъчни, формалистични и други идеи. Политредакторите на отдела за внос на литература са особено стреснати от книгата на Симон дьо Бовоар „Мандарините“, получила през 1954 г. наградата Гонкур. В нея се описва животът на интелектуалците в следвоенна Франция и между другото се споменава как те приемат първите сведения за лагерите в СССР. Тази книга става причина Главлит обстойно да проучва онези граждани, които получават книги от чужбина, и те стават обект на наблюдение и от страна на репресивните институции[318].

Само за около осем-девет месеца през 1954 г. в резултат на дейността на Главлит България напълно прекъсва книгообмена на своите граждани със западните държави. Тя се превръща подобно на СССР в херметически затворена страна, до която по линията на размяната на книги, най-традиционната и демократична форма на културно общуване, не може да проникне никаква информация извън държавите от Източния блок. За степента на тази изолация свидетелства не само фактът, че от април до декември 1954 г. са задържани от органите на Главлит 7463 пратки, съдържащи над 20 000 екземпляра, но и това, че цензорите имат крайно малкия, точен списък на гражданите, които получават по абонамент списания от Запад. В него фигурират: художничката Мария Костадинова, която получава с разрешение на Министерството на културата[319] едно графично списание от Франция, нейните колеги Б. Ангелушев – едно списание от Швейцария, В. Стайков – едно от Западна Германия и от Франция – инж. Мутафчиев от Централния съвет на трудовопроизводителните кооперации. За последните трима е ходатайствал лично началникът на Управление на пощите С. Байкушев. Следват и три абонамента в областта на медицината: за Ц. Драгойчева (явно за нуждите на сина ѝ, който следва медицина), за проф. Т. Томов – от Франция, и за проф. Пашев – от Холандия. За строгостта на контрола говори и обстоятелството, че последният от абонатите е съветският посланик у нас Ю. Приходов, който получава „Таймс“ и „още два прогресивни западни вестника“[320]. Следователно Главлит следи не само българските граждани, но и дипломатите от източноевропейските страни, включително и от СССР. Вероятно между цензурните служби на страните от Източния блок съществуват преки връзки, за които все още няма категорични доказателства в достъпните документални източници.

От началото на 1955 г. сред широката общественост у нас започват почти шепнешком да се коментират новините за някакви намерения на съветското ръководство за промени в управляващите екипи на източноевропейските страни. В. Червенков запазва пълно спокойствие. Видимото хладнокръвие вече е станало неизменна част от поведението на управляващия елит в Комунистическите партии от т. нар. „народнодемократични държави“. Като се надява, че ще излезе сух от водата и ще продължи да диктува положението както в БКП, така и в правителството, Червенков държи твърде обстоятелствена реч срещу култа към личността пред столичните журналисти. Величаенето на една личност според него било грешно, защото се подценявала партията, а тя била „вечната, мъдрата, силната“. Култът към личността нямал нищо общо с марксизма и не бивало да се допуска дори по отношение на такива личности като Г. Димитров и Ал. Стамболийски. Интересен момент е споменаването на водача на БЗНС, чието име по принцип започва усилено да се цитира от лидерите на БКП при всички трудни за тях политически моменти. Така в името на заветите на Ал. Стамболийски през 1945–1947 г. се води борба с опозицията в БЗНС, а през 1955 г., когато желае да освободи себе си и собствената си партия от пълната отговорност за установяването на култа към личността (т. е. за необуздания диктат на водача на Комунистическата партия), В. Червенков споменава и името на всенародно почитания земеделски вожд. Това обаче е много съществено за цензорите от Главлит. Занапред те трябва да спазват следните строги изисквания: Първо – да не се пише „ЦК на БКП начело с В. Червенков“, „Както каза др. В. Червенков“, защото, „ако го нямало Червенков, нямало ли да има партия“. Пък и нямало ръководители по думите на бившия генерален секретар, равни по авторитет и качества на Сталин. Така че речта на В. Червенков си остава издържана в сталински дух и цензорите са предупредени да не се отнасят критично към материали за Й. Сталин. Второ – настъпва промяна в отношението към Ал. Стамболийски и изобщо към втората от управляващите партии – за нея трябва да се пише по-често, макар и „да не се забравя БКП, която е над всичко“. Трето – все пак В. Червенков не се примирява с мисълта да бъде напълно пренебрегнат от печата. В заключение на речта си той напомня на журналистите, че „народната любов за всеки ръководител е необходима като въздуха и водата“[321].

Твърде смущаващи за целия състав на ръководството на БКП са препоръките на Москва за промяна на линията спрямо Югославия, тъй като КПСС е поела пътя към затопляне на отношенията с ЮКП. Българската страна, която, вярна на сталинските препоръки от 1948 г., е стигнала твърде далеч в конфликта с управляващите в западната ѝ съседка, е смутена и от друг факт. Промяната на позицията към ЮКП вероятно би довела до реабилитация на Тр. Костов, а не само В. Червенков, но и огромната част от членовете на ПБ и на ЦК на БКП са ангажирани през 1949 г. с процеса и не са склонни да направят тази стъпка. Те се надяват, че въпросът за Тр. Костов е решен веднъж завинаги. Сред тези партийни функционери е и Ел. Гаврилова[322]. Препоръките на КПСС за подобряване на отношенията с Югославия налагат нови цензурни инструкции за пропускането на новините от БТА на югославска тема. През 1948–1955 г. нещата са твърде прости – всичко, отнасящо се до Югославия, отива в т. нар. „поверителен бюлетин на БТА“, а югославската тема се представя само дотолкова, доколкото това прави ТАСС. Изискваната корекция в отношенията не допуска задържане на информация за Югославия и редакторите в БТА са длъжни да внимават хем да не допускат до информационните средства всички новини на ТАНЮГ (така, както правят по отношение на телеграфните агенции от „братските държави“), но все пак и да не задържат цялата информация, идваща от Югославия. И в случая е необходим не само строг контрол от страна на Главлит, а здрава ръка в самото ръководство на БТА. Ето защо за главен директор на агенцията е назначена Ел. Гаврилова, чиято строгост и умение да се разпорежда са качества, високо оценени под влияние на В. Червенков от всички членове на Политбюро. Мястото ѝ в Главлит е заето от Кр. Стойчев, който също е успял да докаже способностите си на строг ръководител[323].

Едно от потвържденията, че мълвата за известно „отваряне на СССР“ по отношение на съюзните държави има някакво основание, е фактът, че през 1955 г. в Москва е допусната за пръв път делегация на Главлит, която да се запознае с дейността на подобната цензурна институция в СССР. Онова, което Кр. Стойчев и придружаващите го научават от съветските си колеги, не се отличава съществено от препоръките на В. Катишев. Разликата е само, че вече не се инкриминира литература за Югославия, ЮКП и Тито, но не е ясно дали единствените екземпляри, пазени в спецфондовете, трябва да се извадят оттам. (Съветските политици тогава, както и съветската историография до днес, нямат позиция за причините и виновните за съветско-югославския конфликт от 1948 г.) Така че в съветския Главлит югославската литература пак остава, макар и негласно, „на особено съхранение“. Тази новина внася успокоение сред ръководния елит в София – значи и по въпроса за Тр. Костов може да не се бърза. Дори нещо повече – в началото на 1956 г. в инструкцията, заради кои автори трябва да се изземва литература, се казва: „Берия, автори изтъкнати фашисти-главорези, врагове на народната власт (Тр. Костов), на осъдени от Народния съд“[324].

Нарежданията от Главлит в СССР обаче са да се изземе антиюгославската, антититовска литература. Към тази акция българските цензори се устремяват с особен ентусиазъм, но не заради Югославия, ЮКП и Тито, не в името на добрите ни отношения със съседната ни славянска държава, а главно да се настъпи срещу среди от българската интелигенция – писатели, художници, писали фейлетони, рисували карикатури на югославска тема. Това е един от изпитаните вече методи на комунистическите партии от болшевишки тип. Всяка основна промяна в официалната партийна линия (а такива промени стават често) не поставя дори на морално порицание онези, които са определили тази линия. Във всички случаи обаче пропагандата на Комунистическата партия отправя остри стрели срещу интелигенцията, даже когато тя не е била съгласна и не е подкрепяла отречената вече политика.

Другата важна препоръка от Москва до българския Главлит е, че в съветските библиотеки вече не се подлепвали „вредните“ пасажи и не се късали страници от иначе ценни стари издания. Но можело да се помисли някои от тях да минат в спецфондовете, тъй като основните критерии за „вредност“ (а става дума за книги от XIX в. – началото на XX в.) си остава „възхвала на частната собственост и споменаване на господа“. Оказва се, че Главлит в СССР едва през 1955 г. въвел практиката, използвана от цензорите у нас, контролиращи вноса на. литература. А тя е, че до 1955 г. всички пратки от чужбина за съветските библиотеки (за частни лица в СССР не става дума) се преглеждали и от съветския Главлит, и от органите за безопасност, сега това правели само цензорите. У нас нещата явно още през 1954 г. са поставени по-различно, но не толкова заради либерализма на ръководството на БКП, а заради голямото доверие на В. Червенков, с което се ползва Главлит[325]. Заключението, което се прави след визитата в СССР и остава в сила до пролетта на 1956 г., е, че Главлит работи добре и той трябва да бъде самостоятелно учреждение. Съветският опит не налага някаква либерализация на упражнявания цензурен контрол.

Нещата обаче се променят с онази внезапност, характерна за обратите в политиката на източноевропейските страни, управлявани от комунистически партии, които пък се ръководят от КПСС. Двадесетият конгрес на КПСС се посреща с огромен интерес от цялата световна общественост. Той намира широк, макар и далеч нееднозначен, отзвук в международното комунистическо движение.

В реакцията, последвала след конгреса в страните от съветския блок, има общи моменти и съществени различия. Общите моменти са в позициите на ръководствата на комунистическите партии, които желаят да се разграничат от сталинизма, без обаче това да се отрази на заеманото от тях господстващо положение в политическите и държавните институции. Разликата е в реакцията на обществеността, отбелязваща две полярни точки. Първата е унгарският опит да се отхвърли по революционен път тоталитарната система, веднага смазан от съветската военна машина, с което се доказва, че по същество нищо в съветската блокова политика не се е променяло. Вторият полюс е еволюционният път, по който се ориентира българската обществена реакция. Тези събития са все още слабо проучени, за тях липсват документи – най-вече от архивите на другите страни, и затова няма база за сравнение. Не бих могла да твърдя, че българският път е най-яркият пример за ориентиране към еволюционното русло, но ми се струва, че в него се крие не толкова страх, колкото обществен стремеж за самосъхранение от ударната вълна на съветската ответна реакция. Безспорен е фактът, че управляващите среди в БКП, вече напълно откъснати от членската си маса, успяват чрез различни форми – от демагогия до репресии – да овладеят или дори да дадат вид, че са адекватни в действията си на широкия обществен подем в полза на демократизацията. В този процес на привидно отказване на управляващите от сталинизма, което по същество е само маневра за овладяване на антисталинисткия и антидиктаторския обществен порив, важно място заема пленумът на ЦК на БКП от април 1956 г.

Това събитие години наред намира отражение в историческите изследвания, а и в разработките на другите хуманитарни науки, без обаче научните работници да са запознати документално или поне от някои по-общи, но меродавни източници с естеството на неговите разисквания.

Стенограмата от този пленум, която съвсем неотдавна стана достояние на историците, очертава една твърде интересна и абсолютно различна картина от очакването, че в ЦК на БКП тогава са били направени по-сериозни оценки за стила и методите на работа, за връзката между ръководството и членската маса, за демократизирането на взаимоотношенията в Комунистическата партия. Единственото, което съвпада с очакванията, е, че действително на пленума основателно остро е критикуван В. Червенков, при което не са разобличени неговите постъпки, които са следствие от налагането на една недемократична система, а обратно – погазването на демокрацията се обяснява единствено с характера и диктаторските амбиции на В. Червенков. Следователно в сила е широко декларираната теза за непогрешимостта на партията, чиито методи при всички обстоятелства са правилни, а всичко порочно в действията ѝ е „резултат на култа към личността“. В този дух впрочем са изцяло и обсъжданията на XX конгрес на КПСС. Дори нещо повече, на пленума не само че не се разглеждат проблемите за демократизиране на партията, а още по-малко пък на обществената система, но и ярко се изявява чувството на целия ЦК, че само в този състав са хората, достойни да напътстват, да направляват, т. е. да останат на власт. Всеобщо е желанието всички разисквания да се запазват в абсолютна тайна. На втория ден от заседанията Мл. Стоянов предупреждава „другарите, които ядат кокоши крака, трябва да отчетат тази работа и трябва да се предупредят по този въпрос. Сега ще ни раздрънкат по улицата“, „Нашата партия не е сборище от дребнобуржоазни елементи“ – твърди Югов (по-късно „дребнобуржоазни елементи“ ще стане основната политическа квалификация, с която висшето партийно ръководство окачествява всеки критичен глас в БКП). „Нужно е да запазим самообладание“, съветва Цола Драгойчева, или пък „тук да бъдем единни“ – призовава Д. Дичев, на което глас от залата добавя „да не позволим на улицата да ни съдят“[326]. С явно негодувание участващите в пленума приемат недоверието на редовите членове към ръководството. Те не са съгласни с изразените мнения от „недоволните, недоверчивите“, че ако не се „изметат четири-пет души от Политбюро – работата няма как да се оправи“[327]. Напротив, лансира се мнението, че Политбюро не може да се преустрои „без Югов, Чанков, Цанков“, някой допълва „Тодор Живков“, друг се обажда – „всичките“. Много са гласовете, „че Червенков може да се поправи“, „че е най-подготвеният теоретически в партията и т. н.“[328] Единствените критични изказвания са направени от Й. Панов и частично от д-р К. Драмалиев, но те стават обект на всеобщо разобличение като проява на лични амбиции. Извън задачата ми е да анализирам съдържанието на разискванията на пленума. Спирам се само на някои моменти от тях, от които личи всеобщото желание за пълна секретност, за запазване на строга тайна вътре във висшето ръководство, т. е. тонът е съзвучен с целите и задачите на Главлит.

Има и друга особеност, която би могла да се приеме в полза на запазването на Главлит – за ролята на Съветския съюз и на КПСС се говори твърде пестеливо – само дотолкова, доколкото култът не бил българско явление, или във връзка с присъствието на представители на НКВД до 1951 г. у нас. Тази сдържаност е напълно обяснима, като се има предвид, че докладът на Т. Живков е подготвен с участието на съветския посланик Юри Приходов[329].

На пленума се споменава също, че съветската страна, която на предварителна среща инструктира част от членовете на ПБ, как да протекат обсъжданията, препоръчвала „въпросите да се решават мъдро, правилно, да не се допускат увлечения“. М. Суслов пък казал, че не е правилно да се разискват въпросите за арестите – „ние се безпокоим, че без наша помощ няма да вземете правилно решение“[330].

Следователно основният критерий за правилността на решенията според членовете на ЦК на БКП, които са вече един абсолютно затворен и независим от своята партия кръг, не е отношението на членския състав към взетите решения (той е оставен в пълно неведение и никой не смята да го информира), а одобрението или пък порицанието на „съветските другари“. Следователно на пленума няма условия да се коментира дали е подходящо или не в България да се създават политически и военни структури от съветски тип. Разискванията следват строго съветския ход на нещата. В СССР е разобличен Сталин, а не сталинската система. В България също В. Червенков трябва да бъде порицан, отхвърлен на по-заден план (до окончателното му превръщане в единствена изкупителна жертва от целия ръководен състав на БКП ще са необходими още шест години).

В хода на обсъжданията обаче съвсем ненадейно е поставен въпросът за Главлит. М. Николов, като критикува маниера на В. Червенков „за маймунско копиране на съветския опит“, отбелязва – „преди три години се създаде у нас Главлит – някаква организация за свръхцензура, обаче не се казваше, че това е цензура, а някакъв държавен орган“[331]. Интересно е поставен въпросът – не като критика на съветската цензурна система, въведена у нас, а само като „маймунско копиране“ и при това характерно единствено за В. Червенков. Главлит попада под обстрела на критиката по две причини – първо, защото харчел много пари, и, второ, защото, както действително е, В. Червенков през изминалите години не е допускал нито един член на ПБ до работите на това учреждение. „Главлит изпълнява нарежданията само на своя пряк началник“ – това е червеноковската дума. И така, на априлския пленум е решено по принцип да се прекрати съществуването на Главлит, но не защото той е институция недемократична, нанесла тежки удари върху културния живот, а защото е учреждение, създадено от В. Червенков и благоговеещо пред В. Червенков.

На 14 април 1956 г. Министерският съвет преразглежда списъка за държавна тайна и смята, че някои от неговите пунктове трябва да отпаднат. По принцип обаче нанесените поправки са незначителни. Кр. Стойчев спешно внася докладна записка, с която аргументира необходимостта от запазване на управлението. Тя обаче е оставена без внимание. На 21 юли 1956 г. Министерският съвет под ръководството на новия министър-председател А. Югов гласува постановление за закриване на Главлит[332].

Този акт обаче не може да се приема като стъпка към демократизация. Съдбата на Главлит е решена заради факта, че той е червенковско учреждение и като структура, която е изпълнява волята на бившия генерален секретар и на бившия министър-председател, а това не желаят нито Т. Живков, нито А. Югов. Същевременно тази стъпка дава основание за демагогски твърдения, че България вече вървяла по свой независим път, че не следвала съветските структури. Такива прояви на външно отличие за пред света определено се насърчават и от ръководството на КПСС, което твърди, че бил настъпил нов етап на демократизиране и усъвършенстване в институционален план на отношенията между „СССР и братските страни“.

Всъщност Главлит оставя своето наследство в политическия и културния живот на страната. Най-обученият и старателен състав от цензурите, макар и разпръснат, продължава да прилага своите „изключителни“ умения. Неслучайно той е обект на особени грижи. През лятото на 1956 г. въпреки настъпилата голяма безработица сред интелигенцията са отпуснати щатни бройки за значителна част от най-изявените главлитовски сътрудници в Министерство на културата, в Министерство на пощите, телеграфите и телефоните, в БТА, в редакциите на някои вестници, в радиото.

Остава в сила приетият от Главлит правилник за държавна тайна, нещо, в което ни убеждават всички събития до края на 1989 г. – от пълно мълчание за действителното състояние на икономиката на страната, за взаимоотношенията ѝ с другите държави до абсолютното неведение на гражданите за последиците от природни бедствия и катастрофи. Запазен е по принцип и механизмът на действието на единната цензурна система: Политбюро (или отдел на ЦК на БКП) – цензори – репресивни институции. Всъщност за уточняването на този механизъм са необходими друг кръг документални материали. През 1952–1956 г. Главлит изиграва голяма роля за изграждане на единна цензурна система в България, а след това отпада като междинна институция, първо, защото по принцип си е свършил работата и, второ, за да остане закриването му сред малкото факти, чрез които обявилото се за обновено ръководство на БКП ще доказва през следващите три десетилетия своите „действителни“ стъпки към демократизацията.

ВЕСЕЛА ЧИЧОВСКА

Весела Чичовска е българска историчка, изследователка на наследството на тоталитаризма.

Коментари (2)

- 20-01-2013|e-ink

Интелигентна, аргументирана, богата на информация, интересна и – уви – много актуална статия!

- 23-01-2013|Гост

Когато фактите говорят, даже и боговете мълчат. Колко ли тонове словесна руда е преработила авторката, за да направи извлек-онова грамче радий, който втриса нормалната личност: Така ли е било? И още как!(Позволих си перифразиране на Владимир Маяковский, защото в случая върши работа.) Иначе се тюхкахме при оскъдицата от информация да пускаме проекции с цел да очертаем масива на скритите дадености. На помощ: художествената литература-“ Човекът прави две крачки, тоягата една и все си вървят заедно“-Йордан Радичков, алюзията с репресивните институции е повече от ясна, да не говорим за „Нечувани избори“ и „Относно унищожаването на крокодилите в Оверн“ на Хулио Кортасар в „Междуетажие“, С.,1985г., НК, където чрез гротесктното изображение се постига удивително художествено внушение.

Добросъвестността при изпълнение на поставената задача ме задължи неколкократно да препрочитам отделни места от текста, за което авторката заслужава поздравления. Затова ще споделя мои виждания по въпроса.

Отколешна практика на болшевиките е да са последователно и неотклонно конспиративни във всичко, и то до такава степен, че след време историята да се затрудни в отговора си на въпроса: Дали изобщо ги е имало? Пример: дейността на РМС, възродителния процес, масовите разстрели на 9. IХ.1944г. и др., за които няма никакви писмени документи. Знае се в устни разговорки между старите софиянци, че около 15 септември 1944г. архивата на Обществена безопасност до Лъвов мост е извзета от копоите на НКВД, но кое и как… Няма случай при отиване до „невинните органи на ДС“, които „служели на някаква си тяхна родина“, да е давано писмен документ, камо ли пък в съпровод на личен адвокат. В местните редакции на вестниците на тези служби им викаха „секретариат“, чиито служители поставяха последен подпис за държавната тайна с цветен химикал-червен или зелен. Пропуските бяха изключени! Тъкмо при залеза на тоталитаризма, както го назоваха, лектор обясняваше на редакционния ни състав международното положение на Балканите и спомена нещо за силния АПЕНДИКС на друже Тито. Явно ставаше дума служби като нашета УБО. Една съпоставка с опричниците в Русия, Хитлер, Сталин, Мусолини, Чаушеску, Тодор Живков и др. би дала отговор на много въпроси, свързани с реалното битие при упражняването на властта, като се изясни и въпросът кой и кога налага тази форма за пряка защита на властващия, което си е ачик легитимация на диктаторски режим; тогава не е ли имало алтернатива и разумни гласове, които да предвидят обратната връзка, най-често свързана с бумерангови ефекти.

Цивилизованите страни в света се гордеят с минималните си срокове за давност на държавните тайни. Имам само един въпрос: как стои това у на? С ери или векове се измерва давността по нашите родни сокаци, или изобщо няма такова нещо? Малък пример: родените по време на разстрела на Никола Вапцаров стигнаха преклонна възраст, без и да разберат що-годе истината в относителни граници, разбира се.

Изследването показва, че в онова време не е имало случайни прояви. Опозицията-ДИРИЖИРАНО-СПОНТАННО се е неутрализирала в ДИРИЖИРАНА СПОНТАННОСТ! Така че онези плахи опити за уж съпротива на режима у нас, да не ги изброяваме, щото бяха повече от наивни, си бяха неумели разработки на ДС. Как пък не? Издава се книга с цяла сюрия подписи и печати, вижда бял свят и после я „инкриминират“. Смешки!

А чародеите от ВМРО преди 9 септември 1944г. също са били тотално конспиративни-производство на опиум от афиона, като техни партиди са стигали чак до Мао! И покушението на сръбския крал в Марсилия не е за някакви идеи, а спънки по трасето на наркотрафика. Но това е друг разговор…

С уважение за достойно свършената работа на историчката Весела Чичовска, при прочита ми на която възникнаха тези размишления. Браво! И успехи занапред!

П. Вълков

Българите през погледа на гърците

Автор: Алексис Политис

Промени в гледната точка от средата на XIX век

Добре е още в началото да уточня два въпроса. Единият е, че целият ми опит по темата се основава на случайно прочетени неща, на донякъде инцидентни находки и не представлява част от някакво систематично проучване. Второто ми уточнение е, че напълно съм пренебрегнал българската гледна точка и изобщо българската история – както така или иначе я пренебрегват и новогръцките свидетелства, които използвам. Така че единствено благодарение на нейното настояване и на старото ни приятелство – колко години станаха вече, Надя! – преработих малко текста, който бях подготвил за научен симпозиум в Пампорово през 1984 г. (актовете от срещата в Пампорово не бяха издадени)[333].

Да минем все пак към конкретните факти. Новогръцката интелигенция открива и регистрира националните искания на българския народ за първи път, мисля, през 50-те години на ХІХ в.[334] И това изобщо не е странно. По-рано модерните гърци нямат никаква причина да забелязват ранните, а и спорадични прояви на българското национално самосъзнание, нямат следователно и причина да се страхуват, че в някакъв момент биха срещнали противници на териториалните си амбиции – нима толкова българи не се сражават рамо до рамо с тях през 1821 г.[335]? Така, когато Андреас Пападопулос-Вретос, консул на Гърция във Варна, съставя преди 1852 г. едно обширно представяне на съседния народ, не изглежда да усеща някакво противопоставяне: много показателно той споменава прочутия цар като „Калоян“, когото хронистите наричат от византийски времена „Скилоянис“[336]. Също така нарича с името „вулгарис“ говоримия в продължение на много векове народен език, онзи език, който произхожда от земите, които днес назоваваме – използвайки терминологията на древните географи – „Македония“ и „България“[337].

През 1853 г. един грък все още е в състояние да изкаже в европейски вестник мнението, че правилното и просто решение на Източния въпрос е една гръцка империя, тъй като „другите народи на Турция, до планината Хемус, клонят всички към елинизма, освен ако някой не ги откъсне насилствено. Сърбия, България, Влахия и Молдавия от много векове са свикнали да приемат като обединителен център културата и църквата на Византия. Тези четири независими народности, заобиколили Гръцкото царство със седалище Константинопол, могат да образуват една федерация, която, като заеме мястото на Турското царство, ще обнови Изтока чрез духа на елинизма“[338]. Разбира се, съставителят на писмото най-вероятно е знаел добре, че ситуацията се е променила, но се надявал, че европейските читатели все още не подозират това и че ще успее да спечели някои от тях за тази идея.

Внезапно обаче, особено след Кримската война, гърците установяват, че добрите съседи могат да станат особено опасни; те претендират за същите територии за собствената си бъдеща национална държава – изненада, която не е приятна. И особено важно за анализа, който следва, е, че изглежда гърците не притежават способностите и информацията, които биха им позволили да осъзнаят действителните измерения на това явление. Те не съумяват – или не искат – да разберат, че новото разбиране за „ние“, което се разпростира и сред съседния народ, е следствие на една по-обща паневропейска тенденция, същата тенденция, която е предизвикала зараждането на националното самосъзнание и в гръцките земи приблизително две поколения по-рано. Напротив, те възприемат българската версия на явлението като отклонение, което се дължи или на грешките на гърците, или на незаконните амбиции на външни фактори, които тласкат българите в една борба, неизгодна и за тях самите.

„И все пак, тъжно е, както и да го помислиш! – пише през 1865 г. Николаос Сариполос, либерален професор по конституционно право – че докато целият гръцки род беше поробен, на гръцка страна бяха Дунавските провинции, братска беше Сърбия, България изобщо не се колебаеше, Тракия и Македония се гордееха да се наричат чисто гръцки провинции. След освобождението си обаче тази малка Гърция се ограничи и затвори в своя кръг, обикаля в тясното поле на низките страсти, докато дръзки крадци грабят един по един диамантите на националната ѝ корона“[339].

Ето двата елемента, които отбелязахме: първо, това са грешките на гърците, които се изтощават от „низки страсти“, а, от друга страна, „крадци“, т. е. хора без законни права, похищават гръцките диаманти. Малко по-късно, през 1877 г., Андреас Сингрос, който вече си е завоювал водеща роля в кликата на гръцките капиталисти, ще бъде по-ясен във формулировките си: „Кой българин само преди 15 години, като включваме в това число и издигнатите, би си помислил да раздели племената на българско и гръцко? И също кой от издигнатите българи не е учил и не говори гръцки? Защо се разви толкова непримиримата омраза между двете племена, от която произлезе днешната пропаст между тях? Като знаем кой е виновен: и това не е никой друг, освен чуждата ръка… и веднага щом престанат да съществуват причините за разрива, малко по малко пропастта ще се запълни и ще дойде обединението“[340]. В годините, които разделят двата текста, напрежението между двете нации вече е придобило и политическа форма: църковната схизма.

Действително, както знаем, това единство е съществувало. Или да го кажем по-точно, някои днешни различия тогава са липсвали. Основното разделение все още е било православен/мохамеданин (по-точно: неправославен) и в тази дихотомия българите и гърците са се намирали заедно на единия бряг[341]. Различията, които са съществували – езикови, културни, професионални, местни, – лесно могли да се преодолеят на общата основа на православието. И докато гръкоезичните, поради църковната йерархия, търговията, а от края на XVIII в. – и поради образователната система, са представлявали по-силният обществен слой сред раята, единството с българите и с другите балкански народи се осъществявало благодарение на „елинизацията“ на отделни хора, понякога и на цели групи население. Много българи изучавали гръцки, за да се издигнат и те в пирамидата на обществото, в което живеели. А българските селяни са наричали жителите на града „гърци“, дори и ако те изобщо не са знаели гръцки[342].

Когато след създаването на гръцката държава, но още по-интензивно след 40-те години на ХІХ в. започва да се развива българското национално самосъзнание, неговите апостоли – някои даже образовани в гръцките училища – се борят, понякога упорито, срещу тенденцията за „елинизация“ на своите сънародници. За да утвърдят националната си идентичност, българите трябва да се откъснат от гръцкото си образование. И което е още по-важно, да се откъснат по някакъв благовиден начин и от Цариградската патриаршия и да придобият собствена независима църква.

Гърците вярват, че това последното е онзи елемент, който биха могли по-лесно да отблъснат, макар че и те самите са се откъснали от Патриаршията[343]. Настояват за единството на църквата – която, както твърдят, е наднационална. Защитават също донякъде и стойността на гръцката книжовност, сама по себе си или като носител на един общочовешки идеал. Ще се спрем накратко на второто твърдение, като подхванем нишката от начало.

През 1851 г. сблъсъците между двете народности вече трайно са започнали във Филипопол или Пловдив. Учителят Георгиос Цукалас от Закинтос се опитва да укрепи гръцката общност, като съставя едно „Историко-географско описание на Филипополската епархия“, в което, като се опира главно на археологически, но също така и на съвременни етнографски факти, доказва – или по-точно опитва се да докаже, но това няма значение за нашия анализ – гръцкия характер на града и областта. В определен момент той стига до извода: „Но днешните българи, поне тези, които са имали щастието да получат гръцко възпитание и образование, представляват достойна част от Империята на Владетеля, на скиптъра на когото се подчиняват, защото, както казахме в началото, всички сме синове на един и същи отец по природа, като живеем в мир под османския скиптър“ – една изключително лукава фраза, която показва, че гърците са изплашени. Въпреки това обаче те предпочитат да пренебрегнат проблема; Цукалас решава в тази своя първа книга да понижи, доколкото е възможно, напрежението, което се е създало – всичко се дължи на недоразумение, защото по същество българи в Пловдив, казва, няма: „Трудно ще намериш във Филипопол шестдесетгодишен българин, глава на семейство, защото малцината такива, както се говори, са се установили във Филипопол по стечение на обстоятелствата около началото на настоящото столетие и се радват на същите права като местните“, и „жителите на трите хълма и вътре в оградения град са почти всички истински гърци, освен няколко български семейства, които са се преселили в този град преди няколко години от някакво градче, наречено Аврадала“, т. е. Копривщица; „от тези последните пак само половината са истински българи, защото останалите, като се смесили с местните преди няколко години, по всичко са като гърци. Защото сред тях можеш да намериш двама братя от двама бащи и една майка, от тях единият е грък по баща и по майка, вторият е от една страна грък по майка, от друга българин по баща, обаче по възпитание, език, начин на живот и поведение, по всичко това е грък“[344].

Нека разгледаме израза „глава на семейство“ и това, което се отнася до възпитанието в последния абзац: смятам, че те разкриват добре културната и особено социалната диференциация. За учителя, дошъл от Йонийските острови, но и за гърчеещите се българи, жители на града, „истинските“ българи не са глави на семейства, тоест заможни граждани, а селяни, сезонни работници или слуги. Цукалас все пак е първият, доколкото зная, който се опитва да обоснове идеята за малоценността на българите на „племенна“ основа; той я аргументира с разграничението подвижни/уседнали, което в онези години предполага непременно и социална диференциация: „Ако проследите историята от появата им в Европа, ще видите с учудване и изненада, че този род почти никога не възприема трайно и постоянно местоживеене в Европа, чак до последния му разгром от султан Мурад ІІ и сина му Баязид през 1396 г. А през скитническия си живот се е местел като номади и чергари от място на място […] възможно ли е някога този народ да запази в себе си истинска народност?“[345]

Вълненията в града обаче продължават и в хода на годините позицията и силата на гърците започват да намаляват. През 1858 г. българите успяват да отстранят митрополит Хрисант; в началото на 1859 г. Цукалас атакува отново с втора книга, този път написана с особена острота; озаглавява я: „Славянобългарската шайка и нейният триумвират“, тоест водачите на българската партия. В предговора си обаче той използва един благ тон, с който се обръща към всички българи, които не иска да идентифицира нито с „триумвирата“, нито с неговите привърженици. Започва така: „На обикновения и трудолюбив род на българите, в Христа наши възлюбени братя. На теб, трудолюбиви народе на България, посвещавам искрено и на драго сърце настоящото малко съчинение“, и т. н. И след като засвидетелства отново уважението си към султана, както и, разбира се, към Патриаршията, продължава: „Живей също със събратята си и единоверни гърци и с всички изобщо в братска любов и хармония“, „приемай с любов доброжелателите си, тези, които [ти дават] истинската просвета, и в не по-малка степен благодатните им съвети“ – тоест тези, които постоянстват в разпространението на гръцката книжнина и съхранението на гръцкия език в Църквата[346].

Ако нещо се е променило през това десетилетие, това със сигурност е новата динамика на панславизма след Кримската война; Русия, която в продължение на години е възприемана от съществена част от гърците като сила, която носи надежда, внезапно се превръща в един застрашителен противник: в нейните планове вече не са включени всички „православни“, а единствено славяните и главно българите[347]. Цукалас го намеква по всеки възможен начин: заплашителният за гърците триумвират „черпи сили“ „от повея на севера“[348].

Съчетанието на острота, любезност и мнима наивност разкрива добре безизходицата на гърците, които живеят в българска среда; подобни тревоги виждаме и в една друга войнствена брошура от 1860 г., която се разпространява анонимно – „За начина и средствата, с които Филипопол трябва да се превърне в Пловдив. От безпристрастен, който живее във Филипопол“: „Като пребивавах във Филипопол дълги години, изследвах безпристрастно борбата, която за жалост от известно време е избуяла между двата народа, гръцкия и българския. В началото на бях в състояние да разбера каква е причината за тази враждебност. С течение на времето, като навлязох по-дълбоко в нещата, като сравних ставащото във Филипопол с аналогични и подобни събития на други места, не след дълго разбрах къде се крие причината за размирието сред тези два народа, които иначе живеят в съгласие. Мълчах дотук“. За да уточни по-нататък: „… и настоящото изследване има за цел възстановяването и запазването на това съгласие“. Съставител на текста е Власиос Скорделис от Стенимахос (дн. Асеновград – б. пр.), тогава училищен директор във Филипопол[349].

Но и в по-далечните гръцки земи безпокойството е повече от видно; през 1860 г. е публикуван още един анонимен текст, „До сънародниците в Тракия и другаде, които наричат себе си българи“, в който четем: „Църквата, Родината, Езикът и Историята на нашия народ са по общо мнение голямо и неоценимо богатство и крепко здраве за тези земи. Като наши едноверци и сънародници, ако сте единородни с нас по произход, както знаем и вярваме ние, и верни на Родната Църква […] обичайте и разпространявайте навсякъде у нас усърдно изучаването и ползата от народната просвета и език, като отхвърлите отцепническите идеи и машинации и като прегърнете съгражданите и родствениците си като сънародници, с братска любов, както правехте преди, преди да бъдете съблазнени. Ако пък смятате себе си от друг произход, както и с друг език, както себично казват чужденците, пак правете това най-усърдно по най-силната и неоспорима причина за общата безопасност, както и за мира и ползата според благородния съвременен пример на братята ни от Епир, Йонийските острови, Сирос, Мала Азия, които с готовност и искрено приеха загубените блага на общата родина, а именно езика и просветата, и добродетелта на народа ни, и доброто му име, които, като предпазват Църквата и земята ни от опасностите, които ги обграждат, носят общо щастие на народите на нашия край“[350].

Точно фалшивото сладкодумие е онова нещо, което издава безпокойството; разривът вече изглежда опасен за гърците. Събитията от 1860 г. в Цариград, където българите поемат контрола над църквата „Свети Стефан“ в Балат, в която по време на службата отказват да споменат Вселенския патриарх, показват новата динамика на нещата, защото българските национални искания вече са започнали да срещат и европейска подкрепа. Великата Църква се барикадира зад старите си привилегии, но и тя се преструва, че нехае за ситуацията; в предговора на книгата, в която се излагат нейните права, главният секретар на Светия Синод Григорий се опитва да смекчи, доколкото може, тона: „някои православни синове на Църквата“ създават вълнения –тоест не споменават патриарха – „изобщо без да се замислят за многото и големи добрини, на които благочестивият народ на братята ни в Христа българи се е радвал от този почитан трон, а именно религия, писмена, култура и всяко друго нравствено благо, както на висок глас ни казва историята, като стоят пред отворилата се пред краката им бездна, към която ги тласкат предложенията на чужденци, коварно подхранват омразата срещу братята, като изолират църковно българския народ и се отдръпват от гръцката цялост, с която е свързан с връзки на кръв и вяра“[351]. „Предложенията на чужденци“, на руснаците или, разбирай, панславистите – такива мисли циркулират, разбира се, и в националния център, както в официалните кръгове, така и в по-широките.

Страхът от европейско разбирателство даже принуждава през 1864 г. Евстатиос Клеовулос да даде изцяло ново определение на понятието „народност“: „Където и когато двойната пропаганда на Запада вижда, че при безхитростните и невинни народи на особено религиозния Изток слабо ще се прихванат модерни учения, там идва с меден език, като змията при Ева, и им предлага, като райската ябълка, народността, за която казват, че ‘тези, които ядат (от нея), ще живеят и ще са като папищашки богове, познавайки доброто и злото’. На това изкушение са били и са изложени и сега“, и т. н., докато „малко внимание показва, че отличителен и основен белег на народността невинаги и не навсякъде са племето и езикът“.“Защото [иначе] трябва във всички изначално обитавани от гърци градове и земи, единствено от тях владени, да отнемем гръцката народност от всички, които поради обстоятелствата на епохата говорят арменски, турски, сирийски, египетски, албански, български или европейските езици, а във всяко друго отношение са истински гърци?“ „Макар че племето и езикът са елементи на народността, те не са обаче нито единствените, нито главните“. И след тези и други бележки със сходна убедителност заключава: „Това определение и умотворение е и се нарича народност, отпечатъкът на която е обществен или придобит (внесен отвън), оценяван или отхвърлян повече или по-малко, като истински или като лъжлив. Различната степен и начин на развитие правят нациите и живота им различни“. „Според това, прочее, днешната наклонност на народите към образуване на народности, стига да бъде разбирана правилно и още по-правилно прилагана, а не прибързано и вандалски, не означава връщането на даден народ към първичния и естествен начин на живот и нрави на изначалното му племе […] изисква единство в напредъка, тоест единство заради напредъка“[352].

Много години по-късно един роман се заема да представи образно страховете на редовните посетители на кафенетата в Атина през 1862 г. и безплодните им опити да се самозалъжат: „‘А за онзи проблем, който почна да расте там, на Балкана, какво казвате? каза. Сега и българите излязоха и искат дял’. ‘Защо не ги зарежеш мечкарите, кой им обръща внимание?’ ‘Обаче вестниците казват, че ги подстрекава Русия да искат княжество’. ‘Море откъде ще знае Русия за мизерниците’, прекъсна го запаснякът. ‘Русия е чувала само за Гърция и малко за Черна гора’“[353].

* * *

Естествено, нещата изобщо не са вече така. „Русия“ вече е чувала и за България; това ще го разберат по-късно и гърците, притиснати от събитията през 1878 г. Обаче още след решението на Българската църква да стане автономна, още след „схизмата“ –последен опит на Вселенската патриаршия да защити гръцките планове – гръцките интелектуалци се опитват да се задържат на същата отбранителна позиция. Така лекарят Т. Асклипиадис от Скопос в Източна Тракия през 1872 г. не вижда в българските претенции друго, освен „външната ръка“: панславистите не искат гръцките училища, защото вярват, че „народите на Изтока не трябва да придобиват идеята за свобода и равноценност; трябва само да са пропити с племенни страсти и разделения“, докато от гръцките писатели, т. е. от античните класици, българите, напротив, ще се учат на идеята за „свещена свобода и братство“. Панславистите, значи, за да ги подчинят на лукавите си планове, се мъчат с всички сили да изместят гръцкото образование[354].

Свобода, равенство, братство: общочовешките ценности. Въпреки това, само две страници по-долу, същият автор отбелязва: „и ако бяха издавани специални учебници с историческо съдържание, които да преподават гръцкия произход на жителите на тези области, смятате ли, че днес щеше да има българин, който да се гордее с татарския си произход?“[355]

Не е необходимо да се спираме специално на предполагаемото наднационално единство, което предлага Църквата; така или иначе това личи от пасажите, които разгледахме. Но дори и читателят да познава малко нещата, все пак знае, че основният аргумент на Патриаршията срещу искането на българите за автономна Църква е точно схващането, че Църквата е и е длъжна да остане наднационална. „Филетизмът“, схващането, че всяка националност може да се самоуправлява в църковно отношение, е осъден като чуждо учение[356].

* * *

Нека се опитаме да осмислим тези елементи. За гърците от XIX в. основен проблем е иредентизмът. Притиснати в тесните граници на Гръцкото кралство, в началото те виждат главния си противник в лицето на османците – с тях са воювали за свободата си, от тях са загубили политическата си свобода преди толкова векове. Останалите балкански народи са събратя в робството – нима не идват толкова много, за да воюват редом с тях? И докато гърците представляват основното острие срещу османците, „братските народи“, тоест за да сме точни, не като цяло, а само отделни техни представители, обаче тази частичност я осъзнаваме днес, а тогава не я забелязват – та братските народи, значи, не изглежда да имат възражения да се елинизират: трудностите са малки, защото различията са, както видяхме, предимно местни, културни, класови – както бихме ги определили най-точно днес.

Оттам идва и „изненадата“ на гърците, оттам е и затруднението им да приемат преноса на противопоставянето от традиционната основа на модерна, етническа. Едва ли обаче е само изненада; трябва да е имало и едно подсъзнателно усещане не просто за действителността, а за реалните или въображаеми опасности, които крие – едно усещане, на което обаче „националният интерес“ не позволява да намери израз.

Докато противопоставянето на християни и мюсюлмани остава основно противоречие в Източния въпрос, нещата за гърците изглеждат прости, а изходът – видим на хоризонта; вятърът издува техните платна, доколкото имат предимство в два елемента. Тяхната национална идея, първо, изглежда по-привлекателна, защото разполага с авторитета на едно древно наследство, а и на Църквата. И второ, на социално равнище те се намират в още по-добра позиция, като държат икономическата и политическата власт сред православните: търговия, църква, образование – така в градовете разширяват базата си и асимилират другоезичните в продължение на години, и то без никаква външна принуда. Следователно, появата на българските и, разбира се, на останалите балкански национални претенции усложнява нещата за тях. Тя, от една страна, ги лишава от стратегически преимущества, които те смятат за естествени. И второ, затруднява тяхната борба срещу османците. Има и един трети елемент, много по-решаващ: доколкото българите представляват част от една по-широка общност, славянската, техните претенции се свързват пряко с по-страшни опасности – пред обединените славяни, северни и южни, гърците се чувстват много слаби; би могло вече да е поставено под въпрос не само мечтаното господство на Южните Балкани, а и самото им национално съществуване.

Подразбира се, че изобщо не се опитвам да установя доколко всички тези опасности са вероятни или не, дали са обикновени фантазии или действителност; стига ми, че тогава вярват, че са истински – все пак това е история на самосъзнанията и ние само се опитваме да установим тежестта и измеренията на колективните представи и светогледи, а не да проверяваме в каква степен дадените твърдения са обикновени или зложелателни идеологеми.

Да се върнем отново към фактите. В условията на тази нова идеологическа плетеница от мощни национални самосъзнания за гърците се оказва трудно да приемат, че промяната на нещата е неизбежна. Понеже не са забелязали бавното зараждане и постепенното утвърждаване на българското национално самосъзнание, решават – както видяхме, – че то е възникнало внезапно, в пълно въоръжение, както казват реторите, като Атина от някоя глава. Едно странно раждане, значи, необяснимо, продукт на някакво отклонение, някаква грешка; следователно се налага да намерят обяснение – и те стигат до убеждението, че причината се съдържа в два фактора.

Първият и основният е външният фактор. За да изтълкуваме някое трудно обяснимо обществено явление, всички ние, както знаем добре, сме много склонни към такъв вид обяснения; ако се затрудняваме да открием вътрешните семена на една промяна, приписваме причината не на новите обществени потребности, а на външните опори, които тези семена са потърсили, за да пуснат корени и да дадат плодове. Така гърците от епохата не успяват да видят движението на славяните – или като панславизъм, или в някоя от другите му форми – като един съюзник, опора на българския национализъм; всичко това в техните очи не е нищо друго, освен една чужда интервенция, която отклонява простите, честни, работливи българи, като ги насочва в опасни и за самите тях направления. (Не споменах случайно тези епитети: гърците ги използват често, защото идентифицират – харесва им така – една етническа група с една изключително социална група: селяните.)

Втората причина е по-интересна за новогръцката история. Много гърци тогава смятат, че раждането на българското национално самосъзнание се дължи на техни пропуски. И на първо място, на самата Патриаршия. „Никаква прочее непреодолима пречка не срещаше Патриаршията в елинизацията на тези северни земи на османската държава чрез Църквата и народното образование“, пише през 1874 г. Константинос Папаригопулос. „Нещо, което беше не само необходимо, но и лесно, като тази леснота продължи на 400 години. Не казваме, че Патриаршията изобщо не разбра тази своя задача, но със сигурност не положи сериозни и целенасочени усилия за нейното изпълнение, така че в някакъв момент преди няколко години отново надигна глава племенното разделение, другоезичните българи се намериха многобройни отвъд Хемус, а и немалобройни в Северна Тракия и Северна Македония“[357]. Разбира се, това са разсъждения постфактум. Патриаршията не би могла да си представи бъдещото развитие – но Папаригопулос, като пише история, естествено прави политика. Две години по-рано Асклипиадис вярва, че и след кризата от 1860 г. съществуват възможности за някаква реакция: „Ако и след като българският въпрос беше роден, Църквата изпратеше такива проповедници“, тоест образовани и справедливи, „мъже, посветени на бащиното благочестие и добродетел, не е ли истина, че тутакси този проблем щеше да загине в зародиш като недоносен плод? Да, защото щеше да се надигне отдавна заспалото религиозно чувство“[358]. В същата 1872 година Ироклис Васиадис, който като цариградчанин трябва да служи на различни цели от Папаригопулос и знае, че противниковата партия, българите, твърдят обратното, т. е. че Патриаршията се намесва постоянно, потвърждава и той бездействието на Църквата, същевременно обаче защитава страстно благото на цивилизаторската ѝ роля: „Най-лъжовна следователно и несправедлива е често хвърляната срещу Великата Църква клевета, че уж ‚държи българския народ в невежество и се опитва да го погърчи‘. Тези сами по себе си лъжовни твърдения се изобличават като противоречащи си едно на друго, защото, ако Църквата държи българския народ в невежество, тя не се стреми да го елинизира, ако се опитва да го елинизира, не го държи в невежество“. „Какво друго е направила Църквата чрез гръцкото образование, освен че ги просвещава в най-дълбокия мрак, или че и цивилизованите народи на Европа признават гръцкия език за основа на новото образование и ценят високо неговото изучаване? Нима и те желаят да се погърчат? Но Църквата не успя да избави повечето българи от дълбокото невежество“ по много причини, общи за всички балканци, а и защото „природата на българския народ е груба и невежа“, и т. н. Обмислен полемичен текст, насочен към всички страни на въпроса, разбираем, доколкото борбата се намира в разгара си[359].

Освен Църквата обаче, грешки прави и гръцката политика. Защото с въпроса за вътрешните и външните гърци, т. е. с разделянето на гърците на такива, които са родени в границите на свободното кралство, и останалите, охлажда елинофилските чувства на Балканите и засилва тенденциите към разделение. Като коментира атмосферата след Конституционното събрание от 1844 г., когато това разделение става и официално, Пинелопи Лидорики, придворна дама на Амалия [кралица на Гърция, съпруга на крал Отон – б. ред. Ю. К.], отбелязва много по-късно: „Това събрание не се ограничи до разделението между краля и народа, но пристъпи и към разделението на гръцкия род, като в мъдростта си създаде външните и вътрешните гърци […] този бяс на разделението от братята ни донесе една независима България и едно силно румънско кралство. Кой българин или румънец до 1843 г. можеше да помисли, че не е грък? Смяташе се за обида, ако някой дръзнеше да го нарече негрък, а сега смята за обида, когато го наричат грък. Тогава университетът ни беше пълен с румънци и българи, а гръцкият беше езикът на управлението в техните земи“[360].

* * *

Това е, представена схематично, идеологическата плетеница, която възпрепятства всяка мисъл за възприемане на българската национална идея. На думи, разбира се, защото на практика отношението търпи промяна, понякога даже коренна. Катализатор естествено става кошмарният за гръцките блянове Санстефански договор – вероятното му прилагане би означавало край на експанзионистичните стремежи. Пред непосредствената опасност величествените планове са погребани временно и Мегали идея е заменена с малката си сестра[361]; предложенията за балканска федерация отново са поставени на масата[362], като същевременно се утвърждава и развива идеята, че неприкосновеността на Османската империя е желателна за гръцките интереси[363].

Мисля си сега, Надя, че доста мои сънародници ще се почувстват засегнати от този текст, ако се случи да го прочетат. По същия начин, както би засегнало доста твои сънародници едно изследване, което би потърсило причините защо „Орфей“ стана толкова любимо име у вас за театри, клубове, кина и какво ли още не. Но няма значение, стига ни, че принадлежим към лагера на тези, които вярват, че преодоляването на национализмите минава единствено през тяхното разбиране.

Алексис Политис (род. 1945) е гръцки филолог и историк, понастоящем професор в Критския университет.

Коментари (2)

- 23-01-2013|Гост

Благодарен съм за публикацията на тази статия. Тя е едно от нещата, оправдаващи съществуването на „Либерален преглед“

- 27-01-2013|Славчо Хаджийски

Добър коментар

Добрият турчин е изнасиленият турчин

Автори: Мадлен Николова, Георги Медаров

и Жана Цонева

I. Откраднатото удоволствие

Последните дни бяха маркирани от покушението срещу Ахмед Доган. То провокира масови интерпретации на случващото се, мобилизирайки дълбоките находища от национални фантазмени богатства. Най-интересни бяха спонтанните приложения на въпросните ресурси за целите на гражданското разследване на случая. Като най-впечатляващите и показателните са следните две преплитащи се фантазии:

A) Покушението е плод на „задкулисен сценарий“.

Б) Пишман-убиецът бе не само пребит, но и изнасилен анално на подиума.

Важно е да се отбележи, че тези две тропи се споделят и отляво, и отдясно. Несъзнаваната фантазия успя да пропука съзнателния его-дискурс „Ние не сме расисти, инцидентът беше между турци, ние само искаме справедливост“[364]. Но по-какво съдим, че си имаме работа с (расистка) фантазия?

За психоанализата расизмът представлява фантасмагоричен сценарий на начина, по който Другият организира своя jouissance. (Jouissance e френската дума за това амбивалентно удоволствие, граничещо със страдание. Типичната ситуация, която французите описват с тази дума е оргазмът: винаги омаломощяващ, завършващ със смъртническо треперене и прескачащ границата на удоволствието, когато става непоносимо, боли и казваш „стоп“.) Jouissance-ът на Аза, според психоанализата, винаги принадлежи на Другия.. Причините са структурни, но няма да се впускаме сега в обяснения защо. Само ще дадем малко примери за артикулация на идеята, че Другият се кефи за наша сметка:

„Имигрантите ни крадат работните места“ (= „те“ ще се радват на нещо, което принадлежи на „нас“ по право);

Oгледалният сценарий е „имигрантите не работят, а се възползват от системите ни за социална сигурност (= „те“ мързелуват, докато „ние“ се скъсваме от работа и ги издържаме). (Често се случва и двата противоречиви фантазма да се артикулират по едно и също време, когато се говори срещу имиграцията.)

„Евреите са богати и управляват световната финансова система“ (= докато „ние“ сме бедни и ограбени);

„Чернокожите мъже имат големи пениси, а чернокожите жени са по природа нимфоманки и нон-стоп правят секс“ (= докато „ние“ сме репресирани от моралните ни норми).

„Циганите правят много секс и имат много деца от ранна възраст.“

„Циганите не работят и не си плащат сметките (осигуровки, ток вода, etc.). Вместо това по цял ден пеят и танцуват за „наша“ сметка.“

и т. н. и т. н. ad nauseam.

Накратко, „те“ или имат привилегирован достъп до някакъв много странен и интересен jouissance, докато „ние“ страдаме и „ни“ се отказва достъп. Или пък техният jouissance е толкова чужд и аморален, че предизвиква тотално отвращение. Но, въпреки това, като добри невротици, мечтаещи за определен вид секс, завиждаме на перверзния Друг. На този, който не просто фантазира, а и реализира фантазиите си практически.

Типичната българска националистическа фантазия за турците се разиграва около сценария за „педалите от Анадола“. Въображенето за турците и Турция е пропито с препратки към хомосексуалност и анален секс. Конфигурацията на аналната фантазия не познава граници: наскоро в една от кучезащитническите групи се появиха обвинения за анално-изнасилени кучета в Турция. Накратко, турците чукат „отзад“ всичко живо: хора, кучета, едър рогат добитък и т. н.

Но да се върнем на покушението: веднага след като пистолетът засича, нападателят е свален на земята и делегати му се нахвърлят с ритници и юмруци. По едно време делегат извън подиума започва да налага нападателя с юмрук по краката и прави опит да го свали от сцената, вероятно, за да му е по-лесно да го набие. Мъжът хваща нападателя за колана и когато го дръпва, коланът се отваря и панталоните му се свличат леко надолу, оголвайки за секунда част от задника му. Точно за секунда, защото междувременно други делегати успяват да разтърват двамата мъже и освобождават нападателя от хватката на другия. Мъжът веднага си оправя панталона, става и после се вижда как го отвеждат от сцената.

Сцената с панталоните обаче веднага възбуди латентната хомо-интерпретация. В момента и отляво и отдясно се говори за „почти изнасилване“, бръкнали са му с пръсти отзад (fingering) и т. н. Националистическата хомо-фантазия е очевидно е такова национално фантазмено богатство, чиято мобилизация се оказва нужна за целите на спонтанните граждански разследвания и обяснения на случая. Така фантазията компенсира скритите моменти, закърпвайки един „цялостен“ разказ на наблюдаваното по медиите.

Но това не е единствената хегемонна фантазия: и отляво и от дясно споделят идеята, че нападението е „сценарий,“, било за да подготви връщането на „тройната коалиция“, да „реабилитира“ Доган, да подпали междуетнически конфликт (сам президентът на България уверява колко толерантна нация сме, като че ли е а приори зададено, че всичко свързано с турците води до „етническо напрежение“), било за друга пъклена цел. „Азиатска PR акция“, според РЗС. С други думи, няма нищо случайно при турците, те винаги плетат интриги, дърпат конци, конспирират срещу Майка България и т. н. По какво познаваме, че е фантазия? Ами да се говори за междуетнически конфликт, когато и нападател и нападнат са от един произход означава, че фантазията се е наложила, пренаписвайки действителността: няма значение кой и какво, нашата фантазия предварително е задала патологичната интерпретативна рамка. Като в един псевдо-хегелиански подход – фактите нямат значение, ако имаш добра теория.

Но защо да не доведем псевдохегелианската логика до нейния абсурден завършек? Ако синтезираме двете фантазмени нишки в едно, то заключението е, че ДПС са измислили и осъществили нападението, за да имат извинение да се докажат истински турци и да изнасилят нападателя публично!

II. Присъдата е доказателство, а доказателството – присъда

Шегата настрана, нека обърнем внимание на още няколко момента. Спонтанността на тълпата, пребила Октай и изненадата в лицето на Доган навеждат на мисълта, че ДПС не е инсценирала покушението. Още по-малко, за да си „купи билет за бъдещата коалиция“, както се спекулира. Спекулации, опровергани от решението на Доган да напусне лидерското място на партията. Ако целта му е да бъде в управленска коалиция, тогава защо напуска партията в момента, в който цялото обществено внимание е насочено към нея?

Обществено внимание – да, но не и съчувствие. Даже обратното. Каквито и да са били намеренията на Енимехмедов, в онзи момент на подиума той беше един (почти) убиец. Защо всички съчувстват на човека, хладнокръвно опитал да екзекутира публично Доган? От яд, че не успя ли? Желанието да преобърнат позициите жертва-насилник е толкова силно, че на хората им се привидя даже изнасилване на сцената. Във фейсбук в момента над 5.700 души са потвърдили участие в протест, искащ съд за делегатите пребили Енимехмедов.

Какво ни показва всичко това? От къде произлиза тази патологична симпатия към един потенциален убиец? (Моля да не се интрепретира позицията ни опростенчески, а именно като оправдание за побоя. Работата е там, че надигането на гражданското общество в защита на правата на нападателя нямаше аналог при сходни случаи. Даже често е и обратното.)

Какво ако допуснем, че може би най-голямата тайна е… че просто няма никаква тайна! Тази конституираща липса на смисъл генерира и мобилизира безкрайно много фантазии в името на някакво цялостно обяснение. Тези фантазии се асемблират във всевъзможни и противоречиви конфигурации. Един куп анализи излязоха, в които се търси смисъл и скрита логика: например, социологът Кънчо Стойчев казва, че целта на Енимехмедов е била да заглуши важни истини в иначе публично-достъпния доклад на Доган.

Но обяснителната функция е вкоренена в още два патологични фантазма. Те обясняват и симпатията към убиеца. Гражданското общество за правова държава симпатизира на убиеца не за друго, а защото е искал да убие Доган. Той самият каза, че реално не е искал да убие Доган и всичко е конспирация, но в същия момент им е мъчно, че не е станало! В типичната схема на конспиративната логика, липсата на доказателство за нещо се трансформира именно в най-важното доказателство за конспирацията (пр. „те винаги покриват следите“). В този случай, опитът за убийство на Доган се мобилизира като поредното доказателство за престъпленията на Доган („инсценирано е и следователно си го е заслужил“). Така (символичното) убийство на Доган е едновременно и присъда, и доказателство.

III. Виктимизация

Друг ключов национален интерпретативен ресурс, изплувал на повърхността чрез спонтанните граждански херменевтични усилия, е виктимизиращата логика. Тази логика е по-жестока от расизма. Основава се на допускането, че всичко е наред с турците, но само докато си нижат мълчаливо тютюн по селата. Но в момента, в който се опитат да се организират политически и спрат да бъдат бедните, безправни жертви, вече не са окей. ДПС едва ли е по-малко корумпирана партия от всяка друга на българския политически небосклон. И въпреки това ДПС централизира в себе си най-голямата омраза. Тази омраза често се оправдава, като се говори от името на „потиснатия“ електорат на ДПС: „те са бедни крепостници на ДПС, трябва да им помогнем като унищожим политическото им представителство.“ Така се получава нещо много интересно. Отричането на правото на ДПС да представлява турците става чрез претенцията за осъзнаването на „автентичните“ турски интереси и така автоматично се заема позицията на (мразената и отказвана) репрезентация на турците. Но с тази разлика, че вторичната репрезентация поставя турците в позицията на безмълвен труд. Поставя ги на „мястото им.“

Любовта към работещите турци се преплита с омраза към политическия елит, който ги представлява на национално ниво. По този начин третира електората на ДПС като лоботомизирани идиоти, гласуващи без да знаят защо. Грижата към „крепостните“ жертви магически се трансформира в дехуманизация: докато нижат тютюн и си мълчат, жертвите са ни симпатични. Но в момента, в който докажат, че могат да се организират политически, веднага обявяваме политическата им партия за престъпна и мафиотска, а нейния електорат за безмозъчни деца, които не знаят защо гласуват и следователно имат нужда от родителска опека. С други думи, получаваме демоничен коктейл от съжаление/презрение/любов към безмълвния турски пролетариат и омраза към турците като организиран политически субект. Директната омраза към турците би била по-честна, защото в омразата към ближния личи поне някаква заченка на равнопоставеност. А именно, в признанието на потенциалната им способност за превъзмогване на мълчанието и шанс за политическо говорене на собствен глас. При това – да не дава господ – на турски език! (амин!)

Съжалението, виктимизацията и грижата обаче са невъзможни в ситуация на равнопоставеност. Те цъфтят в колониални и семейни отношения между (символни или реални) възрастни и подопечните им деца. Тези отношения са по дефиниция неравни. Тоест, „антирасистите“ искат турците да работят и да си мълчат, и това да им харесва. А расистите поне осъзнават, че може би турците не искат вечно да са безгласни работници и са способни на политическо действие и организация наравно с българите. И ги мразят именно заради това.

IV. Фантазмите на новото-старо дясно.

Иво Инджев изхалюцинира религиозна поличба и месианско значение в неуспялото убийство. С многозначителното заглавие „Доган си отива, демократичната алтернатива се завръща.“ Инджев свързва атентатa с новата формация на Костов, където неуспялото убийство придава почти мистично, катарзисно (пречистващо) значение на българския политически живот: някой трябва да умре, в името на новото (старо) начало. Старо, защото – нека си го кажем право: Костов и сие са политически живи само защото още не са разбрали, че са умрели. Доган трябва да умре, за да пречисти пътя за истинската дясна партия, която изисква хора способни на най-висша форма на политическа идентификация! („Каним всички, които могат да припознаят себе си, защото това е политическа идентификация от най-висша форма, очакваме този старт да даде плодове, каза Костов.“)

Търсенето на дълбок, почти религиозен смисъл пропуска, че убиецът може наистина да е просто луд, който е решил да въплъти националното желание на практика като премахне това, което националният консенсус от началото на Прехода насам е конструирал като най голямото „зло“: Доган.

И както винаги, теориите на конспирация и расизъм казват повече за този, който ги артикулира, отколкото за жертвата-герой на този тип фантазми. В случая, опитът за убийство не осветлява въображаемия „проблем Доган,“ а нашата собствена репресирана пост-1989 травма, която изригна с пълна сила като симптом от конспирации, расизъм и виктимизираща логика.

Източник

МАДЛЕН НИКОЛОВА, ГЕОРГИ МЕДАРОВ И ЖАНА ЦОНЕВА

Мадлен Николова, Георги Медаров и Жана Цонева са студенти по социални науки. Тримата млади автори имат собствен блог на адрес: http://hystericalparrhesia. wordpress. com.

Коментари (33)

- 21-01-2013|Златко

Надявам се читателите-турци да намерят в себе си достатъчно способност за дистанция и абстракция, за да игнорират (и според мен прекомерно предизвикателното) заглавие. Все пак нека не забравяме, че всички сме родени в дълбоко провинциална страна и чувството за свян, което инак така упорито отричаме, е дълбоко вкоренено в ценностните системи на всички ни. Неудобничко звучи, това заглавие… Но пък пасва страхотно, а и текстът е много, много добър. Тия млади хора наистина ми дават надежда…

- 21-01-2013|Златко

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

що за заглавие

преди 27 минути · Харесвам

Zlatko Enev млади хора, предизвикателни. Доста се колебах, но накрая го оставих както си е…

преди 24 минути · Харесвам

Zlatko Enev Épater la bourgeoisie

преди 21 минути · Харесвам

Христо Божков Провокативното заглавие пасва чудесно. Шапка им свалям за преплитането на психоанализа, философия и щипка обществена/културна теория. Усещам влиянието на дадени post-politics философи, особено Жижек,

преди 20 минути · Харесвам

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

ами знаете ли хората не могат май да оразличват…преди малко ме блокираха, защото зад някакво сайтче именувано страница на български патриоти се тиражира ето това видео с мнение, ‹›ето това е депутат››, ‹›така трябва да говорят българските политици››…те нашите имат много трески за дялане, но добре че не са изтрещели като австрийския депутат…критика е едно, но обобщаване и такъв тип говорене е недопустимо-Austrian MP Ewald Stadler to Turkish Ambassador: &#34; People are Sick and Tired&#34; аз лично бях потресена…

преди 19 минути · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Zlatko Enev Да, сигурно четат Лакан като луди…

преди 19 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev Австрия е една от страните с най-ксенофобска, шовинистична и расистка култура в средна Европа. И за това си има определени исторически причини…

преди 16 минути · Редактирано · Харесвам · 3

Zlatko Enev Впрочем, до момента България стриктно се придържа към австрийския модел за потискане на миналото. Ако не успеем да разбутаме нещата – тоест, ако не се намерят млади хора, които да го направят, това ни чака и нас (ако вече не сме вътре в него)…

преди 17 минути · Харесвам · 1

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

ами като гледам, че страницата на българските патриоти аплаудира на такъв пасквил и мъчно и страшно ми става..

преди 16 минути · Харесвам

Zlatko Enev Хе, те да бяха само те. Наскоро мнение на същите тези австрийци ми препоръча мастит наш политолог… Понякога се питам дали публичните фигури в България имат изобщо някаква представа от реалностите на Западна Европа…

преди 13 минути · Харесвам · 1

Христо Божков За съжаление трудно може да се осъществи подобно разравяне, тенденцията е да се наслоява една абсолютно мазохистична и базирана на идеализирани символи обществена памет която от време на време на време клони плашещо много към крайности – били те нихилизъм или ексклузивен национализъм.

преди 10 минути · Харесвам · 1

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

не знам, толкова ли е зле състоянието н нацията, само комплексирана нация би търсила непрекъснато вината у Другия и всички конспиративни теории и омраза абсолютно неоправдана, базирана на невежество и отсказ от критичен начин на мислене…емоционално пиша, защото ми е много тъжно

преди 6 минути · Харесвам

Zlatko Enev Според мен това се дължи на факта, че липсва някаква обяснителна версия, някакъв вид теорийка, която да обясни пост-тоталитарния синдром (от моя гледна точка: идентичността на наследствата на националсоциализма и националкомунизма). Базисната идентичност на ситуацията, която поставя, да речем, 95 процента от населението над 50 години в кохортата на съ-отговорните за престъпленията на режима, прави преработването на миналото невъзможно, поне засега. Задачата може да се поеме единствено от млади хора, които не са имали нищо общо с режима. Ако родителите им не са ги опошлили отрано, искам да кажа…

преди 6 минути · Харесвам

Zlatko Enev Трябва да се учи европейска история. Там ги има всички отговори – аз поне намирам обясненията най-вече там…

преди 5 минути · Харесвам

Zlatko Enev Особено следвоенната история на Австрия е просто идентична с това, което се случва днес у нас – само дето тук не се получава техния вид обществен договор в името на създаването на нова национална идентичност…

преди 4 минути · Харесвам

Zlatko Enev Но у нас го има абсолютно същия тип замитане под килима на всякаква собствена отговорност за тоталитарното минало… А какво се получава от това, ни показва…

преди 3 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev М-да, пак Австрия…

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

имах щастието да бъда в курса по история на Prof. Wolfgang Höpken, където за първи път ми се отвориха очите за митологизирането на ‘’спомнянето’’ в историята…той анализира Сърбия, но е приложимо и при нас

преди 11 минути · Харесвам

Zlatko Enev А, сериозен автор. Имам студията му за мюсюлманските идентичности…

преди 10 минути · Харесвам · 1

Lightworker Hoyewayin · 6 общи приятели

от неговия анализ си обясних защо се случи това, което се случи в Косово…в Германия нещо подобно е Dolchstosslegende, явно матрицата действа безотказно

преди 8 минути · Харесвам

Христо Божков Моето виждане е, че няма нищо уникално в българското търсене на вина. Не сме единствената държава която създава и развива своя национален мит чрез идеята за отнетото от Другия и съответното делегиране на вината към него.

преди 8 минути · Харесвам

Zlatko Enev Ами в това е основната причина за песимизъм. Нещата са ясни и прегледно показани от скорошни чужди истории. Онези, които успеят да прочистят миналото (Германия), създават реално и динамично гражданско общество, в което младите поколения поемат задачата миналото никога повече да не се повтори. Другите, които замазват и прикриват миналото, започват да го повтарят, полека-лека…

преди около минута · Харесвам

- 21-01-2013|Ирина – Репички на Райчев се правят на анализатори

Анализ стил Андрей Райчев, нищо чудно да е направлявал с диктовка още неопитните им умения на социолози. Бъдещите защитници на версии, че Баташко клане не съществува и ще ни го обяснят с бъдеща психоаналитична фантазиця на българите да обвинят турците.

Сладури… от Октай през Доган за да се атакува Костов и възможността да се направи нещо в автентичното синьо.

Няма да е лошо и някой друг да ги посъветва за бъдещи изяви, но ако продължават с лекциите на този „доносник“ едва ли ще е чак толкова интересно да бъдат четени в бъдеще. Ще си маркирам все пак имената им някак, та поне като ги засека да не си губя времето. Жалко, че т-н Енев не е чел старателно, а препоръча от пръв поглед. Следващия път ще помисля и за неговата препоръка. Мерси

- 21-01-2013|истеричка – re: Репички на Райчев се правят на анализатори
Ирина писа:

Анализ стил Андрей Райчев, нищо чудно да е направлявал с диктовка още неопитните им умения на социолози.

абе така си е, няма начин евреите да не са набъркани навсякъде

- 21-01-2013|истеричка

Заглавието не е само провокация, а води към аргумента, че в България турците са приемливи само, когато са жертви. (Доган, разбира се, не се вписва в схемата, защото е поръчал собственото си покушение, нали…)

- 22-01-2013|Гого

Да – за написаното.

Най-интересно е, че плювачите не коментират!

Рядко срещано единство между читателите…

- 22-01-2013|Историк

Някои хора наистина явно просто не са със всичкия си (използвам тази стара българска фраза, за да бъда максимално толерантен). И проблема не е в заглавието (ясно е, че е сложено е тъй, за да предизвика някакъв интерес, здрав или нездрав – все тая, важното да има интерес…)

Горните авторки (насред които „за цвят“ е турен и един „автор“) започват с това, че употребяват думата „фантазия“… И продължават бодро нататък.

И нейде насред писанието си изведнъж се сещат да обяснят и въпроса

„По какво познаваме, че е фантазия?“

И почват да обясняват, как фантазията вече се била „наложила, пренаписвайки действителността: няма значение кой и какво, нашата фантазия предварително е задала патологичната интерпретативна рамка.“

Ами да – всичко си е точно така, с една „малка“, незабележима май за авторките, подробност: първият, който си позволи да говори по инцидента, и първият, който зададе съответната „патологична интерпретативна рамка“ беше, кой мислите – самият „наследник“ на Доган: Лютви Местан. Пръв именно новият председател на ДПС Местан направи изявления, с които започна сам директно да пренаписва действителността:“ истинският поръчител на това покушение е именно езикът на омразата“, това било „акт на покушение не просто срещу лидера на ДПС, а срещу всички, чиято обща воля той вече представя 28 години“, „мисля, че от днес никой няма да се замисли какво означава посланието ни, че трябва да възстановим демокрацията в България“, и особено това: „в истинската демокрация не може да има такава уродлива проява, някой да се опита да ликвидира лидера на една партия“ (това последното, разбира се, е най-фрапиращият пример за „фантазия“, защото на всички е известно, че покушения срещу политически лидери, и то успешни покушения, е имало в доста демокрации)…

И само една забележка накрая по повод начина, по който авторките „виждат“ инцидента:

„веднага след като пистолетът засича, нападателят е свален на земята и делегати му се нахвърлят с ритници и юмруци“

– това е един твърде (умишлено?) „съкратен преразказ“ на случилото се. Който иска действително да разбере какво точно се е случило (и да си направи собствени изводи от видяното), трябва да прегледа кадър по кадър първите няколко секунди от видео-записа (много неща „лъсват“ при такъв оглед – включително и факта, че самият „нападател“ като че ли сам се пази да не би по някакъв начин да докосне с пръст г-н Доган…)

- 22-01-2013|Александра – Отдавна не бях чела толкова тъпа статия

Нищо, че пращи от онанистко интелектуалничене.

Тук се правят доста свободни заключения, почиващи на разни допускания на авторите, че някакви хипотези са истина, което просто не е сериозно.

Има достатъчно очебийни аргументи например в полза на тезата, че опитът за убийство е инсценировка (не че е ясно каква е истината, не твърдя, че знам). Пистолетът засече, „убиецът“ беше смутен и уплашен и беше заел защитна позиция, изобщо цялата ситуация беше абсурдна и смехотворна. Нима вие наистина повярвахте, че тук идеята беше някой да бъде убит?

Но пък колко по-лесно е просто да пренебрегнеш някои разумни доводи и да обявиш обществото за примитивно и фантазиращо.

Обществото съчувства не на „хладнокръвния убиец“, а на един уплашен човек, който дори не докосна Доган, в безумна нелогична ситуация, пребит от тълпа бизони. Затова няма аналог застъпването за нападателя – просто той не влиза добре в това определение.

Има още много изцепки в тази статия и се надявам някой да се пожертва да отдели време и енергия, за да ги посочи.

- 22-01-2013|Цанко

Отдавна е известно, че от български политици може да се очаква ВСИЧКО.

В смисъл: всякакви „НОМЕРА“.

И най-освежаващото в подобни случаи е масовата и спонтанна реакция на хората в Интернет. Погледнеш ли там, веднага става ясно, че хората просто вече не се връзват на такива неща. Още в първите часове след пишман-“атентата“ хората масово го наричаха с други имена: „цирк“, „театро“, „постановка“… Появиха се десетки фото-колажи на тема „Ахмед Доган си осигури Оскар за 2013 г.“. Един известен зевзек („д-р Тони Филипов“) написа може би най-унищожителната ирония по този повод:

„Един приятел вика, че това никога не можело да се случи на конференция на БСП. Все щял да се намери някой от първия ред да подхвърли един „Макаров“… А тия почнаха да бият човека, хем нищо не можа да направи. Па те може и за това да го биха…“

Това е, което ще остане – а който иска, нека и той (като Доган в „речта“ си) пише за „фантазми“, за техните „конфигурациии“ и прочие мизерии на духа.

- 22-01-2013|Radoslav Mihaylov

Чудесна статия, браво!

- 22-01-2013|Цанко

Ето и още един образец от народното творчество, пръкнало се по повод на ДеПеСензацията от събота:

„Октай Енимехмедов отговаря на всички изисквания за БГ национален герой – добра идея, лошо изпълнение и за малко да го убият турците.“

- 22-01-2013|Гост – Либерал=ДПС-ар?

Автора явно е прикрит (или неприкрит) привърженик на либералите-ДПС-ри, които с ритници демонстрираха „либералните“ си възгледи. Поредният ибрикчия и кандидат за слуга на дон Доган, който рано или късно ще свърши като всички мафиотски донове. Опит за възхвала на мафиотска структура, криеща се под овчата кожа на либерализма? Трябва да си много тъп или много корумпиран за да не можех да го забележиш.

- 23-01-2013|Гост- „леберал“

Из реч на премиерът на Австралия Джулия Гилард по повод нежеланието на различни емигрантски общности да се интегрират и да възприемат Австралийската култура (която е доста пъстра, модерна и демократично настроена към всеки човек, решил да емигрира там). Тази реч обикаля интернет с голяма скорост и стана пример за това как други държави трябва да се държат към засилващите се влияния на големи вълни от емигранти и влиянието им върху местното население.

Огън жена!

„ЕМИГРАНТИТЕ, НЕ АВСТРАЛИЙЦИТЕ ТРЯБВА ДА СЕ АДАПТИРАТ … Приемете нашата култура или напуснете. Аз съм уморена от това нацията ни да се притеснява за това дали сме нарушители на нечия култура в нашата държава.

Тази култура се е развивала над 2 века, преминавайки през мъчения, победи и изпитания на милиони мъже и жени, които са се борили за свободата си.

В Австралия ние говорим на АНГЛИЙСКИ, не арабски, китайски, японски, руски, испански или друг език…… – Ако искате да станете част от нашето общество, Научете Езика ни!

Повечето Австралийци вярват в БОГ. Това не е някакво християнско, политическо или дясно влияние, а факт, защото християни и християнки, с християнски принципи са основали тази нация и това е ясно документирано. Разбира се, че е уместно да го излагаме на стените на училищата ни. Ако БОГ ви обижда, тогава ви предлагам да си изберете друга част на света за ваш нов дом, защото БОГ е част от нашата култура.

Ние ще приемем вашите вярвания и няма да задаваме въпроси. Всичко, което искаме е, вие да приемете нашите и да живеете в хармония и мирно с нас. „

„Това е НАШАТА СТРАНА, НАШАТА ЗЕМЯ и НАЧИНА НИ НА ЖИВОТ, и ние ще Ви дадем възможност да се насладите на всичко това. Но ако се оплаквате, пищите, и се отцепвате недоволни от Нашето Знаме, Нашите Ползи, Нашите Християнски вярвания или Начина ни на живот, приканваме ви да се възползвате от една друга велика австралийска свобода- правото да напуснете “.

- 23-01-2013|Гост- „леберал“

http://faktor. bg/poltika/hlyab-i-pasti/5661- otvoreno-pismo-do-ahmed-dogan. html

- 23-01-2013|Историк

Тъй като авторите на това текстче са прекалено обзети от идеята за някакви „фантазми“, нека им посочим и най-очевидните техни собствени такива.

Прочетете отново тази част:

„Спонтанността на тълпата, пребила Октай и изненадата в лицето на Доган навеждат на мисълта, че ДПС не е инсценирала покушението. Още по-малко, за да си „купи билет за бъдещата коалиция“, както се спекулира. Спекулации, опровергани от решението на Доган да напусне лидерското място на партията. Ако целта му е да бъде в управленска коалиция, тогава защо напуска партията в момента, в който цялото обществено внимание е насочено към нея?“

и сами ще се уверите каква огромна „фантазност“ таят в себе си авторите, щом си въобразяват, че „спонтанността на тълпата, пребила Октай“ по някакъв начин доказва тезата, че „ДПС не е инсценирала покушението“… Повече от ясно е, че при една инсценировка няма как предварително ВСИЧКИ присъстващи в залата (стотици хора!) да бъдат запознати със сценария. Ясно е, че ще има най-много 2-3 запознати, останалите следва да бъдат държани в неведение.

И, разбира се, другото, което показва, че авторите просто не познават фактите: за всички е ясно (а и Местан го доразясни малко след това), че Доган по никакъв начин не „напуска партията“, както си фантазират авторите на това текстче.

- 23-01-2013|Даниел

Аз лично се радвам, че има хора, които не одобряват гледката на разгневена тълпа, ритаща и удряща лежащ на земята, предал се човек. От кой етнос са ритащите и ритания за мен няма никакво значение.

За авторите, обаче такава позиция е немислима – не е възможно за мен да няма значение от кой етнос са действащите лица, затова аз, „симпатизирайки“ на „убиеца“, вероятно съм расист и проектирам сексуалните си фантазии върху турската общност.

Какво би казал Лакан за фантазиите на авторите относно моя расистки jouissance?

Иначе увода ми хареса, казва много важни неща, а статията е интересна. На много места обаче работи срещу самата себе си.

- 23-01-2013|Цанко

Като цяло едно истинско „гражданското разследване на случая“ наистина е необходимо – и изглежда именно фактът, че подобно разследване действително започна, спонтанно, в Интернет, много дълбоко „бръкна“ в плановете на куклуводите. Защото те изглежда разчитаха, на телевизионния ефект от цялата сценка („опряха пистолет в челото на Доган“) – и смятаха, че хората масово ще реагират според ТВ-образа.

Само че кукловодите този път пропуснаха да съобразят, че в епохата на Интернет „истината“, която се вижда по телевизията, е една – а истината, до която стигат хората в Интернет, е съвсем друга.

И не на последно място причината за това е чисто техническа: колкото и пъти да ти показват едни и същи кадри по телевизиите (а те наистина доста пъти ги показаха тези кадри), ти като зрител няма как да анализираш тези кадри детайлно.

Когато обаче пак ти самият се сетиш, че освен тв-зрител ти си и потребител на Интернет, правиш най-простото: сваляш си видео-файла с тези кадри – и вече на собствения си компютър го анализираш бавно и внимателно. Ш тогава вече виждаш онова, което телевизиите, дори и да искаха, нямаше да ти покажат…

- 23-01-2013|иво беров

Та ако става дума за псевдохегелианство:

Авторите са се осръчили на набутат фактите/случките/, действителността, тоест в различните либерални образци на изчетените от тях книги. В следствие на което фактите /случките/и цялата действителонст са се изпомачкали, изкривили и сгърчили като ритан покушител със свалени гащи.

А пък когато се опиташ да набуташ една мафиотско образувание на етническа основа като ДПС в либерална носия, носията се пука по всички шевове, а от пукнатините се подават готови да мачкат и бият удове. И не само да мачкат и да бият, а и да…Ама да не казвам какво точно да, защото веднага ще ме набутат в калъпа на ляво-десно-националистическата мисловност.

ДПС няма нищо общо с либерализма, нито безсмисленото словоредене на Доган, мили момченца и момиченза.

http://www. ivremena. com/статии/яко-ритат- лебералите

- 24-01-2013|Гост – re:

Авторите на този амбициозен текст би трябвало да държат сметка, че когато използват психоанализата като боздуган (за аргументиране), тя може да се окаже бумеранг (и пак да аргументира, този път в обратна посока), особено за тези, които не знаят защо я възсядат и не си дават сметка какво искат да обслужат чрез нея.

Така например, опирайки се на теоретичните положения за Joussance, посочени от авторите, а имено „Jouissance-ът на Аза, според психоанализата, винаги принадлежи на Другия.. Причините са структурни, но няма да се впускаме сега в обяснения защо. Само ще дадем малко примери за артикулация на идеята, че Другият се кефи за наша сметка:“, можем смело да интерпретираме (както авторите), че много хора са се наслаждавали (спомнете си за Jouissance-ът на Другия)на публичната възможност да анализират атентата срещу Доган, демонстрирайки своя интелект, но не така е било с нашите автори. Тази възможност им е била открадната от други, а според тях (май) тя по право си им принадлежи. „Един куп анализи излязоха…“ в това число на Кънчо Стойчев, Иво Инджев и много други, които неправомерно са се наслаждавали. За тях бих казал, че е неуместна проява на вкус да се кефят на гърба на авторите- интерпретатори. Моля ви се – върнете им Joussance- ът.

Я, колко лесно човек може да спекулира и да се обслужва с една теория (поне на мен ми беше лесно)

Интересно, защо смелостта на авторите- интерпретатори за хипотези свършва, точно когато последните са очевидни (и поне за мен важни). Така например авторите се чудят за „…патологичната симпатия към един потенциален убиец“. Не знам на какво се дължи чуденето им, след като са такива фини познавачи на психичното… Е тогава да го изречем на глас- тези, които симпатизират на потенциалния убиец, искат Доган- политикът да умре. И не само към него, според мен, питаят подобни желания. С посегателството срещу него сякаш е посегнато и срещу целия български политически елит. Разбира се в духа на авторите- интерпретатори това е фантазъм, но фантазъм за възмездие. Друг е въпросът дали в една правова държава, с едно гражданско общество, политическата ни класа, каквато я познаваме от години, би била възможна.

- 25-01-2013|ВТ – Една приятна интелектуална провокация

.. към която не следва да се предявяват някакви свръх-претенции, знак преди всичко за свръх-очаквания.

И, оставайки в рамките на чистата интелектуална игра, искам да предложа и още две, неексплоатирани досега, перспективи към покушението, те крият голям заряд за нови интелектуални занимания:

1) освен, че нападателят и нападнатия са турци, и негръмналият пистолет е турско производство – тук възмжните тълкувания са голям брой – от някакъв перфиден стремеж към избягване на всичко гяурско до спекулации относно надежността на турските стоки;

2) при изскачането си на сцената, вечната пиарка на Доган Велислава Кръстева тича да види първо Октай и като се убеждава в нещо, отива и при Доган – тук също има огромни полета за спекулации – вкл. принципни на тема „поробител и неговата вярна робиня“, „турците са си сложили гяурка да говори пред гяурското общество“ (да не забравяме тук и факта, че в позитивното говорене за Лютвито винаги се изтъква какъв литературен бг говорел), „мислела ли е гяурката, че нападателят е и той гяурин и за това, макар „поробена“ е тичала да види първо него“;

3) от тази последната посока се подсещаме и за още една принципна линия за спекулации – когато деятелите за права и свободи пребиваха нападателя, те за гяур ли са го мислели или за свой, това ще хвърли и допълнителна светлина към опита да му бъдат свалени гащите, респ. ще даде храна на нови спекулации – fingering-а интра-културно или интер-културен феномен е, и има ли различия при насилственото прилагане на същия и прочие и прочие.

Важното при всички тези занимания, авторите им също да не си поставят свръх-цели, а да си остават изцяло на полето на интелектуалните игри. Нека с разследванията да се занимават овластените за това!:) (което не пречи на последните да черпят нестандартни идеи от заниманията на другите!)

- 25-01-2013|Миречек

„Jouissance“ било френска дума за „това амбивалентно удоволствие, граничещо със страдание“…

Удивително точно. С тази случка и чрез медийните си мелодраматизации по нея ръководството на ДПС много се надяваше, че ще получи възможност да изпита удоволствието да излезе пред обществото в ролята на „страдалец“, и то страдалец в борбата за демокрация…Е, не се получи (този път). Хората в България, и особено тези, които ползват Интернет, дружно им „откраднаха“ на ДПС това удоволствие.

Цялата случка вече обект на всеобщ, включително и глобален, присмех… (В Youtube има достатъчно образци).

- 25-01-2013|Миречек

Хи-хи.

Валери Найденов в днешния „24 часа“ се е изгаврил подобаващо с всички конвенционални гледища за „атентата“:

„Ако бях адвокат на Октай Енимехмедов, щях да пледирам, че той е нападнал Доган в състояние на неизбежна самоотбрана. В известен смисъл Доган е спрелял пръв. Защото сложните изрази в доклада на първия ни политически постмодернист могат да предизвикат тежко възпаление на мозъка при всеки млад човек, който се е занимавал професионално с бокс и вече е понасял тежки удари по главата. Усещането може да е много болезнено. Чист късмет е, че на конференцията на ДПС не е присъствал Майк Тайсън.“

- 26-01-2013|Рющю Ортакьойски

Истината е, че в България няма истинска толерантност, а лицемерна търпимост. Абсолютно озадачаващо е, когато дори от висшист, чуеш реплики за това как Възродителният процес бил правилен (дори трябвало да се сменят имената и на етнически българи с фамилии Узунов, Шарланджиев и т. н.), как заради приема на деца от турски произход (приети с конкурс!) Езиковата гимназия ставала „селско училище“, как не трябва въобще да се инвестира в турски села… С една дума някои българи (да не обобщаваме всички под един знаменател!) са толерантни към турчина, САМО когато той е тютюнопроизводител на село или редови чиновник, но без амбиции за кариерно издигане. Единственото успокоение и оправдание е, че въпросният „висшист“ е военен, а всички знаем вица къде са били военните, когато Господ е раздавал акъл.

- 26-01-2013|Ali

Много интересна статия, наистина! Добро попадение. Четох я с интерес. Като човек от кухнята мога да кажа, че подкрепям тезите на авторите на 100%.

- 27-01-2013|Фройд, Юнг и Адлер – ТОЧНО СЕГА ЛИ?

Точно сега ли българите се правим на наивници и дърдорковци, вместо да видим дълбочината на големия проблем – прегрътката на БСП и ДПС, тоест отминаването 20 години на психотравмите ни от наглото развяване на коня на тези шепа турци в Парламента!

- 28-01-2013|Самолет 005

Не съм съгласен с една от основните тези в статията – че пишман-убиецът е бил луд. Разликата между луд и прост е голяма, но е уловима само за умни хора. Средата в ДПС е на такова ниво, че еднооките биват велики сред слепите. Доган беше добър философ по български стандарти. Това го прави посредствен, тоест практичен, но не и прагматист. Проследихте ли с каква ода на словесността възвеличаха добрия български език на Местан. Ама как добър български! Той има грамотен български, но това не означава – добър! Също както пишман убиецът е прост, а не луд.

Драмата в случая е, че като се махне идеята за инсценировка, остава голата истина – простотия до шия. Как тази гола истина се изрича медийно? Няма как… затова говорим за фантазмите като за реалии… А те не са фантазми. Оставете ги французите да говорят за фантазми поради богатство в езика им и да си правят „федерос“ – сладко от листа на цветове от роза. За сексуално непросветените – „федерос“ е техника на близане на ануса – на просташкия английски това е риминг. Красотата идва обаче от френското feuille de rose, произнесено на български като федерос.

- 10-02-2013|Пенка Ангелова – Браво

Браво на тези млади хора. Статията е много добра и се надявам да продължат да пишат.

Надявам се също, да се чуват по-често и турски гласове в този дискурс.

- 10-02-2013|Пенка Ангелова – и още нещо!

и още нещо!

Не можем да се сравняваме по нетолерантност нито с Австрия, нито с Австралия.

В Австрия все пак има табуизирани теми, докато в България всеки расист, нацист, сексист итн си говори без никакви задръжки и дори с овации.

Турското население в България не е имигрантско население, а е местно, живеещо от векове по тези земи.

Но в нашите предавания по радио и телевизия сами се оглеждаме в себе си и си повтаряме, колко толерантни сме: огледалце, огледалце на стената, кой е най-толерантен в страната…

където също не се чуват гласове от малцинствата…

- 11-02-2013|Златко

Сравненията с Австрия, които правя тук от доста време насам, нямат за цел да представят някаква изкривена картина на незаслужено сравнение между една просперираща, макар и силно измъчвана от гузна съвест страна, каквато е Австрия, и една сравнително бедна, затова пък възприемаща себе си като страна с чиста съвест, каквато е България. Всичко, което се опитвам да кажа е, че опитите за заглаждане, скриване, набутване под килима, забравяне, на колективното ни съучастничество в едно толкова ужасяващо националистическо и политическо престъпление, какъвто е „Възродителният процес“ и нашата упорито отричана пълна поддръжка за неговите извършители, няма как да не доведе до момент, в който всичко това ще се плаща двойно и тройно, най-вероятно от собствените ни деца. И най-добрият пример за това е новата история на Австрия. Всеки, който се е занимавал с нея, знае, че Австрия отпреди аферата Валдхайм е една напълно различна страна в сравнение с днешна Австрия. И възходът на новите „бесни“ (пардон, десни), никога не би бил толкова мощен там, ако не беше масовата съпротива срещу наложеното отвън – а не отвътре, както е в Германия – преосмисляне на собственото участие в Холокоста, на миналото от времето на Аншлуса.

Без да съм пророк, си позволявам тук да предскажа неизбежния момент на национален позор, който рано или късно ще се изсипе върху България, когато по-малко склонни към амнезия поколения ни посочат вината, която носим, както и отказа да я признаем по какъвто и да било друг начин, освен чрез половинчати уговорки, наподобяващи извинения. За репарации и обезщетения на стотиците хиляди жертви, разбира се, още никой не е споменавал – ако и всички да знаем, че ограбихме до шушка и изхвърлихме извън страната около 350,000 души, само в течение на едно-единствено лято. Но рано или късно този въпрос ще се появи – защото подобни престъпления не могат – И НЕ ТРЯБВА – да бъдат забравяни.

Впрочем, за всичко това е все още прекалено рано. С изключение на няколкото вяли ругатели, които кибичат из този форум от години насам, вероятно никой няма да забележи тези думи.

Докато им дойде времето, разбира се…

- 12-02-2013|Историк

Добре де, а кой точно е виновен за случая „Курт Валдхайм“?

Наистина, отворен съм да изслушам и изчета всякакви предположения, от всякакви хора: според вас, хора, какъв точно комплекс от обстоятелства направи възможен случая Валдхайм?

- 16-02-2013|Пенка Ангелова – случаят Валдхайм

Случаят Валдхайм или аферата Валдхайм, както някои я наричат може да се разглежда от различни гледни точки, но във всеки случай положителният ѝ принос е, че по време на кампанията беше предизвикано вниманието на широката общественост към непреодоляното минало. Някои сравняват 86 година на Австрия със 68-ма на Германия. Само че през 86 в Австрия внуците задават въпроса на дедите си, който през 68-ма децата на извършителите поставят на бащите си (в най-широкия смисъл на думата и „бащите на държавата“, професорите в университетите итн.)

И в Германия и в Австрия натискът за „преосмисляне“ на миналото идва отвън. В Германия това са американските и съветски филми от концлагерите итн, които моментално биват показани на населението. Но докато в Германия тази гледна точка се интериоризира и става и собствена германска, намесата в Австрия е твърде късна, за да може да бъде по този начин възприета. Така че в Австрия обществеността е разделена и едновременно курсират и двете теории – тази за извършителите и вината и така наречената „жертвена теория“, че Австрия е жертва на германската политика.

В Аватрия обаче има една БУДНА и активна общественост, предимно от писателските и журналистически среди, която не спира да напомня за тези престъпления – ще спомена само няколко автора: Елфриде Йелинек, нобелистката, Роберт Менасе, Дорон Рабиновичи. При този тип обществена дискусия се е наложила и определена политическа коректност, която е много далеч от българското съзнание.

От политическа гледна точка дългогодишното партньорство между социалдемократи и народната партия попречи също на процесите на превъзмогване на миналото. Докато в Германия предимно историците водят обществения дискурс за превъзмогване на миналото, в Австрия това са писателите.

- 16-02-2013|Златко

Благодаря много. Действително важни пояснения, които вече започват да навлизат в детайли. От своя страна ще поясня само, че има множество великолепни книги по тази тема. Самият аз бих ви предложил да потърсите

Guilty Victims: Austria from the Holocaust to Haider

която представя нещата в хода на цялото следвоенно развитие на Австрия – още от времената на четиристранната окупация, през Договора за независимост от 1953, дългия мандат на Бруно Крайски, който до голяма степен оформя съвременния облик на страната, и т. н. Действително, за разлика от съвременна България, Австрия винаги е имала силно активна и независима интелигенция, чийто глас и се чува, и се слуша. Особено важна в това отношение е прочутата реч на дългогодишния директор на Виенската опера Йоан Холендер, от 1995, по време на прословутия Концерт в памет на жертвите… Изобщо, страната може и да е силно раздвоена в момента, но борбата за бъдещето е реална, а не само мечта, каквато изглежда е у нас…

Впрочем, достатъчно. Бих си позволил само да кажа, че България ще стане доказан член на Европейската общност едва по времето, когато в нея се появят РАЗЛИЧНИ паметници, посветени на жертвите на „Възродителния процес“ и изобщо на българския национализъм…

Как мислите, дали някога ще се появи българско поколение, което да не рипне до тавана при подобна „кощунствена“ мисъл?

- 17-02-2013|Историк

Така. Вижте какво се получава. По-горе зададох един, надявам се, достатъчно ясен въпрос. Въпросът ми беше: „поред вас, хора, какъв точно комплекс от обстоятелства направи възможен случая Валдхайм?“

И в отговор, вместо някакви все пак поне малко по-конкретни факти относно случаят Валдхайм, получавам (и то от иначе интелигентни и начетени хора!) едни най-общи съображения за това колко положителен бил фактът, че СЛЕД случая Валдхайм вниманието на широката общественост се било насочило към „непреодоляното минало“…, че в Австрия „се е наложила и определена политическа коректност“ и т. н.

А моят въпрос имаше точно тази цел: да си изясним защо в условията на една „европейска“ Австрия, в условията на една политическа коректност, на една наложена (най-често отвън) идеологическа предубеденост, става все по-трудно истината да излезе наяве… Колко време беше необходимо, за да излезе наяве истината за Курт Валдхайм? Защо беше необходимо да мине толкова дълго време?

Еминко интегрико

Автор: Мюмюн Тахир

Седим с Титан в кафеното на площад Гариблади; пием вино, попиваме аромата на минаващите жени и изпиваме красотата им. Времето е заспало във въздуха, мълчанието е пролетно свежо. Стоим в центъра на София и запролетяваме жените, нарушава тишината Титан. Заглеждаме се в отсрещната сграда, на чиято стена кой знае как и кога е поникнало дръвче, което безмълвно наблюдава човешката гълчава и тракането на трамвайните колела. Пролет, жени и вино – та това е истинска поезия! – казвам, усмихвам се загадъчно и отпивам от пенливото питие. Това му е хубавото на пътуването в поезията, че винаги можеш да очакваш изненади, добавя Титан. Седим, мълчим и пием…

Слънцето сякаш се разядоса на бездействието ни – притегли сивата завеса на облаците и се забули зад нея. Скриха се ярките му лъчи; дългите сребърни нишки на дъжда се разпънаха към земята; спокойно разхождащите се хора побягнаха, заместиха ги забързани разноцветни чадъри.

Давай в кафенето на писателите, предложи Титан. Отдалече видяхме как сервитьорката се разправя с висок, слаб и мургав мъж, който, ръкомахайки, ѝ обяснява нещо. Мъжът е в черно, позеленяло от слънцето сако, с черно избеляло бомбе. Не ми беше трудно да го разпозная. Това е Еминко от Акташ махала, който преди много години беше съобщил на мама, че видял нашата крава цяла надута. Била още жива, но нямало да я бъде… Тогава мама хукнала веднага към Кавгалъ, но било късно. Години след това мама все за кравата говореше… С баща му на Еминко седяхме на един чин в първи клас. Беше ми интересно да съм на един чин с него; обичаше да разглежда цветните книжки, които ми подаряваше чичо Картал, и разказваше приказки за вятъра. Четири години остана в първи клас и по-нататък вече не се мерна в училището…

Абе, Еминко, вашият вятър ли те хвърли тук? Как ме намери? – обърнах се към земляка си и го прегърнах. А той се върти като перване, гледа наляво-надясно; горе–долу. Остави бе, промълвява, тя не е за разправяне… тоя свят бил широк, пък и дълбок – много чудесии имало в него. Малък ми е умът, затова не го разбирам, ама се случи…

Влизаме в заведението и си поръчваме вино. Еминко седи – гледа каната, после умоляващо повдига очи към мен. Абе бате, остави го това, и сваля очи към виното. Ради, викам на сервитьорката, донеси на моя човек сто грама мастика и сто грама мента – на Еминко очите му се облещват. Я разкажи сега какво правиш тук. Разкажи, разкажи, подканват го и другите на масата.

Както всеки ден, въртя аз големия чук, а Салито, застанал зад огнището раздухва с духалото жарта… Тъкмо когото довърших една мотика и разчиствах наковалнята, в работилничката влезе един от общината, започва Еминко, и ми каза, ти си определен за семинар. Аз за пръв път чувам такваз дума и затова му викам – абе, аз съм ковач, самарите ги прави Кьор Мемет. Слушай, казва онзи, не става дума за самар, а за семинар. В София ще има семинар за интеграция на ромите. Ти нали си ром!? Какъв интигриции, какъв ром, аз тоя ром мога да го пия в нашата кръчма. Общинският не спира – този семинар, казва, ще да бъде за интигрити и идентити. Повдигам рамене! През живота си не съм чувал таквиз неща, нищо не схващам. Аз съм ковач, продължавам, кова всичко, само дето не мога да изкова живота си. Пак питам; той пак ми обяснява, но отново ми казва същото. Утре, кай, се качваш на автобуса и тръгваш. На автогарата в София ще те чакат, не се отказва общинският. Усетих, че ме засърбяват петите. Баба ми, старата циганка, чиито кошници от върби вървяха като белия самун на пекаря Чолак Хасан, казваше, че ако те сърби пета, значи път те чака. Демек път ме чака, си помислих, сиреч имам нужда да пътувам. А и задуха вятър, този постоянен наш приятел… Това също беше предвещание… Само веднъж се отива на небето, но няма слизане оттам, причу ми се гласът на баба, старата циганка. Ще пътувам, съгласен съм – казах на общинския. Прибирам се вкъщи в махалата, кацнала на омършавелия хълм Красно бърце и викам на жената, че заранта тръгвам за София на семинар за интегрити на роми. Оная ми ти жена като се разпищя, като се развайка, не ти е за разправяне. Какво ще правиш в този далечен свят ма, Еминко, ама ти ще се изгубиш там ма, Еминко. Вай, вай, какво ще правим без тебе, десет гърла ще умрат от глад… Ой, ой, къщата ми ще запустее, домът ми ще осиротее… Надува гайда и се циври… Абе престани, ревнах ѝ аз като си свих юмрука. И тя като го видя, престана. Ти, Айше, нареждам на голямата щерка, иди у Коджа Али да ми вземеш сакото му, а ти, Бейе, ми донеси обувките на Шекер Али, не забравяй и черното бомбе. След има-няма никакво време цялата махала се събра в прашния двор. В нашата махала на радост и горчилки, както знайш, живеем я има, я няма петдесетина души. Дойдоха и всички приседнаха край огъня. Кьор Мето задумка тъпана, Коджа Сами подхвана кларнета и като станахме да въртим едни гюбеци, ела да видиш веселия ни вятър… После облякох донесените от дъщерите ми дрехи на комшиите, които веднага започнаха да ми викат Еминко интегрико – нека си викат. Качих се на каруцата, седнах на сламата и загледах сестрите и братята на черния вятър, на кара йел, както си му викаме ние – той си ни е брат… Гюрултията продължила малко повече, после комшиите се прибрали, а аз съм заспал направо на каруцата…

Време е да ставаш, чувам по едно време, отварям очи и виждам как жена ми се е надвесила над мен. Хайде, ставай, часът е три и половина. Станах, облякох се и право на спирката. Автобусът, като ме видя, спря. Шофьорът ми каза да съм спокоен, тъй като знаел всичко – щял да ме остави на автогарата. От умора ли ще да е, от притеснение ли е, не знам, но веднага щом се качих в автобуса, съм заспал.

Хей, Еминко, хайде слизай, дойдохме – чух гласа на шофьора. Слязох, а той даде газ и запраши. Ами сега, гледам – голяма стъклена къща! Какво е това чудо – шашнах се, а хора бол, влизат и излизат от едно въртящо се нещо; то се върти, а на мен главата ми се завъртя. Остави това, ама никой не ме чака; права излезе жената – ще се загубя. Така се уплаших, че кръвта в сърцето ми заклокочи. По едно време виждам една жена, ама хубава, висока, с черни като кьомюрите в моята работилничка коси, да се върти около автобусите, гледа, взира се. Не смея да мръдна – стоя като виновен пред кварталния отговорник. Тя ме забеляза и дойде при мен. Ти ли си, вика, Еминко? Отговорих ѝ начаса, че аз съм. Качихме се в някакъв автобус, който не е като нашите – има железни колела, като влак е. Слязохме на едно място и влязохме в много голяма сграда. Абе, тук всичко е огромно, а и вратите са като порти. То нашите къщи са високи един човешки бой, та като влизам през вратата, се навеждам. После ме натикаха в една голяма стая, където покрай голяма маса са насядали жени и мъже. Говорят, смеят се, ръкомахат. Настаниха и мен на един стол. Седя, те говорят, аз слушам, ама като не им отбирам от приказките. Чувам, че щели да ни дават дипломи, да ни правят равни, ами ние да не сме криви бре, питам се аз. Цял живот щели да ни учат – абе, защо не учат осемте ми циганчета, а с мен се занимават… Други говорят за края на света. И мен питат дали не се боя. Че от какво да се боя, им отговарям. До нашето село не стигнаха нито пътища, нито телефони, нито телевизори, та краят на света ли ще стигне…

Накрая дойде една жена, ама засукана, зализана; загледах се в нея – не си кривя душата. Ще има коктейли, завъртя се тя. Коктейли-моктейли, аз не отбирам. Искам да видя моя селски, дърпам се аз – той прави книги, викам, кажете ми къде да го намеря… Вече съм интегрити и идентити…

Защо ги занимават хората с такива неща, прекъсна го Титан, който слушаше внимателно Еминко. Всичко сме втасали и оправили, та сега… Бай Кольо надигна чашата, вдигна наздраве, отпи глътка и каза, че решението е строго индивидуално – за да бъдеш приет в дадена среда, трябва да станеш реална част от нея. Аз също отпих, погледнах средата и казах, че и тя трябва да те приеме – никой не може да отиде там, където не го приемат… Мисля, че можем да говорим с по-голям успех за културна идентичност, изтегна се на стола Васко, автор на романа за щраусовите, защото ако идентичността ни е неразпознаваема за другите, то тя просто няма как да проработи. Колеги, усмихна се свойски Камелия, всъщност ние сами правим своя избор към какво да принадлежим…

Погледнах Еминко и видях как очите му се въртят като перки на миксер и ми казват абе бате и вий ли сте идентити и интигранти… Защо бе, бате…

Мюмюн Тахир е магистър по литература и културология. Доктор по философия. Занимава се с проблемите на идентичността и с теоретични и приложни изследвания в областта на културната интеграция, културната антропология и културния мениджмънт. Носител на Годишна литературна награда на Съюза на българските писатели за 2002 г.

Коментари (1)

- 10-01-2013|Историк

Такава ще я свършат те (тези „труженици в полето на глупостта“, както ги е нарекъл Ботйов още преди толкоз години): намерил се един добър ковач в махалата – и да го пратят те в София, да го развалят там… Интегранти с интегранти такива!

Рязан

Автор: Марин Дамянов

Дали съм мюсюлманин? Не знам какво да отговоря. Не мога да кажа, че съм атеист… Ето, да вземем двете ми дъщери – жена ми ги заведе на черква, да запалят по една свещ; аз пък ги научих да си мият дупетата, както правят мюсюлманките. Какъв мюсюлманин съм аз?! Не съм влизал никога в джамия, не им спазвам празниците, хапвам свинско и добре пийвам, за ужас на жена ми. Майка ми е вярваща, има разни приятелки туркини, даже ходиха заедно на мюсюлманския „Божи гроб“… Баща ми е неверник, само се хили и се подиграва с ходжите и джамиите… Казва: „Може би щях да стана мюсюлманин, ако не бяха тъпите им, неразбираеми молитви и ония лейки, с които мюсюлманите си мият задниците… Поне ръчен душ да имаше…“ Аз се казвам Мартин, но всъщност майка ми ме е кръстила с идиотското име Мюмюн… По едно време, като почна демокрацията, само треперех да не ни задължат и нас покрай турците да си върнем старите имена. Мюмюн, как пък не, да ми се смеят жената, децата, учениците, колегите и цялото градче… Не си падам по исляма, никога не съм си го избирал; обрязали са ме, без да ме питат. Не че е лошо само по себе си, но понякога е много неприятно да си различен…

В казармата много бързо разбрах, че ще ми викат „рязан“, „фес“ или „татарин“… И не можеш да се биеш с всеки, който те обижда. Един-два пъти се оплаквах, имах тази глупост; лейтенантът формално нещо им промърморваше, а после ставаше по-зле. Припомняха ми как съм държал българите под робство, как съм обесил Левски, как съм изклал Батак… И то – все някакви прости и диви момчета, които се радваха на шанса да са нещо повече от някого… Аз бях по-умен, по-образован, със сигурност щях да постигна повече в живота, бях по-богат и даже по-красив, но… бях „рязан“ и щях да си остана завинаги такъв…

Като ме преместиха в караула, станахме двама „рязани“. Само че Васко беше младши сержант и уж началник. Уж, защото „подчинените“ бяха „стари“ войници и му викаха: „другарю младши резняк!“. Караулът беше от седем души: младши сержантът и шестима редници –двама са на пост, ние му викаме „стойка“, двама са подчаси и двама спят, така двайсет и четири часа, а после – едно денонощие почивка, през което винаги на някой с пагони му хрумваше, че можем, примерно, да боядисаме оградата на вилата му… Но ние и на това се радвахме, защото да си караул е голяма скука. А освен това всички се изнервят от недоспиването и откачат.

Пазехме един секретен обект, но няма да кажа точно къде и кога, за да си нямам неприятности с военните. Само трябва да знаете, че беше на доста етажи, имаше и асансьори. Освен нас, двамата „рязани“, имаше и едно момче от София, интелигентно, все четеше някаква Кафка и с всички се държеше високомерно, затова често го отнасяше… Другите четирима бяха пълни боклуци. Единият беше също от София – диво, жестоко коньовичарче, останалите трима бяха от селата около София. Васко и аз сме от Смолянско, но сме учили той в Пловдив, аз в Смолян. Бяхме добри ученици, той беше приет да следва, аз също драпах натам. Е, да, ама се оказа, че ние сме най-долни твари, защото са ни отрязали едно парче кожа, без да ни питат, и защото турците в съюз с нас, помаците, държали петстотин години българския народ под робство и люто го ебавали… Понякога така ми писваше да съм поробител и „ебавател“ на българския народ, че се заканвах как ще се покръстя и ще стана пълноправен християнин, а Васко се хилеше:

„Трябва да си пришиеш една кожа на хуя, иначе нищо няма да излезе – оставаш си „рязан“!“

То да бяха само приказките и обидите… Обаче имаше и гадости всякакви. Когато дежурен офицер беше някой от пияниците, целият караул също се одрънкваше. Веднъж – бяхме „почивка“ и вечерта ни беше свободна – видях как ония, четиримата, подмамиха едно куче и го заклаха, запалиха огън зад бараките, нанизаха кучето на шиш и взеха да си правят това, на което по нашия край викат „чеверме“. Събраха пари и домъкнаха през оградата цяла каса бира. На нас ни викат:

„Ало, татарите, искате ли свинско?“

Ние с тях не говорехме освен по служба, това ги дразнеше; крещят:

„На майка ти у шундата сто свински глави, ясно ли е!“

Ние с Васко мълчим и гледаме тъпо.

„Не мога да ги гледам“ – му викам. Той се усмихва тъжно:

– Не трябваше да ги държим в робство петстотин години… Поувлякохме се! Триста, как да е, четиристотин, но петстотин, това е вече прекалено! Дали да не им се извиним?!

– Искаш ли да се изнижем и да гледаме някой филм за мадами и любов? Да забравим за помията?

Той се нави. Облякохме по един анцуг. Поделението е насред София – прескачаш оградата и си насред цивилизацията – светлини, мацки, парфюми; даже въздухът е друг – упойващ…Чашата боза ти се струва като шампанско. А после се прибираш… една крачка – и си в пъкъла.

Ония боклуци седнали да играят карти, но някак си ни поглеждат. Забелязвам, че от леглата ни капе; като погледнахме, те пропити от урина. Изродите претакали касата бира и я изпикали в леглата ни. На мене ми падна пердето, исках да се хвърля и да ги разкъсам, Васко ме стиска здраво и ми шепне в ухото:

„Стига бе, спри се! Една грешна стъпка, и губим всичко. Трябва да ги изтраеме още петнайсет месеца и няма да ги видим никога вече… Ще следваме… всичко е пред нас… ще се оженим. Аз може и да стана член на Партията… и тогава сигурно ще стана или кмет, или директор на мината… Ти ще станеш даскал, а може и нещо повече… Да вървим да перем.

Един от боклуците – Монте Локорското – извади войнишкия нож и ми вика:

– Ела бе, фес! Ела бе, помак! Турското робство свърши! Манафи мръсни!

За късмет, автоматите не бяха при нас, а заключени в пирамидата.

Цял час прахме и се успокоявахме един друг. Аз го питам:

– Що не ги докладваш?

– А ние къде сме били по това време? Самоотлъчка! Че това е по-голямо престъпление по военните закони от едно пикане, където не трябва. И освен това ония боклуци ще кажат, че не са го свършили те!

Като се прибрахме в спалното, те бият софиянчето – онова с Кафка. Момчето имаше любов с някаква мадама от френската гимназия; тя го чакаше край оградата, а те се пукаха от завист, подмятаха му:

„За какво ти е тая, вие, учените, не ви бива да ебете! Вие само приказвате… Пусни я насам!“

И така, като се върнало момчето, намерило в леглото си кървавата кучешка кожа, главата и червата на кучето… Момчето повърнало, после взело да ги псува, загубило контрол… и те го били, дълго го били. А с Кафка си бърсали задниците.

Софиянчето го пращаха на лекар и на зъболекар, работата се разчу. Наказаха Доцин да спи в ареста, а с него – и Васко, защото „като командир той бил длъжен да овладее положението и да въведе ред“. Като се прибраха от ареста, Доцин беше цял подут от бой, а на Васко ръцете бяха подути. После разбрах, че Васко е тренирал бокс няколко години.

А когато давахме наряд, държахме автоматите заредени и се гледахме мрачно…

Тогава ни закараха на вилата на един полковник, да му копаем някакъв канал. Васко го разчерта и го раздели на седем равни части. Ние сме свикнали да работим яко и го свършихме за три часа, а Коньоничарчето ни се лигави:

„Значи, другари фесове, ако може да изкопате и нашто, щото иначе ше ви мочаме в леглата и че ви ебем у гъзо! Ако, че обичате…“

Тоя път Васко ги докладва, че отказват да работят, и четиримата в пакет отидоха в ареста, а ние с Васко и Софиянчето изкарахме една спокойна нощ.

На другия ден се прибраха кисели и недоспали. Вместо „добър ден“ Доцин каза учтиво:

– А бе, вие турците, като сте рязани, можете ли да си направите чикия?

– Не съм турчин! Дори не знам турски.

– Добре бе, рязан, що се ядосваш! Ти кажи за чикията.

Няколко дни изглеждаше като че сме в примирие. После те скроиха следния номер: отишли четиримата при политическия и дружно свидетелствали:

„Нашият младсержант, като се ядоса, псува Партията. Вика: „Да еба тая партия гадна, дето ми открадна от младостта две години! Аз ше хвана да избегам в Турция, щото там комунисти нема!“ Точно така го бяха написали – после ми го показаха. И четиримата потвърдили, че Васко ги е приказвал такива. Закапечето веднага вкара Васко в ареста и след това се зае да проучва вярно ли е, не е ли, и що за човек е младши сержантът.

Софиянчето излезе отпуска за едно денонощие. Аз останах сам с ония боклуци – то така било по план… Тази нощ дежурен беше един майор – викаха му Бабата… Имаше на стола възглавница с дупка за хемороиди… Изобщо не излизаше от щаба.

То било заговор. Тази нощ ме ебаха. Събудих се от това, че се задавих – както спя, един си вкарал кура в устата ми и се празни, а другите се кикотят. Като се събудих, ме хванаха здраво и ме изнасилиха. Бяха си приготвили масло, гадовете. Но и с масло много боли. Не е работата в болката… И през цялото време повтаряха:

„Вие, турците, нали така обичате?“

Винаги съм се мислил за много устойчив психически. Но, с две думи, легнах на влаковата линия. А Васко ме издърпа – той ме проследил.

– Остави ме! – му викам. – Не искам да живея. Опозорен съм.

– Зарежи тия глупости. Дай първо да ги очистим.

– Ако на село разберат, че са ме ебали… Баща ми ще ме убие.

– Никой няма да разбере. Довечера сме наряд, ще ги очистим.

– Те са четирима, ние – двама…

– Откакто старият бай Калашников е създал автомата си, това няма особено значение…

– Ще изгубиш всичко, което си постигнал и което ще постигнеш.

– Тоя живот не им го искам. Нищо не им искам…

– Ами големите планове?

– Пикая на големите планове. Омръзна ми да се правя на джудже. Ако продължава така, скоро нищо няма да остане от мене.

Преди наряда си почистихме автоматите, проверихме дали пълнителите са тъпкани догоре с патрони.

– Бог да ни е на помощ. Аллах или който там има – каза Васко. После отвори вратата на караулното и извика:

– Хей, Монте! – и го застреля. Не е като по филмите – отпред изобщо не пръска кръв, нищо; отзад хвърчат кръв, месо, костички, мозък…

Софиянчето беше почиваща смяна – отви се, погледна ужасено и пак се зави – като щраус. Васко веднага застреля и Доцин, преди той да си вдигне автомата. И това го няма по филмите – знаеш ли как трещи автомат в затворено помещение? Вече никога не чуваш като преди… Третият от ония се затича към асансьора; аз щях да стрелям по него, но изведнъж все едно мълния ми гръмна в главата – Васко ми стовари едно дясно кроше; от земята го гледах как стреля във вратата на асансьора… Калашникът дупчи ламарината, както шевна машина – стар парцал. Васко пусна два куршума и по бутона на лампичката; вратата се отвори, оня лежеше, пускаше кървави мехури през куртката и се тресеше от страх. Застреля го. После смени пълнителя и побягна към аварийното стълбище – Коньовичарчето беше на долния етаж. След миг отдолу се чуха два автомата… и после стрелбата спря. Някой се качваше по стълбите; взех го на мушка… беше Васко, отнякъде кървеше…

– Защо ме удари? – го питам.

– Реших, че мога и сам да свърша работата… Поне един от нас да остане жив… и да разкаже…

Аз разбрах и се вледених.

– Това е – казва. – Ако има друго място, ще се видим там.

Налапа автомата. Отгоре част от главата му отхвръкна. После легна и лицето му се успокои. Той беше мъж.

Аз бях невинен и даже жертва. Дадоха ми отпуски, бях в санаториум, а после ме изпратиха да си дослужа в кухнята на някаква военна почивна станция. Накараха ме да подпиша, че няма да разказвам. И аз не разказвах… досега. Защото не съм като него. Просто съм по-обикновен човек. Следвах, станах учител, после директор. Всички в градчето ме познават. Заплатата ми е малка, но хората ме уважават и много неща получавам без пари. Като ме питат какъв съм, лъжа: „Атеист“. Когато ходя в София, се отбивам да видя оная сграда. Тя отдавна вече не е на военните. Минаха доста години; вече нищо не чувствам. Спомням си трясъка, кръвта и мазилката, мириса на барут – и как един човек, по-достоен от мене, умря пред очите ми. Спомням си, но вече нищо не чувствам. Може би съм остарял. Може би човешките дела имат смисъл сами по себе си.

Източник

Писателят е роден през 1955 г. в София. Автор е на книгите „Абсолютно безнаказано убийство“, разкази, 1995, „Добро ченге, гадно ченге“, разкази, изд. „Аргус“, 2000; „Сбогом, Джони“, роман, изд. „Аргус“, 2001; „Казусът Рози“, роман, изд. „Развитие“, 2002; „Време за убиване“, роман, изд. „Факел“, 2004, „Лошите и злите“, разкази, изд. „Аргус“, 2007.

Коментари (30)

- 12-01-2013|Слон

Спомних си „Полет над кукувичето гнездо“

- 12-01-2013|Дончо

Така е – някои религии много държат да оставят своя отпечатък върху тялото (а не върху душата) на човека – християнството, за наше щастие, не е от тях.

А как се стига до конфликт? Много просто, ключът е в тези прекрасни, „принципни“ думи:

„Ние с тях не говорехме освен по служба“.

Ами а дано авторът след случилото се да е проумял, че е по-добре да говориш – с всеки и за всичко – а не да се криеш като щраус зад позицията „аз с тези няма да говоря…“

- 13-01-2013|Парпулов – „Може би човешките дела имат смисъл сами по себе с

Не помня някога така да съм бил потресен! Дано да не е истинска историята, разказана от Вас! Само за това се моля, защото много е истинска!

- 13-01-2013|Марина

Прекрасен разказ – може би, защото представя истината…

- 13-01-2013|Борислав Георгиев

Историята е съвсем истинска, защото самият аз съм преживял нещо подобно в Строителните войски в периода 1977-79 г.. Но и е написана отлично. Хваща за гърлото. Поздравления за автора.

- 13-01-2013|Димитър

Дончо, опитваш се да оправдаеш ония четиримата ли?

- 13-01-2013|Дончо

Димитър, щом питаш, ще ти отговоря (макар че бях достатъчно ясен вече – за който разбира).

Първо, не съм сигурен дали се е случило точно това – но авторът затова е писател, за да си измисля, или да си прибавя, или да си поспестява по нещо от това, което действително се е случило. Сигурен съм обаче, че авторът все пак е бил в казарма – и нищо чудно да е преживял поне част от това, което е описал. Т. е. сигурен съм, че на него лично му се е случило нещо – не знам точно какво, но нещо такова, което да го е накарало след доста години, да напише точно това.

Второ: и в най-измислената история винаги има парченца истина, зрънца реалност. И това, за което съм 100% сигурен, че тук е предадено едно към едно, е именно тази фраза: „Ние с тях не говорехме освен по служба“.

Голяма грешка е това. Предупредени бъдете. Независимо кои са „ние“ и кои са „тях“ – във ваш интерес е да говорите, и то не само „по служба“.

Казвам ви това от собствен опит, защото и аз съм бил в казарма, две години, макар и не точно по времето, когато авторът е бил там, а малко по-късно.

И аз съм го изпитвал това: сърцето те дърпа и ти казва: „Ти не трябва да имаш нищо общо с този човек, дума дори не трябва да разменяш с него“. Но за щастие при мен колкото и да ме дърпаше сърцето, разумът надделя. А разумът говореше така:“Какво пък, и той е човек – от една дума, дори и да е смъртна псувня, никой не е умрял.“

И още повече пък, ако си по-образован – твое е задължението. Ти си длъжен да умееш да си имаш приказката с всеки друг – и с този, който е на един акъл с теб, и с този, който твоят акъл не го побира. (Просто защото обратното няма как да стане: няма как неукият да подбере точните думи за теб – затова ти трябва да намериш точните думи, за да почнеш разговора с неукия – разбира се, ако наистина именно ти си по-образования. А „героят“ в този разказ живее с чувството, че именно той е по-образованият, нали?)

- 13-01-2013|Hristo Kyuchukov

Waoooo…pozdravleniya Damyane…mnogo dobar razkaz…Bravo!

- 13-01-2013|Димитър

Дончо, ако трябва да синтезирам с едно изречение казаното от теб: ами хак им е, нека се гаврят с тях, щом толкова си вирят носа. Тяхна вина е, че не са го предотвратили.

Не знам какво точно си мислиш (и, противно на мнението ти, не съм длъжен да отгатна, ако ти не си достатъчно красноречив и убедителен да ми го разясниш), но именно така звучи.

На никого не може да му се вмени в дълг да бъде светец и, докато го плюят в лицето, той да си вика: нищо, и те са хора, и те душа носят, я да си общувам с тях (и евентуално да понасям още унизително отношение).

- 13-01-2013|Димитър

Искам да подчертая, че въобще не коментирам реална ли е историята или не. Още Аристотел е казал, че литературата, за разлика от историята, описва неща, които е възможно да се случат (независимо случили ли са се наистина). Та, коментираме хипотетична ситуация. Казваш: „и аз съм го изпитвал това“. Надявам се, не си изпитвал това да ти пикаят в леглото, още по-малко групово изнасилване! Подобни неща напълно си заслужават негативното отношение и не виждам защо трябва да ги оправдаваме с каквито и да е съображения и по какъвто и да е начин. Някои хора просто са си садисти. Или се оставят да бъдат превърнати от средата в такива. Това е положението. Нямам морално оправдание за подобни хора и не смятам, че им дължа каквото и да и било – отношение, разбиране и прочие.

Тук не говорим за неща като дребни закачки в училище или пиянска свада в кръчма. Тук става дума за далеч по-сериозни неща.

- 13-01-2013|Димитър

Защото, Дончо, ако не ги оправдаваш тези хора и техните постъпки, какъв е смисълът от твоето настояване да си били говорели с тях? Това какво променя в моралната оценка, която трябва да имаме за насилниците и за техните жертви?

- 13-01-2013|Иван Иванов

Да, Марин пише добре. Друг е въпросът, че този разказ е тук, защото на Златко му харесва, че българите са ги застреляли.

И не, на Марин нищо такова не му се е случило, защото сме приятели именно от Трудови войски, почти от началото съвсем до края на службата, че и досега, и щях да знам. Освен това беше в трудово поделение, в което чак такива неща нямаше. И накрая, защото е и каратист още от онова време и чудесно би могъл да се защити. При нас също нямаше такива извращения, дори мисля, че и при тях, и при нас караулът нямаше оръжие.

Еиии, това човекът е страшно нещо. Този разказ е просто разказ, възможен, но не е никак необходимо да е документален. Обаче Дончо е сигурен, че „нещо такова“ му се е случило. Все трябва някаква мръсотийка да има, иначе не е интересно.

- 13-01-2013|Дамянова – до Псевдоисторика

Ти, дето се подписваш като „Историка“, ясно е че мразиш религия, която въобще не познаваш. Няма религия, която да проповядва убийство, това си пъхни в промитата глава. Просто си прочел няколко тъпи книжчици е ръсиш простотии. Я, като си такъв голям отворко, отговори на един простичък въпрос: Ако ти беше на местото на този човечец, или ако сина ти беше групово изнасилен от някакви нечовеци, какво щеше да направиш? отговарям- навярно щеше да вземеш танка и да ги мачкаш всичките подред, но явно си страхлива душичка…Ужасна история и за съжаление съм чувала и от други за подобни жестокости.

- 13-01-2013|Златко

Престъпленията – и престъпниците – нямат народност. А коментари като този на Иван Иванов показват само до каква степен някои нашенци (от едно определено, вече силно застаряващо поколение), не могат да свикнат с мисълта, че законът (който в случая не е съвсем закон, но пък отмъщението е справедливо) е един и същ за всички, вече не е „един за нас, а друг за тях“

Що се отнася до т. нар. „историк“, коментарът му е обичаен пример за пълно безсрамие… Поради която причина и няма място тук…

- 13-01-2013|Златко

както нерядко в този форум, коментарите се оказват комай по-важни от текста, който ги е предизвикал…

- 13-01-2013|Историк

Това пък е някаква изумителна илюзия – да твърдиш, че престъпниците „нямат народност“… Де да беше така. Уви, престъпниците си имат ВСИЧКО – и произход, и семейна среда, и обществена среда, и народност, и религия, и изобщо всичко си имат – и всичко това, което те си имат, именно в демократичните системи съдът го отчита и го взима предвид.

Хора като Дамянова по-горе са сред най-мизерните душици налични по земята: такива хора си мислят, че имат мнение – но на практика нямат. Напълно сигурно е, че тази жена не е чела нито един първоизточник на религиите – нито Библията, нито Корана, нищичко – но ѝ се иска някак да изрази отношение по даден въпрос – ама като не разполата с никакви познания, как да изрази отношение? Няма как, затова се нахвърля с обиди.

Моето отношение към религиите, Дамянова, е аналитично. Интересни са ми всички религии – и съм готов да анализирам всички религии. Интересни са ми и хората, които казват за себе си „Аз съм атеист“ – а на практика се оказва, че в определени ситуации реагират по-“вярно“ и от най-“вярващите“…

Иначе, да, формално погледнато, всички религии казват „Не убивай“ – но една от религиите си е оставила и такава удобна „вратичка“: „да заблуждаваш е по-тежко, отколкото да убиваш“…

(Специално за Дамянова, която май пребивава в Турция – потърси, Дамянова, някъде около себе си някой Коран и прочети в него сура 2, Ал-Бакара, стих 191 – това е само едно от местата, където в прав текст е използвано това величествено оправдание за убийството: „да заблуждаваш е по-тежко, отколкото да убиваш“)

- 14-01-2013|Златко

Е, радвам се, че повечето хора тук се вълнуват от това кое е справедливо и кое не, а не от това кой какъв е (то иначе егати и справедливостта де)… Е, винаги ще има и други, това е неизбежно, но по принцип надежда си има…

- 14-01-2013|Ц.

Тъпаците от казармата няма как да забравя… как (с извинение) серяха от четвъртия етаж на спалното и си триеха гъзовете с партенките на „бомбетата“. Отврат и насилие, не като описаното по-горе, но близко, в продължение на година и половина…

Абе Дончо, Историко, ти с говедо как говориш? Муу ли му казваш, Беее ли? Не да се заяждам питам, но разказът е покъртителен, и макар да е преувеличен, показва какво беше ежедневието в българската армия… и тук въобще не става въпрос само за „рязани“, а за всеки що е малко по-възпитан, малко по-различен, малко по-беззащитен… Така да не можех да понасям говедата, че вместо да им говоря, скачах да ги бия, и вместо да им гледам и слушам простотиите, лягах да спя… проспах година и половина от живота си в гнусната кашимерия

- 14-01-2013|Иван Иванов

За Златко:

1. Това не е закон, а престъпление. В случая. А по принцип в правото се нарича самоуправство.

2. Дори да беше нещо като закон, би означавало, като те наебат насила, и ти да наебеш другия насила, а не да застреляш четирима, защото са ти викали рязан. В позитивния смисъл се среща при любовните отношения (обаче напълно доброволно), но то е по друг „закон“:)))))

3. Ами рязан си. На друг пък му викат „маминия“. Отпускат се страсти, малко животински, но страсти.

4. Нито тогава, нито сега законът извън съдебната зала!) е бил или ще бъде еднакъв за мнозинството и за малцинството.

За другите:

1. Марин като писател има пристрастие към сюжетите с престъпление.

2. Картинката, представена от него, я има, но, първо, е преувеличена, и второ, в по-малък мащаб и рядка.

3. Имало го е повече в редовните войски. За мястото, откъдето пише, такова нещо е невъзможо. В Трудови войски българин, културен и със средно образование, да е в Трудови войски значи да работи нещо като заместник-цар или поне зам.-министър-председател. Затова и бяхме там, съвсем целенасочено попаднали именно на мястото, за което се говорят най-лошите работи. После се оказа, че не са верни. Е, имаше по някоя простотия, но нищо особено. Естествено, че като врънкаме за лека казарма, никой от нашите чичковци няма да ни прати на лошо място.

4. Да, с хората се говори. Разбира се, се отвръща на отношението с отношение. Всичко зависи от индивидуалната култура. С мен говореха всички, както и аз с тях, както и Марин, както и един друг човек, моят колега Радостин, както и други наши колеги. Никога нямаше да знам какво е рязан, ако веднъж Реджеп багеристът не се беше изпикал в мое присъствие, че да видя случайно.

5. Умният и културният човек може да използва това, че е такъв. Аз не знам колко съм умен и културен, постъпките ми често говорят обратното, но използвах властта си и за да тероризирам турците и помаците. (Освен дето Ахмед и именно един Мюмюн (Мемишев), с хубави кротки сиво-сини очи, ми бяха любимите монтьори, и аз на тях, но не монтьор. И постоянно вечер някой пиеше с някого, без оглед на произход и куртура.) Имах си начини да ги тероризирам, но с конкретна цел – да не се чувстват захвърлени далече от къщи, да не подивяват, да не са потиснати и да им е нормален животът. Или ги карах да ходят в градска отпуска, или да си ходят до вкъщи, когато можех да им го изкрънкам, а аз можех, или да общуват с другите, сиреч да не се чувстват различни. И те приемаха този терор, мисля че с радост, а когато ми отказваха да правят тези неща, се отказвах да им ги налагам насила. Прочее, бях редник, но с позиции. Такъв беше и Марин.

6. Категорично твърдя, че може отношенията и да са други, без някой да учи някого на тях.

Казвам тези неща, за да се избегнат внушенията, че всички българи мразят всички турци по един априорен начин. Прости хора има навсякъде, дори в Министерство на културата. Част от простите хора в обществото също така са и турци.

Поздрави и песни от българска София на моите приятели турци от казармата.

- 14-01-2013|Историк

Ами да, Ц., много правилно си забелязал, че не става въпрос само за „рязани“, а за всеки що е малко по-възпитан, малко по-различен, малко по-беззащитен.

Всичко това е факт. Но има и друго. За мен е ясно, че именно казармата е една огромна школа за толерантност – за взаимна толерантност. (Те сега много хора употребяват тази дума – „толерантност“ – но не съм сигурен дали я разбират)

Там наистина човек още съвсем млад попада сред съвсем различни хора. Попадаш сред момчета от съвсем различни семейства, от съвсем различни училища. Там наистина за пръв път се убеждаваш, лично, от собствен опит, колко различни могат да бъдат хората – колко потресаващо различни могат да бъдат! Не съм сигурен дали жените, или който не е ходил в казарма, е способен да проумее това, което казвам.

Там не просто вършиш някаква работа заедно с едни съвсем различни хора – но и живееш заедно с тях, спиш заедно с тях, храниш се заедно с тях. С хора, с които не би прекарал и един час заедно, ако сте навън, в „цивилизацията“ – в казармата ти живееш заедно с месеци, дори с години…

И наистина не става въпрос само за „рязан-нерязан“ – а и за всичко останало, видимо и невидимо: висок-нисък, дебел-кльощав, плешив-космат, диалектно- и не-диалектно говорещ, имащ или нямащ сексуален опит, и т. н. По всички тези линии (и по много други) в казармата постоянно тече една размяна на реплики, едни закачки, едни подигравки – то и би било твърде скучно, ако не беше така. Не казвам, че това винаги е само забавно – понякога е забавно, понякога е болезнено – но то затова е казарма: ако даден човек много се бои от подигравките на колегите си – как ще очаквате след това той да понесе насрещния огън на врага (ако не дай си боже започне война)? Ще се огъне, ще избяга, никаква няма да я свърши такъв човек на бойното поле…

И това – да не говориш с някого, или да говориш „само по служба“ – е наистина възможно най-тъпото в такава ситуация. Наистина, в какво би се превърнала казармата, ако там всички си говореха „само по служба“!? Или в какво би се превърнало обществото като цяло, ако всички започнем да си говорим „само по служба“? Такова нещо и Кафка не би могъл да си го представи…

- 14-01-2013|Борислав Георгиев – Без заглавие

Някой тук описа службата в ГУСВ едва ли не като земен рай. Да – за някои. Аз, като потомък на политически затворник след 1945 г., съвсем не съм с такива впечатления. В ГУСВ имаше четири категории срочно служещи: цигани, турци, неблагонадеждни в политическо отношение българи и големи връзкари, някои от които на бърза ръка „пропяваха“ и „просвирваха“, за да попаднат в ансамбъла на ГУСВ. Всъщност, най-страшното явление бяха бивши затворници, пратени да си дослужват редовната военна служба след дисципа или затвора. В поделението имаше едно циганче, страдащо от олигофрения, което се напикаваше нощно време. По едно време се появиха 4-5 бивши затворници, които всяко нощ брутално „оправяха“ това нещастно създание в спалното в присъствието на всички, които се правеха на дълбоко заспали. Когато циганчето взе да дава съвсем фира, на бърза ръка го уволниха по болест, но всъщност беше пипнал сифилис… Цялото поделение тогава го изследваха за сифилис и така се освободихме от присъствието на четиримата затворници, защото се оказа, че и четиримата са болни от сифилис!

По едно време се чу и за случка в друго поделение от същата дивизия: бивши затворници бяха направили подобно нещо, което е описано в разказа, на момче българче. На следващия ден момчето беше изляло целия бетон от бетонобъркачката, която шофира, върху изнасилилите го. Момчето замина бадева в затвора с присъда за непредумишлено убийство (все пак!) и вероятно е излязъл от там същият изрод като останалите „бивши“ затворници.

Аз приветствам появата на този разказ, защото той повдига завесата какво всъщност се случваше в БНА през онези години. Когато например тръгвах войник, специално ме предупредиха да не нося по никакъв начин слипове в казармата, защото веднага ще ме обявят за обратен и може на бърза ръка да стана съпруг/а на някого.

Предлагам да се публикуват още разкази и/или свидетелства за онова време, за да стане картинката по-пълна.

Що се отнася до това кой с кого си общуваше и как – това е отделна тема, достойна за роман.

- 14-01-2013|Sin – Sin

Подобна история имах и аз в казармата, но много по-лека и безкръвна. Може би всички са изживявали по нещо такова. Имаше едно момче от Сатовча. Беше рязан, но дотогава на мен никога това не ми е правило някакво впечатление, нито съм го знаел въобще. Обаче старите войници го видяха в банята и се започна. Подигравка, обиди, всякакви мръсотии му наговориха и продължаваха месеци наред. Офицерите нищо не предприемаха, тогава бяхме надъхвани срещу Гърция и Турция и от самите тях. А момчето беше усмихнато, хрисимо, добро и много ученолюбиво. Беше приет да следва за учител и вероятно след казармата е станал учител. Бяхме приятели, но по неговия проблем не смеех да го попитам дори. Той се отдръпна, затвори се в себе си и само с мен си говореше после. Втората година го преместиха в друго поделение и от тогава не съм го виждал. Сега съжалих, че тогава не споделих с него повече. Той беше душица, от тези страшно внимателните хора. Днес май няма вече такива. Какво ли е станало с този човек?

- 15-01-2013|Bogdan

Е ти къф турчин си? Роден си в България, най-вероятно родителите ти също.. Кво се получава? Някакви боклуци насилват и малтретират други българи защото решават, че са турци. Едните срещу другите на базата на някакви измислени различия… Боже господи добре, че я закриха тая свинщина наречена казарма. Един човек не познавам който да е видял нещо хубаво от там. И командирите така наречени…Вместо да възпитават и тренират бойци те отглеждат педерасти-изроди и нещастници със скършена психика. Най-безумното в случаят е смесването на затворници изпратени временно в казармата с нормални момчета. По-какъв начин „възмъжаваш“ като по-цял ден страдаш от унижения и някакъв вид тормоз? Ако е за да станеш по-добър убиец на фронта то самият начин на убиване би трябвало да е представен като игра, забавление и удоволствие- нещо което те кефи да правиш на твоят враг нещо в което си добър. И си трениран по цял ден да го правиш. С автомат, пистолет, нож, или ръце. Какъв войник е един предварително „смазан“ от свойте нещастник трениран в това, че квото и да става трябва да му е гърч? Тия тъпи военни толкова ли са нямали психолози и стратези които да осъзнаят това? Грозна, тъпа работа- не искам да добавям българска. За да запазя поне малко национално достойнство.

- 17-01-2013|Аня

Прекрасно написан разказ. Удивена съм от лекотата на повествованието. Историята, истинска или не, много убедително ме поведе из нейните дебри. Усетих по едно време, че съм невидим наблюдател. Също много завидях на автора, че толкова умело борави с пряката реч. Достоверността на последната ме впечатли и си извадих няколко поуки. Чисто стилистично и най-вече според мен, разказчето с една щипка перверзност (нямам предвид драматичната фабула само) е изключително талантливо написано.

Благодаря, че го споделихте!

- 17-01-2013|Vvv – Защо на етническа основа?!

Само не мога да разбера защо в тази история е вкаран този етнически елемент? Де факто, такива неща са се случвали и с обикновени българи, но трябва да се отбележи, че това са изключения, а не правило. Отличаваш ли се от общата тъпа маса, винаги гледаха нещо да те действат.

По наше време в казармата – перестройката, не смееха много, много старите да посягат на бой, че масово се оплакваха новобранците и командирите търчаха като луди. Така е – мълчиш ли се, ще те тъпчат.

- 17-01-2013|Златко

Без етническия елемент тази история би била доста банална. Всъщност тя има значение и важност единствено от гледна точка на политическите и етнически напрежения на нашето собствено време; извън него – едва ли… Истории с насилие, било то сексуално или не – колкото щеш (тук на сайта има значително по-добри примери, от които никой не се вълнува – такива са нивата, такива са интересите у нас). Виж, истории, в които се изразява симпатия към етническия „друг“ – те веднага придобиват един подтекст, който може да бъде усетен и разбран единствено в сегашна България или сегашните Балкани. От обяснение дори няма нужда: това е основната тема, основната борба и основната цивилизационна битка на нашето време, в тази и много други части по света. Навсякъде „другите“ напират, пристигат, настояват за равно третиране и равно гражданско положение. Навсякъде „старите жители“ се борят срещу това със зъби и нокти. Какво повече да се говори? Историята ще даде право САМО НА ЕДНА от двете страни… Да видим на коя.

- 18-01-2013|Марин Дамянов – Марин Дамянов

Колеги,

Не съм очаквал такъв интерес към разказа ми „Рязан“ 15 години след като го написах. Не виждам особен смисъл да се коментира дали историята е истинска. Но ще ви разкажа „истината“, щом това е важно за вас. Баща ми беше полковник, военен инженер. Работеше в служба към „ПРОНО“ – секретна военна строителна организация,, която се занимаваше с бомбоубежища и ракетни силози. Няма нищо общо със Строителни войски – те се занимаваха с мирно, гражданско строителство. А баща ми например е един от проектантите на подземията по НДК, правителствения военновременен команден бункер, и на много други.

Баща ми работеше във високата сграда до НДК – част от комплекса. Един ден се върна от работа потресен и ми разказа, че два етажа били надупчени от куршуми, и се търкаляли няколко трупа. Двама помаци от караула се стреляли с останалите, които ги унижавали по всички начини. Случило се и нещо страшно гадно, което било конкретния повод. Единият помак блъснал другия настрани, за да остане жив. Помаците били интелигентни и образовани момчета. Общо взето това е историята. Другото съм допълнил от спомените си от строителни войски. По едно време бях писар и през мене минаваше документацията за всякакви насилия в СВ. Всичко, което описвам, се е случвало в армията. А дупки от куршуми наистина имаше по вратите на асансьорите в сградата до НДК, доколкото си спомням – около 7,8 и 9 етаж. Виждал съм ги, пипал съм ги. През 1989 продуцентският колектив, в който работех, имаше офис там. Преди 5-6 години още личаха тук-там. Ако не са сменили вратите, сигурно още може да се различат под слоевете боя…

Не съм мюсюлманин. Не смятам, че злото е присъщо на една или друга раса или религия. Има свестни хора, има и боклуци. Имам приятели християни, помаци, будисти, комунисти, антикомунисти, цигани, индийци, китайци и мексиканци; евреи, американци и араби, агенти на ДС и на ДАНС. Изобщо не ми пука! Интересува ме конкретният човек. И Шиндлер е бил националсоциалист, фашист, а сега правят филми за него. Един турчин е бил най-верният приятел на Петко Войвода, когато са го изоставили всички – така разказва Хайтов. Що се отнася до разказа „РЯЗАН“, не крия, че симпатиите ми на са на страната на тези, които защитават човешкото си достойнство, особено в безизходна ситуация и срещу по-силен противник.

Мисля си, че хората общуват истински не само по вертикалата, а по хоризонталата. За мене са по-близки интелектуалците от цял свят, отколкото някои сънародници. Случвало ми се е да виждам такива българи в чужбина, че съм си мълчал, за да не разбере някой, че са ми сънародници… А на вас не ви ли се е случвало?! Бързо намирам общ език с писателите, кинаджиите, университетските преподаватели, хората на изкуството, които живеят с болката на своето време, независимо от религията и расата. Това, че някой е българин и генетически християнин, не значи, че съм длъжен да го обичам; кажете ми дали човекът е добър, дали е смел, дали е талантлив, дали е готов да направи жертва за другите, или мачка хората като трактор и го интересуват само парите и властта, и тогава ще реша.

За съжаление във времена на войни и тежки конфликти чертата на разделението минава на друг принцип – ние срещу тях, кръстът срещу полумесеца, червените срещу сините (или кафявите); нашият свят срещу техния. Историята ни учи, че има моменти, когато и без това не може. Но сега не сме във война. (Поне засега!) Нищо не ни пречи да бъдем първо човеци.

- 18-01-2013|Цанко

Разбира се, както и можеше да се очаква, когато самият писател тръгне да разказва как точно и защо точно е написал нещо си, цялата „магия“ на изкуството напълно се разпада…

Някак си не е особено окуражаващо да узнаеш, че писателят е чак толкова силно впечатлен от дупките от куршуми по метала…

Именно такива факти, каквито наблюдавам тук, постепенно ми дават отговор на въпроса защо така рязко спадна ролята на интелектуалеца (писателя) в нашия живот напоследък. Както виждам, безвъзвратно ще да е това.

(А за да бъдем първо човеци, след всичко казано дотук трябва да си зададем и този въпрос: защо, след като наистина всякакви насилия са се случвали – а това значи и насилия от българи-непомаци над българи-непомаци – защо именно когато помаци са били насилвани – или поне унижавани – те са го ударили на стрелба? И тук ли религията – релитията на едните и религията на другите – пак „няма нищо общо“?)

- 21-01-2013|naleksandrova

Не съм съгласна, че след казаното от автора магията на разказа се разпада. Напротив, то потвърждава таланта на разкавача, от впечатления и асоциации да създаде една реалност, която е не просто художествена. Която е истинска и хващаща за гърлото. Аз също си задавах въпроса, поради съвпадението на имената на автора и неговия герой, доколко описаното е плод на лично преживяване. Макар да си давах сметка, че не това е важно.

- 21-01-2013|Серкан

Благодаря на автора за разказа и за изказаното мнение! За това, че е съхранил дори в тези нелеки дни човещината в себе си.

Ако човек е живял като това, което е описано в първия абзац на разказа, няма начин да не разбира за какво става дума ВСЪЩНОСТ.

Трудно се осмисля дълбочината на случващото в онези „едно, две десетилетия“, които разделят момента на обрязването „сюнет“ от постъпването в казармата.

Днес няма казарма.

Дали днес един обрязан човек има по-лек живот в България? Определено, надявам се от цялото си сърце да е така. Особено за българските мюсюлмани…

Днес живеем в едни по-свободни времена, но не беше така. Беше (много) по-различно.

Ако първия момент, в който си осъзнал своята различност, едва 4-5 годишен е бил, когато си гледал ококорен как Капитан Петко войвода души някого в мелницата, и този някой е с име подобно на чичо ти, вуйчо ти или баща ти, когато се делят хората в редици на „рязани“ и „нерязани“, когато дори баща ти с години се шегува с фразата „Мемет, расте ли пишката“, и така нататък и така нататък… по-различен начин се формира един човек. И това в много отношения е необратим процес.

Това е за мен ценността на тази тема и ако потърсите информация, ще видите колко малко е дискутирана тя в действителност.

Защо толкова упорито се държи на традициите (примерно обрязването) дори измежду невярващи?

А защо толкова се държи да се учи една фалшифицирана история? И кой ще вземе на сериозно нещо в нея, кой ще успее да запази уважението си и да го прехвърли и на децата си като вижда, че нещата които с десетилетия са ти втълпявали са всъщност „разделение“ между хората?

Някои явно ще си отидат с това от този живот, но слава богу има и други хора, а и има и други места на този свят, където можеш да отидеш и отдадеш остатъка от дните си.

Както казах, все нещо се е променило от времената, които описва разказа…

Невръстни убийства

Автор: Красимир Дамянов

Има два вида завист. Тъмна: болезненото чувството, че не сме в състояние да създадем произведение по хубаво от написано от друг и затова намразваме създателя му; и бяла, свързана с точно обратното: когато нещо ни харесва толкова много, сякаш сме го създали самите ние. Отричам първата и допускам втората единствено с цел самоусъвършенстване. Но макар и благородна тя е не по малко опасна, защото е в състояние да мени цвета си.

Обикнах „Невръстни убийства“ още в момента, в който ги прочетох, без каквато и да е задна мисъл. Никога не съм изпитвал завист освен като малък към момчета с раздалечени предни зъби, можещи ловко и надалече да плюят през тях; и като по-голям – към по-надарени от мен младежи преди да присъствам на това как един, шампионът ни, се изложи една нощ на морето. Малкото гърненце по-бързо кипва, казват англичаните. Така че изобщо не си задавах въпроса какво точно изпитвам. Изпитвах единствено възхищение.

След два часа позвъни Алекс от София, възбуден:

– Слушай, слушай… Чете ли за абсолютния слух?

– Не крещи. Естествено. Къде си го купи толкова бързо?

– Взех го от Альошката (чичо му, изперкан художник, живеещ над тях).

– Е, и…?

– Не е лишено от оригиналност.

– Оригиналност? Гениално е!

– Виж сега…

– Е, не е Достоевски, така е! – казах ядосано. Сигурно и сега „Братя Карамазови“ се намираше на масичката му до леглото. След като си направеше клизма преди заспиване, прочиташе малко, отворил наслука, гадаейки си по откъса какво ли ще му се случи на другия ден. Обикновено все мрачни неща, които при него кой знае защо свършваха приятно. С уиски с лед и солени ядки.

– Не ми се спори – съгласи се чуждо на навика си той. – Друго си мисля…

– Какво.

– Ти познаваш ли го?

– Има ли значение?

– Просто не мога да повярвам, че го е написал българин!

И тук за пръв път ми хрумна, че може и да не си…

– Не знам, живял е твърде дълго в Германия.

– Подозрително добре е написано.

– Мислиш ли?

– Но е музикант. Определено. Използва специфични музикални форми. Абе да не би да е някой мистификатор? Много ми напомня на…

– На кого?

– Не мога да се сетя сега.

Такъв си беше – все по-мнителен с възрастта, от друга страна, сигурен бях, нямаше кой друг да разнесе новината по-бързо от него. Утре всички от консерваторията щяха да четат в тролея „Невръстни убийства“ и да се кикотят с нея. Макар че като се замислиш, какво смешно имаше? … И престани да се плезиш, ти казах! (Баща към обесеното си дете).

– Чак пък гениално? – замисли се Атанас, приятелят ми от Варна, който също пишеше разкази. Седяхме пред издателството, както обикновено. – Абе доста извратеничко!

– Защото го схващаш буквално – възразих. – Става въпрос за раздялата с детството. А то си е чисто самоубийство, в което ти помагат всички заобикалящи. Особено най-близките. Символично е: трябва да убиеш в себе си детето, да се заредиш с жестокост, за да можеш да продължиш като юноша.

–Не знам, липсва му топлота…

– Защо, да не е баничка? – разсмях се.

Някога, като студент, бях застъпвал същата теза пред Млади – за топлотата. Примера с баничката беше негов и аз много се засрамих, като ми го каза. Затова сега с наслада си я представях – Наско Липчев „чатка“ нашият на машината, а пред него тя, баничката, вдига пара… Варна беше прочута с вкусните си тестени закуски. Ето, че на един обаче, му бе хрумнало да изрита тавата!

Странното е, че му бяха позволили и то в най престижното списание…

Всичко беше необичайно в новелата. И най-вече езикът – изискан, съвършен – не знам дали формата беше рондо, но текстът направо можеше да се изтактува! Диалозите дори визуално се различаваха от всичко, което се публикуваше, оставяха впечатлението за пространство, текстът „дишаше“ непритеснен.

11.

След няколко дни отново се позвъни на вратата – беше след обяд. Видът ти обаче направи всички литературни размишления, всички хвалебствия, с които мислех да те засипя, да се разсипят: на прага на апартамента на родителите на жена ми стоеше човекът с най-насинено око, което някога бях виждал: почти черно, само с цепка по средата. Веднага те дръпнах към хладилника.

– Ох! – едва успя да кажеш. – Само да се умия. Безкрайно ти благодаря, но и без това от дете не виждам с дясното, така, че няма смисъл да ми слагаш лед.

– Дясното? И аз не виждам почти с него! – казах развълнуван от сладостно предчувствие. Беше моят човек, беше ти, ти!

– Кой те подреди така? – попитах и вече чувствах, че те обичам. Без очилата, в банята, погледът ти лазеше като хлебарка по кривите плочки, пълзеше опулен по огледалото в търсене на някакъв човешки образ и подобие.

– Ужас! – каза като се видя почти опрял нос в стъклото. – Мръсна, яка, адски яка шваба! Разгонил ми е фамилията!

– Да вървим да му отмъстим! Имам чудесен нов харпун!

– Не върви, аз го ударих пръв – направи кисела физиономия ти. –. Не беше джентълменско от моя страна, признавам.

– И какво значение има?

– Има. Защото се оказа ръгбист. Седнал нямаше вид, но като стана… виждаш резултата. Независимо, че като се върна Мартина, вече пиехме брудерщафт в барчето на хотела. Седна на местото ѝ, без да попита, моля ти се…

– А тя къде беше?

– Мартина е навсякъде. – Ти въздъхна и ме погледна през единственото си око. Аз също замижах със здравото си, почти не те виждах, почувствах те още по-близък така. – Мартина е любовта с главно „Л“. В случая беше отишла до тоалетната.

– С малко „т“? – опитах се да вляза в стила ти.

– Да. Но тя пикае чисто злато и дриска бял маргарец като в народните песни, ако имаш предвид това – погледна ме нежно ти.

И двамата се разсмяхме. За пръв път срещах такъв чаровен лигльо.

– Мартина – повторих с упование. – Красиво име. Сандра обаче ще цъфне всеки момент.

– А тя коя е? Твоята Ана Григориевна? Или Горгоната ти Медуза?

– Онова, което остава от любимата след седем години брак.

– Седем е свещено число в брака, Красимире! Най-високата преграда! Казва ти го човек, който я е преодолял.

– Ще изтичам да купя нещо за пиене в такъв случай!

– Неделя е, всичко е затворено – каза ти и изсипа от голямата кожена журналистическа чанта направо на масата двайсетина петдесетграмови шишенца, от тези, които продават по сувенирните будки и наричат ампули.

Из „Студентът по хармония“, продължение на „Дневникът на една пеперуда“ от същия автор.

Книгата е публикувана в издателство СИЕЛА.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com).

Коментари (2)

- 28-01-2013|Boryana Statkova

Какво да се коментира!-

талатливата мисъл – дали е по-талантлива в „Злояди деца“?

Много ми харесват коментарите в разказите

Боряна

- 03-02-2013|Ив. Иванов

Ами, не всяка словестна сухоежбина е храна за лакоми, камо ли за злояди читатели. Това, че за автор, герой и в случая списващия това издание тука може да са приятели и историята помежду им е позната и интересна, съвсем не означава, че и на непознатия читател му е интересна, поднесена по този начин. Явно автора спекулира с името на Виктор Пасков, отърквайки се в него, но познавайки Виктор, прочитайки това, той със сигурност би теглил една цветиста псувня на перфектно берлинско или софииско наречие. Ако вече не го е сторил от онова по-добро място Горе, където без време отиде. Мъртвите не са умрели, Дамянов! Мъртвите са по-живи от живите!…

Европа и турците: цивилизацията на Османската империя

Автор: Бърнард Луис

За повечето европейци загубата на Константинопол е голямо историческо нещастие, поражение на християнството, което никога не е било поправено. Въпреки сегашните приятелски отношения между Турция и Запада, все още има остатъци от недоверие, а понякога и враждебност, чиито корени отиват далеч назад в европейското християнско минало. За повечето образовани западноевропейци думите „турчин“ и „Турция“ са свързани със сложни емоционални асоциации, оцветени от столетия на съперничество; за източноевропейците пък, традиционната картина на турския потисник се е превърнала в част от националния фолклор. Този западен образ на турчина има няколко източници. Първият от тях е страхът, запечатан в западното съзнание през дългия период, в който турците са напирали към сърцето на Европа и са изглеждали като заплаха за самото съществуване на християнството. Ричард Нолс, хроникьор на турските нашествия от времето на кралица Елизабет, изразява страховете на цяла Европа когато говори за турчина като за „сегашния бич на света“. Дори в далечна Исландия хората са се молели да бъдат избавени от „лукавството на папата и ужаса на турчина“. Че последното не е било някакъв измислен страх се потвърждава от нападението на турски корсари над Исландия от 1627, когато няколкостотин пленници са откарани в Алжир.

Това чувство на страх се подсилва от религиозната враждебност между християнството и исляма, водеща началото си от времената на първите арабско-мюсюлмански завоевания, които отнемат на Запада християнските провинции Сирия, Египет, Северна Африка и Испания, и ги присъединяват към ислямския свят. Сблъсъкът е подновен от християнските контраатаки в западното Средиземноморие и Кръстоносните походи, а после отново от мюсюлманската офанзива, подхваната срещу Европа от османските турци. Дори секуларизацията на Европа от времената на Ренесанса нататък не смекчава сериозно тази враждебност, сигурно защото религиозната зложелателност обикновено надживява религиозната вяра. Западните пътешественици в Турция, които са основният източник на информация за западния свят, обикновено насърчават тези предубеждения, с малки изключения. Повечето от тях не разполагат с нужната острота на възприятието и въображението, необходими за да се разбере, че макар онези „добри качества“, които те познават от къщи, може би наистина липсват в Турция, но пък там има други такива, от по-различен вид. Те не разбират, че това е друга цивилизация, със собствена етика и собствени стандарти и ценности. В по-нови времена западната враждебност срещу турчина е била подхранвана от ентусиазма на филихелените (гръколюбците), които, в заслуженото си възхищение пред Гърция, са били несправедливи към турчина, виждайки в него единствено бруталния разрушител на свободите на Елада, и забравяйки известните думи на византийския сановник Лука Нотарас, „по-скоро ще приема в града властта на турския тюрбан, отколкото онази на латинската тиара“.

В наше време към всичко това се добавя и един друг източник на погрешна информация. От времето на разпространението на национализма на Балканите и в Близкия Изток, от руините на Османската империя възникнаха повече от десет нови държави – всяка със своите собствени легенди за освобождение и свой собствен вид национална историография. Като повечето освободени народи, балканските, а след тях и арабските държави, обикновено се стремят да обяснят всички дефекти и недостатъци на собствените си общества чрез лошото управление на техните паднали имперски владетели. По-сръчни в западния начин на изразяване от самите турци, те са успели да убедят повечето западни наблюдатели в истинността на своята историческа версия.[365]

Би могло да се очаква, че възраждането на учеността в Европа и развитието на научната история ще доведат до по-безпристрастни гледища и по-малко предубедени подходи. А всъщност те не го правят. Предразсъдъците, както обикновено, само се увеличават от невежеството. Макар да е общоприето, че не може да се пише примерно френска история без някакво позоваване на френски източници, западноевропейците са продължавали да пишат турска история без никакво позоваване на онова, което самите турци имат да кажат за нея. Но турските източници действително съществуват, при това в големи количества – истории, хроники, милиони архивни документи, много от които са били публикувани. Вече не е нужно да се разглеждат турците единствено през очите на техните съперници и врагове.

Това отрицателно отношение към турците, ако и преобладаващо, не е единственото. Съществува и нещо друго, което би могло да бъде наречено „положителната легенда“ за турчина в Европа – при което аз нямам пред вид политическите и военни съображения, които от време на време са карали европейските сили да сядат на маса с турчина, ако и с много дълга лъжица. Понякога това е била западната доктрина за „благородния дивак“ – където турчинът безцеремонно е бил поставян в тази роля. Друг път турците, като други екзотични народи, са били използвани като средство за правене на социални коментари върху Запада; в трети случаи те са били използвани като средство в някоя антихристиянска – или, по-точно казано, антикатолическа полемика, както например в случая, когато протестантски полемисти от 16 век противопоставят турската толерантност на католическото потисничество. От време на време една или друга национална или социална група на Запад е преживявала или си е въобразявала чувство на привързаност към турците. Такъв например е бил пан-туранският мит, подхванат от някои унгарски интелектуалци, които през 19 век са се опитвали да създадат маджарско-турски съюз в защита срещу общата заплаха от пан-славизма. Такова е било и отношението на някои кръгове сред управляващите класи в Англия, които са виждали у османския мюсюлманин един вид джентълмен, представител на утвърдената религия, докато за тях османският християнин е бил фракционерски настроен неконформист. Казано общо, има два прототипа на турчина в западната легенда, единият от тях изразяван чрез прилагателното „отвратителен“, а другият – чрез думата „джентълмен“. И двата имат само малко общо с реална Турция. В следващата част от този текст аз ви предлагам да изследваме някои от специфичните обвинения, отправяни срещу турците, или по-скоро срещу някои техни утвърждавани недостатъци, чието съществуване е мълчаливо предпоставено като аксиоматично, и да проверим до каква степен те могат да бъдат оправдани при едно безпристрастно разглеждане на фактите.

Общоразпространено мнение е, че турчинът е бил брутален варварин без култура. Но османските турци имат богата литература, отиваща назад до тринадесетия век в Турция, а дори и по-назад сред източните турски народи от централна Азия. Ако и не на нивото на по-ранните мюсюлмански литератури на арабски и персийски език, в нея има много неща, които притежават далеч по-голямо от някакво само локално значение, особено сред великата традиция на историческите писания. Османската историография се състои не просто от анали, а от реална история, понякога достигаща епически качества. Тази литература е слабо позната на Запад – но това едва ли е вина на самите турци. По-достъпни за чуждите посетители са великолепията на османското изкуство и архитектура – впечатляващите джамии, които все още украсяват Турция и държавите-наследници; миниатюрите, металните изделия и произведенията на индустриалните и декоративни изкуства. Не на последно място сред тях е характерното изкуство на калиграфията, често подценявано или неразбирано от западните наблюдатели, но способно да достига високи нива на артистична изразителност. Турската култура е, както може да се очаква, най-вече ислямска, а образованите османци са били също толкова добре запознати с познатите класически арабски и персийски произведения, колкото и техните западни съвременници с онези на Гърция и Рим.

Не е липсвал дори и интерес към западната цивилизация, макар и много ограничен. Мохамед Завоевателят е имал познания по гръцки, както и библиотека от гръцки книги. Обкръжението му е включвало хора като италианския хуманист Чириако Пицоколи от Анкона и гръцкия му колега Критобол. Последният – който е и биограф на Мохамед – споменава интереса му към гръцките старини и останки. Описвайки възхищението му пред Партенона, той дори го удостоява с титлата „гръколюбец“. След завладяването на Константинопол Мохамед е трябвало да сдържи обещанието си пред войските да ги остави да плячкосват завладения град в продължение на три дни, но както гръцките, така и западните автори потвърждават, че на четвъртия ден е взел мерки да запази ръкописите, сградите и реликвите в града. Някои учени казват, че турското завоюване на Константинопол е било по-малко разрушително от онова на кръстоносците през 1204 г.

Една дума, често използвана за описание на Османската империя е „прогнила“, и съществува общото впечатление, че османското правителство винаги е било некомпетентно, продажно и неспособно. Но безбройните документи в истанбулските архиви показват, че до края на шестнадесети век империята е била управлявана от изкусна бюрократична организация, изключително съвестна в задачата да управлява една гигантска империя. Само една от сериите с регистри например съдържа над 1,000 тома със списъци на градове, села, населения и приходи за цялата империя от Будапеща до Багдад. Съществуват 50,000 и повече подвързани регистри, както и милиони документи, все още запазени в турската служба по документите, които показват, че, каквито и да са били недостатъците на османската администрация, в своите ранни и средни периоди империята е била всичко друго, но не и прогнила.

Срещу обвиненията в разрушителност, които често се отправят срещу турското управление, може да се посочат същите свидетелства. Регистрите показват, че е имало увеличение на населението и благоденствието в повечето области след завоюването им. И пътешествениците – които в никакъв случай не са някакви приятелски настроени свидетели – потвърждават това. В арабските страни османското владичество е донесло мир и сигурност след кошмара на управлението на мамелюците. На Балканите също османското управление е донесло обединение и сигурност на мястото на предишните конфликти и безредици. При завоевателните войни голяма част от предишната поземлена аристокрация е била унищожена, а останалите без собственици земи са били включени в османската феодална система и предадени като имения на османските войници. При османското управление притежателят на феодално владение не е имал истински притежателски права, а е получавал само дохода от обработването на земята, без да може да я предава в наследство. Вследствие на това селяните са имали далеч по-голяма свобода отколкото преди това, докато начинът, по който е функционирал ислямският закон, е предотвратявал както фрагментирането, така и концентрацията на поземлената собственост. Тази сигурност и благоденствие, дадени на земеделско общество от правителство, което е наследило древната лоялност, отдавана от балканските народи на имперския византийски трон, е допринесла много за да ги помири с другите недостатъци на османското управление, и обяснява до голяма степен дългото време на спокойствие, което е царяло в Балканите чак до експлозивното избухване на националистическите идеи, внесени от Запада. Дори и на Константинопол османското владичество е донесло ново благоденствие, тъй като градът е бил преобразен от един вид бавно загиваща вкаменелост в процъфтяваща столица на велика империя.

Друго обвинение е онова в тирания. Със сигурност султанът не е бил демократ; но в края на краищата, демокрацията такава, каквато я познаваме и практикуваме всички ние, е процъфтяла само на няколко места, и в повечето от тях тя е нещо ново и несигурно. Султанът е бил не толкова истински деспот, колкото върховен пазител на дадения от Бога Свещен закон на исляма, на който самият той е бил подчинен. Вярно е, че Свещеният закон му е гарантирал почти деспотична власт и че не е имало средства за налагането му върху султана. Но в крайна сметка Свещеният закон си е останал основата на социалната и политическа структура на империята и той е бил съблюдаван от султаните, чието господство е било приемано и зачитано от хората, както мюсюлмани, така и християни, като правилно и неизбежно.

Две други качества, които са били приписвани на турците, са фанатизъм и нетолерантност. Османските турци действително са били фанатични мюсюлмани, отдадени изцяло на поддържането и разширяването на ислямската държава. Но търпимостта е нещо друго. Според принципите, практикувани от модерните демокрации, търпимостта означава липса на дискриминация. В този смисъл, османците са били не точно толерантни, тъй като не-мюсюлманите не са граждански и социално равни на последователите на правата вяра, а са подложени на ред ограничения. Но демократичният вид търпимост е нов и несигурен, дори и в Европа, и не е особено резонно да търсим някакво негово съответствие в старата османска империя. Ако определим търпимостта като липса не на дискриминация, а на преследване, то османските свидетелства чак до късния деветнадесети век са отлични. Добре познатото предпочитание на гърците от 15 век към мюсюлманското пред франкското управление не е било лишено от свои основания. Конфронтацията между християнството и исляма понякога е била сравнявана с настоящата Студена война. Сравнението е валидно в много отношения, но ние трябва винаги да помним, че през 15 и 16 век потокът от бежанци и преселници е бил от Европа към Турция, а не обратно. Когато Османското управление на Балканите е приключило, балканските народи са подновили националното си съществуване, със собствените си религии и национални култури, непокътнати. Но в днешна Испания и Сицилия няма останали мюсюлмани, нито пък хора, говорещи на арабски език.

Добър пример за начина, по който европейските пътешественици и дипломати са недоразбирали и тълкували погрешно османските институции, се дава от думата „рая“. Според повечето западни пътешественици, следвани от повечето западни историци, думата рая означава добитък и е била прилагана към християнските поданици на империята, като хищническото отношение към тях вече се съдържа в самото понятие. А всъщност османското използване на думата до средата на осемнадесети век обозначава селското население на империята, независимо от религията му. С други думи, мюсюлманските селяни са рая, докато християнските жители на градове не са. Самата дума идва от арабския език и означава „паса“, като един по-добър превод би бил „стадо“, с което се изразява добре познатото пасторално разбиране за управлението, което е общо и за християнството, и за исляма. Всъщност тук имаме случай за куриозното развитие на западното влияние върху Турция, тъй като от средата на осемнадесети век нататък западното погрешно разбиране на понятието бива възприето от самите турци, които започват да го използват – и понякога прилагат – в онзи, някога грешен, западен смисъл.

Със западането на Османската империя някои от традиционните обвинения срещу турците започват да стават отчасти оправдани. Османската култура запада и се превръща в просто повторение и имитация на по-ранни модели. Османската администрация се изтощава докато империята действително става прогнила. Увеличаващите се слабости пред изгледите за чуждо нашествие и вътрешни бунтове често са водели до потисничество, бруталност и тирания. Подозрителността, омразата, страхът – и понякога, можем да добавим, примерът на западната нетолерантност – постепенно са се превърнали в правило на турското отношение към подчинените народи.

Но каквото и да се твърди, може би ще кажат някои, турците са чужд и враждебен елемент в Европа. До много скоро това описание без съмнение е било заслужено. Но това не трябва да се преувеличава. Хората, които са завоювали югоизточна Европа, не са били някакви варвари от централноазиатските степи, а цивилизован мюсюлмански народ – и ислямът, въпреки дългия си конфликт с християнството, има много общо с него. И двете религии споделят еврейското наследство на пророчеството, откровението, етическия монотеизъм и божествения закон. И двете са споделяли – или по-скоро разделяли – елинистичното наследство, от което ислямът е запазил философията и науката, докато Западът е задържал литературата и изкуството. Ислямът е далеч по-сроден с Европа в културните си традиции, отколкото с истинския Ориент от Индия и Китай. Но турците са познати и в един по-близък, по-материален смисъл. Те са в Анадола от 11 век насам, абсорбирайки древните раси на полуострова; в Европа те са от 14 век. По времето когато завладяват Константинопол те вече са добре аклиматизирани на Балканите, смесени с гръцка, славянска и албанска кръв. Мъже от християнски произход са на видни длъжности в двора и армията – еничарският корпус се е състоял само от такива. Мохамед завоевателят е бил у дома си както при гръцкия език, така и в Гърция. В много отношения турците са по-малко чужди в Константинопол, отколкото са западните християни.

Загубата на Константинопол със сигурност е била поражение за християнството и Европа – но може би не чак толкова тотална, колкото някога сме били склонни да се страхуваме. Не е без значение това, че в наши дни турците празнуват годишнините от Завоеванието според григорианския, а не според мюсюлманския календар. Нито пък това е било победа на варварството, а по-скоро на една различна и нелишена от достойнства цивилизация. Четирите стройни минарета, които турците са прибавили към църквата Света София може и да са оскверняване, от християнска гледна точка. Но те едва ли са обезобразяване.

1953 г.

Източник

Бърнард Луис (род. 1916) е един от водещите световни тюрколози, британско-американски историк, ориенталист и политически коментатор. Понастоящем е професор емеритус в университета Принстън. Специализира по историята на исляма и е особено известен в академичните кръгове с работите си по история на Османската империя.

Коментари (39)

- 03-01-2013|Историк

Много е смешен този текст. Авторът просто прелива от тенденциозност: турците, според него, „изглеждали като заплаха“! Разбирате ли, господа? Турците не били заплаха (за всичко европейско) – те само „изглеждали като“ такава!

Според автора, едни реални, продължителни, целенасочени завоевателни ДЕЙСТВИЯ от страна на турците не са нищо особено – но виж, това, че у европейците било налице някакво „чувство на страх“ и на „враждебност срещу турчина“ – това е то големият ПРОБЛЕМ в отношенията между европейци и турци, нали?

Но особено илюстративно за начина на мислене на Бърнард Луис е именно позоваването му на „известните думи на византийския сановник Лука Нотарас“ („по-скоро ще приема в града властта на турския тюрбан, отколкото онази на латинската тиара“)…

Защото случаят с Лука Нотарас е наистина много интересен – и далеч не се изчерпва само с някакви ДУМИ, казани от него или за него. Там е работата (и това би трябвало да е добре известно на Бърнард Луис, ако този човек наистина е изследовател), че спрямо същият този Лука Нотарас и семейството му, султанът, след превземането на Константинопол, предприема едни съвсем конкретни ДЕЙСТВИЯ.

И тези действия се оказват, представете си, уважаеми съвременници, съвсем НЕПРИЕМЛИВИ за самия Лука Нотарас. Какво да се прави – за един кратък, мимолетен миг били изпаднали в несъвместимост двете култури – европейската и османската. Невероятно, нали?

Ето за какви действия става въпрос: научавайки, че Лука Нотарас има 14-годишен син, „изключително красиво момче“, в изблик на особена доброжелателност султан Мехмед се разпоредил момчето да бъде докарано да живее лично при него – в неговия специален харем.

Обаче, както разказват историците (с изключение на Бърнард Луис, разбира се), поради някаква своя предубеденост ли, предразсъдък ли (или може би от прекомерна хомофобия?), византийският сановник Лука Нотарас категорично отказал тази висока чест – и предпочел да бъде посечен, заедно със сина си и с племенника си.

Колко недалновидно, от страна на Лука Нотарас – нали? Кому е било нужно да проявява той една такава груба нетолерантност към традиционната мюсюлманска култура? Не е ли това още едно доказателство за пагубната европейска „враждебност срещу турчина“?

- 03-01-2013|Дамянова – До псевдоисторика

Ако наистина беше историк, дорогой, щеше да знаеш, че султанските престолонаследници и принцове са обучавани в най-елитните училища към Харема, нарицателната представа за който, е създаден от болния западен мозък. За тогавашното обучение има да си мечтаеш, но злобата няма граници, май и глупостта. Както казва великата Богдана Карадочева: Не мразете, не плюйте, че всичко се връща стократно към Вас като бумеранг!!!

- 03-01-2013|Цанко

Ха-ха, Дамянова, приказваш общи приказки без да си проверила нещата.

„Болен“ или не, „западният мозък“ е създал все пак някои доста по-добри неща от онези в харема…

А всеки действително културен човек, без да се хвърля да говори за „злоба“, за мечтано образование и т. н., може просто да се запознае как е описан въпросия наистина добре известен случай със сина на Лука Нотарас от най-авторитетни английски историци.

Аз се порових и открих какво е писал Стивън Рънсиман по въпроса:

The kindness that Mehmed had shown to the Emperor’s surviving ministers was of short duration… Five days after the fall of the city [3 June] he gave a banquet. In the course of it, when he was well flushed with wine, someone whispered to him that Notaras’s fourteen-year-old son was a boy of exceptional beauty. The Sultan at once sent a eunuch to the house of the [Megas Doux] to demand that the boy be sent to him for his pleasure. Notaras, whose elder sons had been killed fighting, refused to sacrifice the boy to such a fate. Police were then sent to bring Notaras with his son and his young son-in-law, the son of the Grand Domestic Andronicus Cantacuzenus, into the Sultan’s presence. When Notaras still defied the Sultan, orders were given for him and the two boys to be decapitated on the spot. Notaras merely asked that they should be slain before him, lest the sight of his death should make them waver. When they had both perished he bared his neck to the executioner. The following day nine other Greek notables were arrested and sent to the scaffold.

(Искрено се надявам самата г-жа Дамянова да е достатъчно добре образована за да прочете сама написаното на английски език по-горе)

- 03-01-2013|Златко

Рънсиман действително е добър историк и на думите му може да се вярва. Във всеки случай самият аз не разбирам в какво точно се изразяват собствените ни надежди и претенции за някаква широта на погледа, образованието и мисловния хоризонт, ако всичко, на което сме способни, е да измъкнем едно от милионите възможни камъчета от мозайката, да го набутаме със задоволство пред носа на публиката и да кажем след това – ето, това е цялата картина. И още, момчета и момичета драги, люде образовани – как мислите, докога ще можем да си позволяваме така да се варим самодоволно в собствен сос, да загърбваме на инат всички свидетелства за нещо противоречащо на школските картинки за Империята на злото, с които буквално сме откърмени, а след това да се сърдим на Европата, пак на инат, че отказва да ни вземе на сериозно и настоява да ни третира като малки, ама доста злобнички, дечица? Не че искам да давам акъли някому, но нещата са толкова очевидни и простички, като се замисли човек… От една страна всички – и като казвам всички, наистина имам пред вид ВСИЧКИ – искаме най-искрено децата ни да живеят един по-различен живот, да престанат да обитават задния двор на Европата, както са го правили предците ни доде що поглед назад стига, и както го правим самите ние… От друга страна обаче цялото ни „образование“ е насочено само към едно-единствено нещо: да показваме на Европата среден пръст и да ѝ викаме „ай сиктир ма, ти ли ша ма учиш?“ всеки път, когато тя ни набута под носа нещо, дето не ни мирише на Балкан и на нашенска шума прогнила…

Та, питам ви, ама така де, вие не ми се сърдете и не ми гонете карез, момчета и момичета, люде образовани: как да стане тая работа, като самите ние не ѝ даваме ни най малък шанс, искаме си робството любимо, не си го даваме да ни се изхвърля току-така, също като малки дечица, дето не позволяват на майките си да им изхвърлят акенцата, щото са си техни, сакън, сакън!

Как да стане това, мили мои?

- 03-01-2013|Златко

И, в опит да поразширя малко тази горната метафора, в наивната надеждица, че тя може би ще хване малко повече дикиш от всичте учени приказки, които ви предлагам тук от години насам и които продължават да си удрят на все същия български камък (аз си му викам „черепен камък“, да ме прощавате), ще допълня тук следното:

Понякога, като чета тук и се опитвам да си представям някак по-нагледано умонастроенията, които може би властват там, в далечната татковина, нещата ми се привиждат така: счепкали са се отново калпазанчетата дребни, най-малките, но най-злите на старата майчица Европа, напират да си разкървят отново едни на други носовете, дали от дребност, дали от жълтичко около човките, дали от проста човешка злоба, Господ ги знае… А Европа кърши ръце, майчицата стара, чуди се как да ги разтърве едни от други, как да ги прикотка и приласкае, щото все пак деца са нейни, всичките, а от деца да се откаже човек не може, няма за това наука измислена, та от едното отчаяние вземе, та им бутне по пет пари в шепите и рече, „хайде, стига сте се били, стига сте се тръшкали, идете сега да си купите по един горещ симид, та дано кротнете малко като се понаядете, калпазани с калпазани!“ А децата дребни и зли, като пилета-легхорни, дето като видят червено и веднага им настръхват гребенчетата и се чудят къде да забият шипове малки, ама за кръв жадни, току грабнат парите, а после покажат на майчицата си по едно такова оплескано, криво средно пръстче, па се оплезят и занареждат: „и ще се караме, и ще се бием, и носовете се ще разкървяваме, и очите ще си извадим ако ни скимне, че накрая и още повече пари ще ти искаме! Нъй, нъй, нъй, твой си кутсуз, да не си ни раждала, като не щеше да имаш кахъри. Хак да ти е, тъй ти се пада!“…

Тъй, долу-горе, си представям нещата аз, мили мои. А пък вие ако щете ми се смейте, ако щете ми се сърдете. Все тая, нали си се знаем вече всичките?

- 03-01-2013|Дамянова

Драги ми господине Златко, аз престанах да отговарям на някакви комплексирани човечета с малко „ч“ от рода на Цанковци и т. п. Бедничкият си поровил в интернет и намерил информацийка, която приема за 100% истина, стига да е в противоречие на „омразните и гадни“ османлии. Бравос за труда и превода, бравос за стремежа да опонира на това, от което си няма хабер. Просто поживях доста години в чужбина и разбрах, точно това, което се опитвате да обясните Вие господин Златко: ние сами си създаваме комплексчетата, просто не искаме да си променим мозъците, държим като последни комплексари, смачкани и пълни със злоба. Защо западяците да уважават хора, които нямат собствено самоуважение. Добре, че все пак има хора като Вас, значи все още има светлинка в тунела, мижава, но има. Поздрави г-н Златко!

- 03-01-2013|Златко

Познавам Цанко лично и знам, че е добър, свестен и работлив човек, така че не мога ей така просто да го захвърля на боклука, щото примерно родът му е хайдушки или господ го знае какво го е направило такъв, да мрази турците, дето се вика, до дупка. Няма да се промени Цанко, така както няма да се промени и никой от нас, дискутиращите тука, но децата ни – виж, това вече е друга работа и към тях е насочено всичко това, за тях е целият труд, в тях е всичката надежда, в тях е всичко… Да видим с какви очи ще си отидем накрая от тоя свят и дали ще успеем поне от малко-малко да я пренасочим в някаква малко по-друга, малко по-човешка и по-човечна посока, тая пуста кола българска, скърцаща, та скимтяща – чак скомина да го хване човек от единия сал звук пронизателний!

- 03-01-2013|Гост

Необяснимо ми е, че ни липсва панорамен поглед върху историята. Изтъкваме поговорката:“ От всичко опитай, доброто вземи“, а в постъпките ни надделяват злост и подигравки. Предугаждам реакциите, но ще спомена: „Сегашното състояние на Османската империя“ от Пол Рико, издадена и на български, цяла серия пътеписи за Балканите, приносите на проф. Вера Мутафчиева, проф. Ц. Георгиева, проф. Е. Боев, проф. Цветан Теофанов и др. ориенталисти… От големия писател Иво Андрич съм се възхишавал на познанията му за историята на Османската империя, същото мога да кажа и за Исмаил Кадаре. Не искам да изхождам от схема, камо ли да се затлачвам в стереотипи, но автори като Азис Несин, Саит Фаик, Орхан Кемал, филмите на Илмаз Гюней, Орхан Памук … са ми дали много. Същото мога да кажа и за другите съседи на Балканите. Ние сме си! 60-те годинина ХХ в. се правеха писателски срещи на Балканите, после се издаваха книги, с които се обогатиха представите ни. И време ли е да се преповтаря и натяква едно и също…

Когато у нас мнозина писатели ходеха на лов с големци, Халикарнас Балъкчъсъ изтърпява наказание, отрича се от аристократическия си произход, сменя си името и става знаменит писател! Нека се позамислят някои. „Здравей, Бяло море“, сборник с разкази,

е красота! Аналог у нас му е Йордан Йовков, когото съседите турци много ценят. Така че големите постижения в науката и изкуствата

винаги ще ни обединяват.

П. Вълков

- 03-01-2013|Цанко

Златко, подкрепям те – не за всичко, естествено.

Но конкретно за това те подкрепям – и на мен не ми харесва точно това, дето така добре си го описал: „да измъкнем едно от милионите възможни камъчета от мозайката, да го набутаме със задоволство пред носа на публиката и да кажем след това – ето, това е цялата картина.“

Е точно това, за съжаление, прави и авторът на статията.

От цялото житие-битие на реална историческа личност (Лука Нотарас) нашият автор е взел кое точно „камъче“ – едни думи, едно-единствено изречение, казано кой знае кога и по какъв повод – и ни навира това камъче пред носа! „Ето, това е цялата картина“.

А Лука Нотарас (благодарен съм, че статията ми даде повод да се запозная по-подробно що за човек е бил той) има много по-богата биография, изпълнена с много събития! И всъщност всяко негово действие говори много по-силно що за човек е той, в сравнение с думите, които авторът му слага в устата (и които, между другото, се оспорват от гърците днес, но то пък в историята кое ли не се оспорва…)

- 03-01-2013|Златко

Ами, виж, Цанко – всяко нещо на тоя свят, което не се опитва непременно да спечели на своя страна ВСИЧКИ (което вероятно е единствената гарантирана рецепта за неуспех), по неизбежност трябва да избере някаква посока, някаква страна на нещата, която да обяви за своя и която да поддържа, противно и обратно на един куп други, по-различни. В такъв смисъл всяко политическо нещо трябва да избере цвят, трябва да избере посока (а този текст, както и списанието, в което той е публикуван, без съмнение са неща политически). Естествено, че в историята на една толкова гигантска и толкова агресивна империя, каквато е била Османската, НЯМА КАК да няма грамадни купища от най-различни ужасяващи истории, дето човек, ако рече да ги наниже на броеница, сигурно земята сто пъти ще препаше… Въпросът, Цанко, е в това НАКЪДЕ човек иска да тласка и бута нещата, накъде води една или друга политика и нейните избори. И в този смисъл диалогът ни вече е приключил, ако изобщо някога е започвал, въпреки старото познанство и десетките неща, които инак ни свързват, слава Богу, защото – и тук вече мърдане няма Цанко, няма и шикалкавене – всеки от двама ни трябва хубаво и ясно да си даде сметка за какво и против какво се бори всъщност. Аз, примерно, живея с твърдото убеждение, че всичко, за което се боря, е да измъкна страната си, доколкото изобщо това е мислимо за усилията на един човек, от калта на все тая агресивна национална „борбеност“ и заплетеност в безкрайната балканска игра на надцакване и надмразване, просто защото според мен това е нещо, което принадлежи на миналото и за него място в бъдещето на една обединена Европа, за която примерно живея и дишам, място няма. Място няма, Цанко. Инак моите уважения и пред честите посещения в Брюксел, и пред огромната работа за култура и духовност, която вършите всичките в издателството, само че, когато стане дума за бъдеще, Цанко, то нещата трябва да са ясни. Можеш да бъдеш какъвто си искаш и аз съм последният човек, който ще вземе да ти дава акъли кого да обичаш, кого да мразиш и как да си възпитаваш децата, но стане ли дума за бъдеще, то дискусии не може да има, така поне самият аз виждам нещата. Това, което защищаваш ти, си е твое лично право и твой личен избор – но то принадлежи на миналото, Цанко. Това е простичката истина, която според мен ти по някакви там неизвестни за мен начини успяваш да избуташ някъде в килера на подсъзнанието си, и с която трябва да живееш, щеш не щеш… А инак лошо няма – на по петдесет и кусур години няма да се превръзпитаме един друг, малко ни е късничко за това вече… Нито пък трябва да се опитваме. Винаги си добре дошъл тук, винаги ще имаш свободата да изказваш нещата, в които вярваш. Останалото вече не е наша с теб работа. Да гледат хората и да решават сами…

- 03-01-2013|Златко

А инак, Цанко, щом твърдиш, че чак толкова ме подкрепяш, то няма да е зле да събереш и останалите момчета и да се наканите най-после да направите някое дарение за изданието, щото инак, разбира се, всеки знае да лапа баница и да се ослушва когато дойде сметката, но пък и на всички ни е ясно, че ако няма в тая страна поне някой и друг балама, дето или да работи залудо, или да не се ослушва, когато дойде сметката, то съвсем ще пресъхне пищялката българска и, току-поглеж, утре всинца сме измрели като овце без история, без никой да ни е чул и видял, просто защото сме наредени като зрънца в броеничка, все хитрец до хитреца, и накрая от много хитреци нещо не остават хора за работа, или поне за народна работа…

Но разбира се, ти сам си знаеш най-добре, аз само така си приказвам…

- 04-01-2013|Св. Гавазов

Авторът Бърнард Луис съвсем не претендира за цялостен поглед върху Османската империя, а е определил в заглавието и по-натататък, че разглежда представата на „турчина“ като „лошият друг“в Средновековието и досега. Много е добър опитът да се разбие това наложено от векове мнение; и ако става въпрос в изложението за централноевропейци, какво да кажем за нас, жителите на Балканите? Спорът за Лука Нотарас, колкото и да е важен от фактологична гледна точка, не е съществен за въпросите, които трябва да си задаваме относно нашата изначална преднамереност към турците, какво я е породило, доколко е обоснована тази невяра и т. н. Искаме ли да разглеждаме историята по –обективно, или ще я разбираме само непрестанен низ от литература и легенди-Индже войвода, Крали Марко, три синджира и т. н. Искаме ли да знаем кой е удавил в кръв и пожари Чипровското възстание, кой е изклал хилядите в Батак, чий терор е тегнал над търговците и селяните през втората половина на 19-ти век и т. н., и т. н.? Искаме ли да познаваме по обстойно сравнително близкото минало на нашите земи, културата, бита, или ще се задоволим с училищните учебници и официалната пропаганда, обосновала срамният низ от „преименувания“през миналия век, увенчан с последното, породило“голямата екскурзия“?. Ако ние хулим обезглавяването на Нотарас от султана, защо никой у нас не се обръща със същите думи към братоубийственото обезглавяване на българската държава от цар Борис, обявен по-късно за светец? Нали той е избил 52 първенци- боляри и синовете им –част от върхът на българската аристокрация заради придържането им към езичеството и противопоставянето на византийското влияние чрез православието! Ако съдим, да съдим с еднакъв аршин…

- 04-01-2013|Цанко

Добре, Гавазов, хайде наистина, ако съдим, да съдим с еднакъв аршин.

Първо на първо, ти пак подхващаш старата песен за „въпросите, които трябва да си задаваме относно нашата изначална преднамереност към турците“.

Ще трябва да те разочаровам, приятелю, но подобна „наша изначална преднамереност към турците“ просто не съкествува в историята.

В историята съществува точно обратното: една изначална, и то не просто турска, а цялостно мюсюлманска, преднамереност към … всички останали.

Ако не вярваш, прочети пак самият Бърнард Луис какво е писал по въпроса.

В една своя публична лекция от 1998 г.

http://tannerlectures. utah. edu/lectures/documents/ Lewis98. pdf

той самият също признава, че в рамките на ислямската традиция е нещо съвсем „нормално“ мюсюлманинът да изисква подчинение от „другите“ (от немюсюлманите):

According to Muslim tradition, the Prophet Muhammad during his lifetime sent letters to „all the kings of the infidels“ – Chosroes in Persia, Caesar in Byzantium, the negus in Ethiopia – summoning them to embrace the new faith and submit to its rule and law.

Т. е. един вид, от гледна точка на юсюлманите, нещата стоят така: „Ние сме ви предупредили, най-любезно, пратили сме ви писма – ако вие не се подчините, ще си носите последствията“.

Съжалявам, но точно тази разновидност на мутренско „радушно дружелюбие“ поне на нас, българите, ни е вече до болка позната… И независимо дали идва от Мохамед или от някаква прежна матушка Рус, или от днешна „Европа“ – всеки, който ни пуска такива мили „оферти“, би трябвало да е наясно, че рано или късно ще го сполети онова, което той по този начин сам си е заслужил.

- 04-01-2013|Златко

Това е исторически – а на много места все още и фактически – напълно вярно. Действително, основните три постулата, на които се гради мюсюлманската религия, са три предварително постановени неравенства: онова между правоверния и неверника, между воина и земеделеца, и накрая – между мъжа и жената. Въпросът е с какво човек може да се изправи пред тези напълно неприемливи, нехуманни постулати и какво може да им противопостави? Без никакви желания за поучение, нека се опитаме просто да мислим разумно: една от общопризнатите причини за разпадането на Османската империя, например, е пълната несъвместимост на живота в нея, който през цялото ѝ съществуване се е изграждал върху различни видове неравенства, произхождащи от тези трите, и опитите за модернизация на империята, включващи европейски идеи за принципно равенство между всички хора, тоест отхвърляне на изконната база на ислямския живот (тук говоря за ерата на Танзимата, разбира се). Мюсюлманските жители на империята отказват да се откажат от привилегиите си (макар че в много отношения предварително вече са ги изгубили, тъй като от средата на 19 век нататък почти цялата икономическа дейност на империята се поема и движи от немюсюлмани – основно гърци, евреи и арменци, но и от нашего брата, през няколкото десетилетия на икономически разцвет между 1830 и 1875, примерно); немюсюлманските жители пък не вярват не празни обещания и предпочитат да изберат различните националистически идеологии пред празните обещания на пан-османизма. С други думи – разделителните политики на империята в края на краищата ѝ отрязват главата, макар че в продължение на много векове – далеч преди европейското Просвещение – те са „функционирали“ уж добре (доколкото раята не се е бунтувала, разбира се).

Дотук всичко ясно, всичко точ-в-точ с уроците на националната ни идеология. Но нека се замислим сега: а по какъв начин ние, жителите на 21-ви век, бихме искали да сложим край на това ужасно наследство, на този унищожително-разделителен начин на мислене и живот? Може и да ви изглежда като парадокс, но ИМЕННО мисленето, което дели хората на „добри“ християни (а всъщност „европейци“, тъй като вече никой от нас не е религиозен и разделенията вече са – уж – цивилизационни, а не религиозни) и „лоши“ мюсюлмани… та, именно това мислене е единственото логично продължение на разделителното мислене на Империята, на класическото мюсюлманство, на което всички бихме искали да сложим край, включително и мнозина от модерно мислещите мюсюлмани. На практика, отказвайки им правото на промяна, на цивилизационен напредък и способност за друго, по-модерно мислене, настоявайки да ги идентифицираме само и единствено с онази реална, но в никакъв случай не единствена, страна на исляма, ние напълно поемаме ролята на бившите имперски управници, които разделят хората по кръв, религия и култура, а не според собствените им желания и реални приноси към общата борба за напредък и развитие.

С две думи – реалната раздяла с миналото изисква и раздяла с неговото наследство. Изисква проглеждане, изисква разбиране, изисква самостоятелно мислене, а не само спорове на инат „нъй, нъй нъй…“

- 04-01-2013|Златко

И още нещо: ако бихме искали да бъдем обективни и безпристрастни, то няма как да не признаем, че до появата на Протестантизма и свързаната с него реформация и на мислене, и на всичко, реалните, практически мисловни предимства, са били на страната на исляма (това не са измислици, просто по онова време той е бил далеч по-толерантната от двете религии, което се потвърждава от милиони факти, на първо място съдбата на местните населения в страните, завладени от големите католически сили). Сега, историята си е история и никой не може да отрече факта, че след изобретяването на това толкова мощно средство за сеитба на прогрес и свобода, реформацията, последвана от Просвещението, Западът изведнъж вдига летвата до висини, до които ислямът никога не успява да се издигне, нито дори в някаква сравните висота, ако не ме лъжат познанията. Липсата на ислямска Реформация е и реалната причина за това, че в наши дни всички хора предпочитат да бягат от Изток на Запад, а не обратното, както е било във времената преди Реформацията.

Добре, и сега какво? Да заковем нещата с пирони, да обявим тия хора за второ качество, а себе си за нови бели господари – и гледай след това какво става! Не преставам да се удивявам на упоритостта на сънародниците си, които ден след ден настояват да виждат в себе си „нещо по-висше“ от турците – и това във времената на свободно пътуване и обмен на информация, когато всеки от нас е в състояние да отиде, види и пипне със собствените си крака, очи и ръце. Всички знаем, че Турция е НЕСРАВНИМО по-модерна и по-динамична страна от България. Единственото нещо, което можем да противопоставим на това смазващо във всяко отношение сравнение е, че ние сме най-бедния член на най-богатия клуб в махалата. Оттук и дивото ни нежелание да допуснем мисълта за турско членство. Аман! Ами нали тогава ще изгубим и последната надеждица да виждаме в себе си нещо повече от тях, НАПУК на всякакъв здрав разум, логика и изобщо някаква способност за мислене…

Така както е можала европейската интелигенция (не и източно-православната, между другото, но хайде сега да не разравяме всички вонливи купчини в родния двор)… Та, както е можала западноевропейската интелигенция, така го може и всяка друга, стига да го поиска реално и да се откаже от стереотипите на миналото. Можем го ние, могат го турците, могат го фундаменталните християни, могат го и фундаменталните мюсюлмани. Всяко човешко същество е принципно способно на мислене, развитие и промяна. Същото се отнася – значително по-бавно – и за всяка човешка общност. Така че, моля, моля, моля, хайде стига с това мислене от 18 век, съчетано с настояване да виждаме в себе си цивилизовани хора, с всичките му там езици, образования, дигитални джаджи, информации и не знам какво още… Ако ще бъдем модерни, то нека бъдем модерни реално, а не само на някакви измислици и финтифлюшки, дето и руснаците като ги чуят вече посягат да изнасят иконите навън от стаята:)

Така де! Ако ще сме умни, да бъдем умни. Ако не, то поне да си го признаем…

- 04-01-2013|Цанко

Ама то проблема не е в това, че сме различни (и разделени) – нищо не ни пречи, бидейки колкото си искаме различни едни от други, пак да си живеем на тази планета – Земята е достатъчно широка, има МЯСТО за всички – има МЕСТА за всички – и за мюсюлмани, и за християни, и за всякакви други – всеки в неговата си държава, или всеки в неговия си съюз от държави, или както там се наместят нещата в света.

Нищо не пречи да сме различни и отделно – за мен това дори е безпорно по-добрият вариант. Които хора са достатъчно близки – нека си живеят заедно. А които са достатъчно различни – ще живеят отделно. Какво лошо има в това?

Колкото по-различни – толкова по-отделно. И колкото по-близки – толкова по-заедно.

(„Отделно“ не е нещо толкова страшно – и не значи непременно „война“ – напротив, войни стават не там, където хората не умеят да живеят „заедно“ – а там, където хората не умеят да живеят „отделно“. Там стават войните.)

- 04-01-2013|Златко

Нещо историята отказва да го подкрепи с факти това твърдение, Цанко… Но хайде, че с това непрекъснато спорене едва ли ще постигнем нещо. Нека бъдем рахат всичките – поне в дигиталното пространство място, вярно, изглежда има за всички ни…

- 04-01-2013|Златко

Между другото, ако човек се поразтърси из мрежата, може да намери един от големите бестселъри в областта на социалните науки от последните години – написан от турчин, между другото, когото всички смятат за един от бъдещите носители на Нобелова награда, защото изглежда е страхотен икономист, което не мога да преценя, но пък социлано-политическите му работи са чист връх, реално. И така, потърсете, ако имате желание, „Why Nations Fail: The Origins of Power, Prosperity, and Poverty?“ от Дарон Аджемоглу и Джеймс Робинсън, в която са обяснени, според мен доста ясно, много от причините за това защо някои народи теглят напред, докато другите не могат даже и праха да им дишат… Всичкото, оказва се, зависело от това кой до каква степен е склонен да пусне на масата и чужди хора, разбира се с риска, че могат да му изядат вечерята и накрая самия той да остане гладен. Та така – ония, които се осмелявали и пускали чуждите на масата, обикновено печелели, глей ти работа. А другите… Другите сме ние… но това и без това си го знаем, нали така?

- 05-01-2013|Историк

Общо взето, всяка епоха си има своите изкривявания, породени от лични и обществени пристрастия.

Днешната епоха също не е лищена от такива.

Именно затова трябва много внимателно да отчитаме този фактор.

Ние, разбира се, не можем да очакваме от никой автор някаква абсолютна безпристрастност – но сме длъжни да имаме предвид какви са възможните и вероятни „уклони“ (изкривявания) – и сами, мислено, да нанасяме съответната „поправка“ (в другата посока, за да се балансират нещата) – това е единственият начин все пак да се доближаваме до истината (а не постоянно да се отдалечаваме).

Казвам това във връзка с посочената по-горе книга: ами и без да съм я чел, за мен е ясно, че ако в тази книга някакво изкривянане на нещата, то това изкривяване е най-вероятно да бъде именно в указаната от Златко посока. (Т. е. ще се доказва и предоказва, че по-глобалното е по-печелившо от по-националното…).

Просто в момента цялата конюктура е такава: изследователите, нали и те са хора, търсят начин да получат финансиране за своя труд – а финансирането в момента няма как да дойде от национални източници, много по-щедри са разните международни източници…

И, естествено, едно изследване, което доказва, че „всичкото, оказва се, зависело от това кой до каква степен е склонен да пусне на масата и чужди хора“, има много по-голям шанс да получи финансиране, и да попадне в плановете на големите издателства, в сравнение с едно друго изследване, в което се доказва точно обратното.

И, вече след като сме наясно с това, можем с по-други очи да пристъпим към четенето на Daron Acemoglu и компания.

- 05-01-2013|Историк

Хи-хи… Каква ирония само!

Тоз хубавият „турчин“ (Дарон Аджемоглу), Златко, глей ти работа, да вземе да се окаже … цял-целеничък АР-МЕ-НЕЦ!

Баща му се казвал „Кеворк“, майка му била по име „Ирма“ – направо „турчин“ ти казвам, от главата до петите!

(То и името „Дарон“ пак си е арменско де, ама кой да гледа… Карай да върви, важното е да се пише и говори, че точно „турчин“ е направил нещо голямо и велико…)

- 05-01-2013|Златко

Ами щом това те успокоява и потвърждава увереността ти, че от турчин и свирка не става, лошо няма. Не съм следил пресата около него и не знам каква точно е личната му идентификация. Роден, израсъл и до голяма степен образован в Турция човек (преди да излезе на Запад). А между другото, като си заговорихме за качеството на турското образование и турската наука, дали имаш някакви информации в тази насока, уважаеми? Говорят ли ти нещо имена като Йозкиримли или Унгор, примерно? Турция има реално поколение от млади учени, работещи на световно ниво и признати като такива от колегите си навсякъде…

Просто ми е неудобно вече, пред тази вълна от агресивно невежество, непрекъснато да играя ролята на devil’s advocate, просто защото възхищението ми пред Турция инак е сдържано – нормална, добре развиваща се страна с много тежко историческо наследство, никаква демократическа традиция и прочие, но която е извършила чутовния подвиг да се отдели от османското наследство, чрез делото на Ататюрк, и пред която днес има отворено пространство за растеж, при всички уговорки относно турския национализъм, който обаче е един от най-сдържаните тук в района, поне през последните, да речем, пет-шест десетилетия. И за всичко това в България няма и грам усещане, грам информация. Продължават си някакви средновековни омрази, средновековно мислене, средновековни спорове, колко дявола могат да се съберат на върха на една игла и прочие…

Ха дано да е така само тук при мен и само защото, може би чрез напористостта си, привличам тъдява само най-злите конски мухи. Дано в останалата България, която не мога да видя и почувствам, има и нещо по-различно, по-здравомислещо, по-отворено за ново мислене и раздяла с балканджи-йововите предразсъдъци…

(с въздишка) Дано!

- 05-01-2013|Златко

И все пак, един парадокс не спира да ме поразява – и не мога да му намеря отговор, и това е. Абе, глави бетонни, като толкова отказвате да приемете и едно-единствено изречение от нещата, които публикувам тука, и като толкова много сте преизпълнени от желание да докажете на целия свят величието на българското „няма пък!“, то какво точно ви кара, отново и отново, ден след ден, да идвате тука, направо като мухи на прясно говно? Да ви питам де, аз не че очаквам някакъв разбираем отговор?

Или нещата наистина се свеждат до това, което ми казва този тук индивид: „абе аз може и да не съм го чел, ама на мен и без това всичко ми е предварително ясно!“ И като нямам друго какво да правя, то поне да ти опъна малко нервите, ейййй, мед ми на душата!

Аман!

- 05-01-2013|Историк

Е, аз лично не те разглеждам като „прясно говно“, Златко – а просто като интересен и любопитен случай.

Ами разбира се, че аз лично поне 5 пъти ще премисля, преди да реша да чета тухлата на Аджемоглу.

(Когото впрочем на руски пишат „Асемоглу“, вероятно защото и той самият така произнася името си на английски, с което вероятно допълнително се стреми да се отдели и той от турското или османското си наследство – за което, оказва се, докато турците с усилие се отделят от османското си наследство, ние пък трябва непременно да си го приемаме все повече и повече… щото нали, това е то „логиката“ на някои хора: турците може и да се отдалечават от тяхното си османско наследство, но виж, именно ние днес сме длъжни все повече и повече да го „приемаме“…)

Просто съмненията (в добросъвестността на самия автор – както и на тези, които го цитират и интерпретират) в такива случаи винаги остават – дори и ако той междувременно получи Нобелова или някаква друга награда.

А това че се отнасям предпазливо, не означава, че не се интересувам (от научната продукция на съответния автор).

Ето например сега попаднах на нещо, което той е писал, и което се отнася точно по въпроса който тебе те вълнува силно (за „несъгласието“, и особено за упоритото такова):

http://economics. mit. edu/files/8097

„Opinion fluctuations and disagreement in social networks“

Daron Acemoglu, Giacomo Como, Fabio Fagnani, Asuman Ozdaglar

(Айде да видим сега дали ти самият ще прочетеш и ще разбереш какво той ти казва по въпроса за значимостта на това „няма пък“…)

- 05-01-2013|Златко
Цитат:

за което, оказва се, докато турците с усилие се отделят от османското си наследство, ние пък трябва непременно да си го приемаме все повече и повече… щото нали, това е то „логиката“ на някои хора: турците може и да се отдалечават от тяхното си османско наследство, но виж, именно ние днес сме длъжни все повече и повече да го „приемаме“…)

Това е смислена критика и върху нея си струва да се помисли. Понеже в момента нямам време, ще набележа само основните параметри: първо, ситуацията на външния и вътрешния за едно наследство човек (група, общество) не е една и съща, естествено. Второ, след като вече спомена, че нямаш проблеми с това да приемеш идеята за както приемане, така и отхвърляне на духовното наследство на бай Ганьо, то имай сега последователността да приложиш същия вид интелектуална честност и към тази ситуация. Има неща, с които трябва да се разделим (разделителната идеология на исляма примерно), има и такива, които трябва да приемем (че сме деца на Балканите, и че в историята ни няма срамни неща: тя е история и от нея трябва да се учим, което преди всичко означава най-първо да я опознаем, а не само да представяме пред очите си някакви пъстри финтифлюшки, чиято единствена функция е онази на компрес за комплексите ни…)

Толкова като начало…

- 05-01-2013|Златко

Та, за да се върнем отново на темата: принципната задача пред ВСИЧКИ хора на Балканите е една и съща: да сключат мир с миналото си и да намерят пътища за взаимнополезен, реално европейски растеж. А за това е нужно реално критично преосмисляне на имперското наследство. Общо взето, онова, което се е случвало през последните 130 години, е тотално отрицание, съпроводено от силно компенсаторни форми на една и съща мегали идеа, при бившите османски провинции, и някаква странна смесица от пасивна меланхолия и донякъде, бих казал, дори ошашавеност, поради радикализма на кемалистката идея и нуждата от десетилетия работа, преди тя да заработи реално – в центъра, тоест Константинопол. Но вече е изминало достатъчно много време и би трябвало да сме пораснали поне дотолкова, че да престанем с най-големите детинщини на отрицанието и отхвърлянето: няма срам в това да признаеш баща си за по-голям от себе си, няма срам в поклона пред миналото и традицията, това не ни прави автоматично османци и ориенталци, не ни прави по-малко европейци. Посоката вече е зададена донякъде от множество балкански интелектуалци, с нашата Мария Тодорова начело: иска се малко повече интелектуална смелост, откритост и готовност за раздяла с вековните стереотипи, плюс огромно количество просветителска работа. Самият аз посочих някои възможни ориентири в статията си за приемането на османската история. Професор Тодорова е заковала нещата в една-единствена фраза, която ще си позволя да цитирам тук:

Цитат:

It is, therefore, preposterous to look for an Ottoman legacy in the Balkans. The Balkans are the Ottoman legacy.

Разбира се, има поне една принципна разлика в начините, по които могат да преработят миналото, от една страна, турците, а от друга – всички останали. По разбираеми причини те са единствените, при които вероятно има смисъл да се говори за търсене на идентификация: Империята си е тяхна и ничия другигова. За всички останали, включително и за нас, свръхзадачата, поне в момента, е в това да се научим да не го отричаме тотално, да издирим в него моментите на ценност и да се дистанцираме от онова, което историята без съмнение вече е отрекла (споменатата многократно идеология на неравенството, постулирана от класическия, немодернизиран, ислям). И, което е по-важно от всичко друго – да престанем веднъж завинаги да търсим – и безотказно намираме – все в миналото, дежурното обяснение за вечната си некадърност. Няма полза от извиненията с някой друг; от това още никой човек и никоя нация не се е помръднала и с милиметър напред…

Това е от мен, сега съм готов да слушам.

- 05-01-2013|Серкан
„Просто в момента цялата конюктура е такава: изследователите, нали и те са хора, търсят начин да получат финансиране за своя труд –а финансирането в момента няма как да дойде от национални източници, много по-щедри са разните международни източници…

И, естествено, едно изследване, което доказва, че „всичкото, оказва се, зависело от това кой до каква степен е склонен да пусне на масата и чужди хора“, има много по-голям шанс да получи финансиране, и да попадне в плановете на големите издателства, в сравнение с едно друго изследване, в което се доказва точно обратното.“

Ще изходя от това тук мнение на Историк (Рангелов? – направо сме за разстрелване – останали сме няколко „озарени“ и един друг се „надхитряваме“.:) Това обаче е само една от темите, които ми хрумнаха, като НЕПРЕМЕННО ТОЗИ ПЪТ ще ги свържа с главната тема.)

Защо в момента няма как да дойде от национални източници?

Защо по-щедри са международните източници?

Или пишеш конкретно за България? И защо е така в България, защо са толкова НЕщедри българските ИМАЩИ?

Ето виж тук, последното изречение от биографията на най-богатия (самостоятелно) турчин:

here

Погледни как се е развил този човек, ОПИТАЙ да се абстрахираш от това, кой и колко големи нечестни игри е направил и как му е помагал.

Виж към края на живота сикакво прави: 3 милиарда долара има, създал е университет на свое име, ще инвестира в следващите 15 години 1 милиард (33% от личното си богатсво) в него.

Това не е единичен случай. Това е един ТИПИЧЕН случай за Турция.

През годините на своето развитие много от хората, които имаха средства изучиха децата си в чужбина. Изградена беше обаче СИСТЕМА на държавно устройство, която въпреки изключителната МЕЖДУНАРОДНА конкуренция успяваше да привлича талантите си и обратно „в къщи“.

(Daron Acemoglu, Asuman Ozdaglar – и двамата от MIT. Acemoglu с двойногражданство – турско и американско, Ozdaglar е по-млада и засега е само с турско. Това са от хората, които няма да се върнат, навярно, но ако погледнеш биографиите им с колко хора работят, от цял свят, а между тях и немалко от бившите им колеги в Турция, виждаш съвсем ясно как се „трупа“ ноу-хау.)

Свидетелство за това мога да изброявам до степен, да омръзна още днес, затова ще отида към следващата тема.

Как е възможно в България толкова години да властва, и то така – поголовно, това чувство, „не е важно на мен да ми е добре, важно е на другия да му е зле“?! Необяснимо е това и самоунищожително.

Пример: виждаш, че трябва да се помага, виждаш, че ако не инвестираш и не разпределяш натрупаното си богатсво, ще се затрие един ден всичко „и се скътават и мало и голямо“. Иде му на човек да си забие капата в земята.

И какво правят нашите интелигентни хора (като Историк), вместо да помага С КАКВОТО МОЖЕ на тези, които работят за България? Трепери да не дойде некой „ОТВЪН“ и да купи „нашия човек“.

Нашия човек, в чиято работа той всъщност се съмнява ден след ден, но… се надмогва. Евалла.

Но пък продължава да трепери. Я от чуждо закупуване, я от това да не размъти някой бистрите нашенски мозъци.

И навсякъде едно голямо неудобство на темата с финансирането на хората в областта на културата и науката… Забили са си всички очите един в друг.

И питам го, Историка, и други пъти съм го питал – „До кога все така ще я караме?“.

Благодаря му иначе за присъствието, дори и само да е (за мен) една постоянна борба с „българския интелигентен стереотип“.

Все се надявам обаче, че можем да направим и нещо повече, че по някакъв начин можем да постигнем промяна.

- 05-01-2013|Серкан

Тук изпуснах нещо СУПЕР важно. Аз като етнически турчин, просто гледам „гък да неказвам“ на тема „Турция“. От опит.

То и без да казва човек „гък“, страха от „нео-османизма“ е навсякъде в българските среди.

От професори до кибиците в нета.

Така че, колкото и да ми се иска, ще гледам да стискам здраво зъби (докато мога, разбира се). Лоши спомени имам… Бързо омръзва да се говори за Турция С ДОБРО, да не говорим пък, ако имаш и етническа връзка.

- 05-01-2013|ц – re:
Серкан писа:

(Daron Acemoglu, Asuman Ozdaglar – и двамата от MIT. Acemoglu с двойногражданство – турско и американско, Ozdaglar е по-млада и засега е само с турско. Това са от хората, които няма да се върнат, навярно, но ако погледнеш биографиите им с колко хора работят, от цял свят, а между тях и немалко от бившите им колеги в Турция, виждаш съвсем ясно как се „трупа“ ноу-хау.)

Свидетелство за това мога да изброявам до степен, да омръзна още днес, затова ще отида към следващата тема.

…работил съм Дарон… и с Neslihan Senocak

- 05-01-2013|Свилен Гавазов

Мноооооооооооого готина дискусия, ако използвам този жаргон…Наистина е удоволствие за мисълта да следиш написаните коментари и отстояването на тези стойностни мнения, без нападане на противника, толкова рядко за нашите нрави…

Все пак, трябва да поясня, че „нашата изначална преднамереност към турците“ наистина не съществува в историята, аз просто имам предвид че тя съществува сега! И не трябва да се лъжем от контактите си с тясна прослойка от хора, надмогнали исторически-учебникарски-официозните наслоения. Огромната маса от хора е закърмена с идеята, че турското робство е ужасяваща национална катастрофа, чието влияние се пренася през следващите 130г. върху нашата съдба като нация. Закърмени от деца с картините на турските зверства ние пренасяме почти автоматично това върху турците-съвременници, огромна част от хората са убедени, че турците са виновни за нашето минало и те трябва да плащат за това. Съвременник съм на посленото преиминуване от 84-та: повечето българи одбряваха това, смятаха, че в _ългария трябва да има само български“ имена и единственият нюанс беше че допускаха това да става постепенно с раждането на децата;, повечето българи не одобряваха говоренето на турски на публични места, мои познати ходеха и изкупуваха на безценица всичко, което можеха да купят от замнващите по спешност турски семейства и им продаваха стари палатки на петорни цени…Смятам, че трябва да живеем без черпане на самочуствие или малодушие от миналото, историята трябва да се изучава и познава без предразсъдъци, от един момент нататък всеки от нас трябвада живее в мир с миналото на нашите земи, да приемем, че от езичници сме станали християни, пък после някои от тези християни са станали мюсюлмани, че те не са по-лоши от нас само защото са мюсюлмани или говорят на турски.

- 05-01-2013|Историк

Много ми е интересен този Серкан. Може би наистина е турчин. Смята за важни някакви неща, които в най-добрия случай са просто периферни.

Дава ми са пример някакъв финансов магнат от Турция – как дарил част от богатството си за университет.

И след това ме призовава да се вгледам в този пример…

Ами Серкан, не знам дали разбираш, но аз самият не съм финансов магнат, и затова няма как да последвам примера на твоя финансов магнат – и няма как да дам на никой университет парите, които са му нужни. (Друго мога да дам от себе си, не пари, и го давам, но не конкретно на университет, а на народа си като цяло – и такива като мен сме много в България – пък може някой ден и някой университет да го оцени, но не е чак толкова необходимо това..).

Но и не се безпокоя особено от този факт – че видиш ли, в Турция се създал нов университет на името на този финансист (Йозьейин, или както му е там името) – защото каквато и да е „научната продукция“ на този „университет“, тя няма как да промени съществено нещата – защото историческата истина нашият народ я пази в себе си по-добре, отколкото биха я опазили и най-добрите библиотеки и университети по света.

Ето го сега пак Златко с неговите величави приказки: „тя е история и от нея трябва да се учим, което преди всичко означава най-първо да я опознаем“.

Ами точно за това става въпрос, Златко, че ти самият май не желаеш историята да бъде опозната – истински – а предпочиташ да преминем на галоп през някои съвсем конкретни събития, за да акцентираш след това върху някакви по-общи ценности и нагласи и т. н.

Ето го примерът с дискусията по-горе: налице е очевидна некоректност от страна на Бърнард Луис при използването на името на Лука Нотарас (и наистина, за какво му е било да споменава името – да беше написал просто „думи на висш византийски сановник“ и толкова – тогава надали някой тук щеще да забележи измамата).

И след като този опит за измама от страна на Бърнард Луис беше все пак разкрит, и то от нас, обикновените читатели, какво направи Златко – започва да омаловажава случая: „Естествено, че в историята на една толкова гигантска и толкова агресивна империя, каквато е била Османската, НЯМА КАК да няма грамадни купища от най-различни ужасяващи истории,“ и т. н.

Само че, Златко, тук важното за мен не ужасяващото съдържание на конкретната история – за мен като историк е важно, че думите, които Бърнард Луис в своя текст цитира като казани от Лука Нотарас са двойно заблуждаващи, двойно некоректни – те не отразяват правилно не само съдържанието на епохата, не само нагласите на тогавашните хора – тези думи, реални или не, не отразяват дори просто истинските нагласи и истинските реални действия на този един конкретен исторически персонаж, който според Б. Луис ги бил казал!

Това е важното за мен в случая. Затова не вярваме ние, българите, на много от тези писания – защото прекалено често те са изградени на някаква злоупотреба с фактите или с част от фактите. Ти, в името на своята голяма цел („свърхзадача“), сега си склонен да пренебрегваш тези издънки на твоите любими автори – но имай предвид, че все някога нещата ще излязат наяве, и то по един много неприятен начин. Защото хората у нас търпят фалша, търпят, но все някога с един замах ще отмахнат от себе си всичко това (и тогава, както винаги се е случвало във всички епохи в миналото, покрай сухото ще изгори и мокрото, т. е. покрай доста фалшивите исторически „научни продукти“ ще „изгорят“ и някои доста по-читави – но това е неизбежно, при начина, по който сте го подкарали сега).

- 06-01-2013|Динко

Ислямът като Божествено откровение никога не трябва да бъде отъждествяван с исторически случилите се форми на мюсюлманска цивилизация, тъй като той като трансцендентен принцип и изискване само частично се покрива с историческото битие. В самия Коран независимо от изискването и пророчеството за световно разгръщане на проповядваната в него вяра, категорично е заявено относно неизбежността на Съдния ден, който ще се предшества от фалшифициране на Божествените истини и възцаряването на Антихриста, т. е. Даджала. Същото важи в същата степен и за съотношението Евангелско слово – исторически форми на християнството.

- 06-01-2013|Златко

Не съм наясно какво точно означава казаното, но това, че учението не трябва да се отъждествява с реалните му земни форми, звучи много като някои опити за защита на комунизма. Ислямът е велика религия, спор няма – но велика религия, която се нуждае от реформация, също като християнството…

- 06-01-2013|Динко

Ислямът като Божествен призив не подлежи на реформация, защото той в крайна сметка, в своята последна мистична интенция представлява преход на наличното човешко отсамно битие в нещо друго, в едно „отвъд“, наречено още ново небе и нова земя на спасените Божии угодници. Тук няма място за реформации. Такова е постановлението на Създателя, и то не подлежи на човешки корекции. Реформациите, особено актуални след 16в., наред с правомерните опити за освобождение на човека от институционалното и духовно потисничество, довеждат както показва последвалото развитие до идеята за тоталното освобождение, до радикалното осбождение от…, до лишения от вертикално измерение либерализъм на настъпилия вече постмодерн. Което е в пряко и непримиримо притиворечие със свободата, която е „за“ и която е „да“ на Царството Божие. Съвременният ислям може да се реформира в своите земни измерения и отношения единствено на базата на своето собствено наследство, а не като имитира трагичния опит на изчезващата постхристиянска цивилизация. Което той както виждаме и прави.

- 06-01-2013|А. Маринов

Представете си, че в настоящата дискусия на мястото на Балканите поставим Прибалтика, а на мястото на Османската империя – Руската и се опитваме да убедим прибалтийците колко е било хубаво да са част от Русия. Трудно ще ги убедите, че трябва да забравят лошото и да приемат Русия като една модерна държава, чието място е в ЕС.

Защо ли хората на запад от Виена толкова упорито не са искали да ставнат част от Османската империя, след като вече са имали възможност на гърба на Балканските народи да се убедят в „положителните“ качества на турската цивилицазионна система?

- 06-01-2013|Златко

Хм, у прибалтийските републики нещата са все още прекалено пресни и болезнени. Ако вместо тях вземем за пример, да речем, Финландия, може изведнъж да се натъкнем на едно много по-спокойно, уравновесено и зряло отношение към собственото имперско минало. Въпрос на това от кого бихме искали да се учим…

- 06-01-2013|Златко

Известно е освен това, че прекомерната поза на жертвеност от страна на прибалтийските републики води до сериозни изкривявания на оценката на собственото им минало на „извършители“, тоест съучастници при изтреблението на евреите. С други думи, точно тематиката за двустранността на колективната памет, за която стана дума по-горе…

- 07-01-2013|А. Маринов

Останах с впечатлението: каквото можем да простим, останалото да го забравим (не знам точно как) и да започнем с Турция на чисто. А те за нещо няма ли да ни се извинят поне? Германците се извиниха за холокоста, ние се извинихме за преименуването, а Турция няма ли за какво? Не ми хареса довода, че през Априлското въстание „само“ 3700 българи са убити срещу цели 1000 турци. Даже и един българин да беше убит, пак ни дължат извинение, най-малкото защото са убити българи на българска територия, а не на турска. Ако съвременна Турция се извини за миналото – тогава и ние бихме могли да преглътнем нещо поне до толкова, че да започнем отнякъде цивилизовани съвременни отношения. Не съм съгласен да се приема, че Османската империя е била в правото си да прави каквото си иска с потиснатите народи, а сега да иска „равен старт“ в отношенията.

Ако решим да оневиним някого за миналото – то това можем да направим със всички потисници, ако си поставим за цел да се ограничим с обсъжданите факти. Кратък пример: ако избирателно обсъждаме Третия райх само по построените магистрали, по ликвидирането на безработицата и минимизирането на битовата престъпност, то направо трябва да ги приветстваме, нали? Стига да елиминираме холокоста и концлагерите, обаче!

Не съм съгласен когато се обсъжда Османската империя да се вземат избирателно и тенденциозно примери, които да доказват предваритално заложени тези. Нека да разглеждаме проблема от всички, включително и трагични страни. Иначе ще излезе битият – бит и т. н.

- 08-01-2013|Свилен Гавазов

Мисля, че по-точната дума е да приемем, а не да забравим…Да приемем, че в миналото в нашите земи са се случвали тези събития, по същото време на други места са се случвали други събития ит. н. Относно българската територия: по него време е било територия на османската империя, преди това е било българска територия, още преди това е било последователно византийска, пак българска,, отново византийска, римска територия, на Александър Велики, имало е царство на келтите на нашите земи, и т. н. Следва ли от всички да искаме извинения? И от коя година назад трябва да престанем да искаме? И ако Априлското въстание за нас е наистина акт на борба за национално освобождение и се гордеем стова-с право-, то в същото времетурският войник е защитавал царщината си, сиреч държавата си..

- 18-01-2013|Манол – Има един-два приноса

на османската цивилизация към света:)

На първо място, разбира се, кафенето. Двайсет години след като султан Мехмед превзема Цариград (и още е бил жив), в столицата отваря врати първото „кива-хане“. Оттам пътят до Виена, кроасана и капуцинера не е много дълъг (още само двеста и четиридесет години).

Плаването на алжирските пирати (на османска служба) до Исландия е що-годе популярен факт, но още по-интересно е, че османците са имали добри лоцмани, картографи и капитани из Червено море и Индийския океан. Всъщност те се явяват конкуренция на португалците и холандците. Така де, Великите географски открития и колониалните авантюри не са запазени само за западноевропейските сили. Пол Кенеди прави добре, че пише за китайските мореплаватели от XV в., но е жалко, че пропуска османските от XVI в. Пири Реис е легенда.

По същото време двама учени братя в Истанбул правят много сериозни опити за летене – единият дори се изстрелва с барутна ракета над Босфора. Интересно, че и двамата оцеляват, а Евлия Челеби разказва за тях: Хезарфен Ахмед и Лагари Хасан.

Има дори хубава османска поезия. Имитира персийската:) Но я има.

Какво да си говорим – империя.

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари

Автор: Илия Вълков

Нови работни места в поп-фолк индустрията ще се разкрият през следващите месеци и това ще допринесе за развиването на българската икономика. Ще има по-качествен поп-фолк, ще се реализира качествен медиен и музикален продукт не са само за родния ефир, но ще има и износ – за международните пазари.

Това резюме щеше да звучи абсурдно, ако не е истина

Брюксел дава по европейска програма „Конкурентоспособност“ близо 2 млн. лв. на най-голямата продуцентска и медийна компания за поп-фолк. Новите работни места и приносът към икономиката не са измислица, а аргументи, с които е спечелен проектът през 2011 г.

Тези пари трябва да бъдат усвоени за периода юли 2012 г. – април 2013 г. С тях популярната медия, която денонощно излъчва хитовете „Как ти стои“, „Мръсно и полека“, „Не барай“, ще повишава качеството на предлагания продукт и ще привлече още нови зрители.

Вълна от възмущение тресе социалните мрежи.

Малко от разтревожите обаче подозират, че поп-фолкът отдавна изнася звезди в Брюксел. Там звездите на планетарния калейдоскоп вече са отъпкали поклонническа пътека на тубро-фолка. „Музикални празници в Брюксел“, за „горещо балканско парти в старата столица на Европейския съюз“ – информират анонсите на фолк-турнетата.

Евро-фолк проектът е логично продължение на търпимостта към тази култура, която се превърна в норма за българското общество. Една годишнина на поп-фолка, озвучена от хитове и полуголи тела, беше отбелязана с голяма сцена пред храм-паметник „Александър Невски“ през 2010 г. Тогава разрешение за концерта беше дадено от Столична община. Светият синод пък се сети да реагира едва след него. Въпреки това някои високоморални митрополити заклеймиха концерта на Мадона защото „певица отправя въздействащи послания, противоречащи на християнския морал“. А за поп-фолка засега висшите отци нямат мнение.

Свидетели сме на двоен морал, който легитимира пошлостта и посредствеността в причудливи форми. Чалгата е продукт за износ и той все повече ще се произвежда в България. Чалгата се изучава в училище, звучи в мобилните телефони на подрастващите, излъчва се денонощно по телевизията. Бързо се забрави училищният концерт на подрастващи във Видин, които имаха цяла хореография под стенанията на Азис.

Чалга е, когато вътрешен министър изкачи по анцуг Околчица в Деня на Ботев. Чалга е, когато митрополит облепи християнски храм с тапети. Чалга е, когато министър-председател посреща на крака Лепа Брена и Цеца Величкович, става вдъхновение на фолк-рими и участва в награждаването на чалга-гърли. Чалга е, когато културният министър обявява публично, че покойната оперна прима Гена Димитрова ще пее в Москва в дните на българската култура. Преди време имахме и един зам.-министър на културата, който е автор на хита „Аз съм волна пеперуда“.

„Животът ми е поп-фолк“, ще обобщят от Ъпсурт.

Тогава защо да се възмущаваме на това, че един чалга проект е спечелил проект по европейски фонд? Една подробност – собственикът на поп-фолк медията е неуспял кандидат за депутат на ГЕРБ. Това обаче не му пречи да бъде гост на държавната трапеза и да печели от европейските благини.

А и на фона на информацията, че някои български медии ще получат от ГЕРБ в изборната година 14 млн. лв., за да рекламират европейските програми, възмущението от чалга-проекта е справедливо, но и хабене на гражданска енергия.

Когато управляващата партия ГЕРБ влезе в учебниците по история за 11 клас с описанието, че са „важен елемент в развитието на партийно-политическата структура“, историците и представителите на българската интелигенция се снишиха удобно в своите кресла. Днес имат нов повод да проявят отговорност.

Положението накрая ще се окаже „куче влачи, рейс…“

Източник

Илия Вълков живее и работи в София, но е израснал в Благоевград. Наближава 30 години. Завършил е „Връзки с обществеността“ в Софийския университет, а след това е защитил магистърска теза по социология, отново в Алма Матер. В момента е докторант по „Комуникация при криза“ при проф. д-р Тодор Петев в Софийския университет. Близо две години е събирал думи като репортер във в. „Дневник“. Също толкова време е записвал звуци за „Дарик“ радио. В момента се занимава с публични комуникации и академични приключения. Пише за в. „Сега“, в. „Култура“ и E-vestnik.

Коментари (14)

- 16-01-2013|Нане Вутев

Много въ мола, ако некой мое да дефинира с думи, а не с образи, какво е „чалга“ и какво не е, да го напраи, че да знайме за кво стаа дума и кого да плюйме. Щот сега карам наред даге.

- 17-01-2013|Гого – Eeeee

Как възмущението се използва за партийни цели.

Чалгата не е продукт на демокрацията, а на масовите поддръжници „за кебапчета“. Знаем за кого гласуват и кой пее по митингите…

- 17-01-2013|Н – Дефиниция

Чалгата е кич. Това е най-краткото определение. Специалист беше професор Славов в тази област. А относно музиката Р. Стателова е издала отдавна книжката „Седемте гряха на чалгата“. В тази книжка има много добър научен подход към темите. Рипаме като ощипани, когато се спомене чалга. Всъщност всяка страна в света си има такъв тип музика. Не е проблемът, че Азис не пее опера, а с гласовите си данни може да го прави, проблемът е, че се прави на живо чудо и този вид шоу ни се налага твърде агресивно.

- 18-01-2013|Манол – Бях се заинатил

да избягвам Прегледа, но един приятел ми посочи това и статиите на Александър Кертин (които ще си купя, защото видях, че са излезли като книга, а ми харесаха).

По темата. В първия момент реших, че това е поредната Неновина и се засмях. После схванах, че субсидията е факт и увесих нос. Най-малкото – за какво насърчаване на конкурентоспособността изобщо става дума, когато субсидията отива у най-големия участник на музикалния пазар у нас? За това какво е самият „поп-фолк“ не ми се коментира, нещата са ясни.

- 20-01-2013|sp

към автора: казва се „възмушщвам се ОТ“, а не „възмущавам се НА“.

- 20-01-2013|Св. Георгиева

Този вид „поп-фолк“ беше наложен още от началото на прехода, когато държавата (общините) се отдръпна от обществения живот и кината в центъра на София, например, просто изчезнаха, за да бъдат превърнати в казина, магазини за шир-потреба, в най-добрия случай книжарници, полу-битпазари…

Срам.

- 23-01-2013|Ясен Б. – Баницата и виновния

Според мен тази статия няма за цел да обсъждаме чалгата като музика или анти-такава, а да ни накара да се замислим за чалгата като политика, като поведение на институциите и на обществото.

Известно е правилото на Брюксел, че страните членки сами определят вътрешните правила за разпределение на субсидиите и сами решават чрез съответните органи кой да ги получава. Само съвсем Озверелите калинки се „коригират“ с помощта на ОЛАФ.

Сериозният проблем в този смисъл не е самата чалга като такава, а „философията“ на съответната институция, решила, че именно този „проект“ заслужава мангизите…

Не се съмнявам, че самият проект отговаря формално на всички изисквания, но стигаме пак до приказката за лудостта и баницата…Митко П. ли е луд или ние…? Не лудостта на всеки един от нас по отделно(тя си е частен проблем), а лудостта на НИЕ-то дето като цяло търпи идиотизма на институциите.

Забелязали сте предполагам ония реклами по телевизията за строежа на Пътната инфраструктура…Еврпейски пари за нашите пътища. За тези реклами се плаща на частни телевизии да ги излъчват, но ние с вас няма как да участваме в изграждането на пътищата, не можем да кандидатстваме с проекти по тази програма…какво точно НИ се рекламира тогава и най-важното ЗАЩО? Нищо не се рекламира- „усвояват“ се европейски пари…Като ония за „българското село“…аз например живея в едно село с 50 човека в Блакана, на майната си, но според „Програмата за българското село“ всъщност не живея в СЕЛО защото се намирало на 32 километра от град с население над 10000 жители……?

Сега нали схванахте- по същата логика, по която аз всъщност НЕ живея на село, следва че чалгата Е култура, която трябва да се справя с конкуренцията (сръбската чалга може би) и затова са и нужни мангизи. А на бай Иван и кака Пена, моите комшии с двете козички, мангизи не им трябват, защото хем НЕ живеят на село, хем НЯМАТ конкуренция…

Оп-ссса!

- 23-01-2013|Аналитик

Удивителни са двайсетте оценки 5+ за статия с толкова правописни грешки и толкова плосък подход към темата!? Също така в текста няма отговор на зададения в заглавието въпрос за чавдарчетата!? Възмущението на автора е разбираемо, макар и да е глас в пустиня -- чалгата я имаше и при Тошо (на автора поради младостта му евентуално можем да простим това незнание), само дето беше под сурдинка, а после избуя. Защо? Елементарно -- защото отговаря на потребностите на народа, чието собствено културно равнище отразява.

За сведение на Нане Вутев -- чалга е онзи музикален продукт, чиято публика е лишена дори от минимални критерии за качество и изобщо не е в състояние да „преглътне“ нищо по-различно от кръчмарската поезия в съпровод. Не е необходимо човек да е музиковед, за да определи какво е чалга -- достатъчно е да се вгледа в публиката ѝ.

- 27-01-2013|Kiril Ivanov

Чалга- мазна харемска музика, нещо като афродизиак, чиято цел е да надигне разни работи.

Много помагала срещу акне и подобни неудобства, породени от напъващи, но неосъществими мераци.

Тези, които немат нужда от разните дизиаци, слушат упадъчна музика, рок и разните му производни, а кога не може да им се отдигне, понекога и спокойна класическа за постепенно укротяване на либидото.

- 28-01-2013|Самолет 005 – чалгата

Моето определение за чалга е липсата на музикален мем в България. За пръв път слушах чалга през 1973 г. – „Рамо-о-о! Рамо, рамо, друже мой…“ или „Жену ми е уруспию, жива сгода за комшию; служило съм стари кадър, артилерия!“

През комунизма в България беше унищожена традицията на уличната градска музика от културната ни цензура. Освободи се пространство и бе заето от начинаещи. Аз съм слушал брутална българска музика и тя има достойнствата на еврейско-аржентинската musica brutal на Gotan Project, но това е минало невъзратимо. Особено силна е една песен, която се казва „Чаша ракиена“ и там акордеонът е точно на ниво Латинска Америка. Да не говоря, че съм я слушал в изпълнение, равно на това на Фаусто Леали (любим певец, но оттатък Адриатика… макар с това да доказваме, че сме в сократовския смисъл – жаби, наквакали около един гьол)… Няма загуба на красота, но с чалгата загубихме зрение и най-вече чувство. Българите станахме музикално импотентни, защото не успяхме (за разлика от югославяните) да утвърдим музикална свобода. Но каква свобода сме утвърждавали някога българите? Ах! Да! Забравих… Забравих, че българите сме известни със сексуалната си свобода, защото сме еbачи… Това ви го казвам сюрьозно и залагам опита си на близо 40 години юрната швестерка. Опитът ми от българската сексуална сцена обаче беше погребан в развалините на Централна Баня, която ще бъде бъдеща сграда на общината. Сега ще кажа нещо в стил „Карбовски“… В коя страна е възможно една сграда, в която е изтекло тонове сперма, да бъде сграда на местната власт? Каква бе тая кметица, която утвърди това решение?:))))) Явно чалга…

- 02-02-2013|Асен Кънев – Разбираме ли нещата, които не харесваме?

Всъщност има два факта, които търсят обяснение – защо една и съща музика предизвиква еуфория у едни и отврат у други.

Чалгата е повече от музика, повече от „поезия“, тя е преживяване на най-примитивни, но силни eмоции свързани с еротичното съзнание на незрели или примитивни хора. Достатъчно е да изключите звука и да четете езика на тялото. Не е голяма изненада, че музиката за гледане се предлага на всички континенти във всевъзможни вариации съобразени с локалните културни традиции.

Сексът продава – банално, но вярно. Продава и музикални продукти.

Това обяснява защо много тийнейджъри и хора в „хормонален разцвет“ харесват и преживяват приятно чалгата.

Но музиката е начин за комуникиране на емоция, и тази комуникация не винаги е успешна.

Ако не разбирате или отхвърляте конкретно емоционално състояние, ще останете безразлични или ще преживеете като неприятна и съответната музика.

Песните са и поезия и обяснението е подобно – някои се разпознават в гениалното „само да те гепна …“, на други им се повръща.

- 05-02-2013|Здравко Караджов

Аз съм управител на търговско дружество и също кандидатствам по един проект, макар и не за милиони. Опитвам се да се абстрахирам културно и да погледна отстрани. Нормално е всички частни фирми да получават държавна (европейска) помощ. За култура се дават чрез бюджета пари, макар и адски недостатъчно. А за халтурата която радва милиони (няма разлика между „Пълна лудница“, „Етажна собственост“ и Азис) чисто статистически не се дава нищо. Чрез бюджета се налива в доста просташки кино-проекти които не са много по-различни. Направо се плаша като гледам колко зле са дори и интелигентните хора в България. Нито един задълбочен коментар за същината на затъпяването. Направо ми се повдига от Лафазанов и другите, за Вачкова или Токмакчиев да не говорим. Има ли дори един нормален критик? Всеки се упражнява с клавиатурата – „цялата държава изпростява“,

добър ден…

а и защо пък не???

- 06-02-2013|Историк

Здравко, чисто статистически и в случая с чалгата тази държавна (европейска) помощ е дадена не за определено медийно съдържание (независимо дали култура или халтура) – а за апаратура. Апаратура, която може да се използва (не само от собственика) за създаване и излъчване на каквото си пожелаеш медийно съдържание. Затова в този конкретен случай няма абсолютно никаква връзка между „затъпяването“ и съответната сума европейски пари.

- 06-02-2013|Самолет 005 – re: Разбираме ли нещата, които не харесваме?
Асен Кънев писа:

Ако не разбирате или отхвърляте конкретно емоционално състояние, ще останете безразлични или ще преживеете като неприятна и съответната музика.

Неслушайки българска чалга, аз отхвърлям не емоционалното състояние, а бездарието да се изразяваш… Веднага казвам, че песента „Umri“ на Stoja (има я в youtube) или песента Ti me varas najbolje на Шабан Саулич, са сред любимите в списъка ми, редом с песни на Мина, Миа Мартини, Анна Окса или Ани Ленокс. Ако изключим звука на песните на Ники Минаж – Pound the Alarm, ми идва веднага наум (също я има в youtube), то виждаме чалга-body-language…, но това не дразни изобщо.

Ако кажа на пръднята „флатуленция“ аз не я опоетизирам с реална мощ, а само със словестна. Звучи като „вулва адорментата“, тоест „путка заспала“… Изключително поетично е вулва адорментата като изказ… Изказването в кодирана словестност не рафинира обекта на емоцоинален порив. Тоест трябва да се каже и редовно да се казва, че поп-фолкът е пръдня, а не флатуленция… И да! Аз – мъжът в омайна андропауза, а не в хормонален разцвет, се кълча на песните на Ники Минаж, въпреки че тя псува в тях… защо ли? Защо не мога да изживея българската опоетизирана и измузицирана псувня, а изживявам другите… Защо ли ми липсва българското? Защото в чалгата го няма!!! Повтарям… Защото в чалгата няма българското брутално и вулгарно пеене. Аз харесвам сръбското вулгарно пеене, защото е сръбско. Аз харесвам американското вулгарно пеене, защото е американско. Как да харесам българското вулгарно пеене при условие, че в него няма нищо българско?

„Злото иде от сръбско…“

Автор: Александър Кертин

„Злото иде от сръбско…“

(Из колективна молба до султана от видинските турски първенци

и гръцкият митрополит, написана в навечерието

на Белоградчишкото въстание.)

Явно не е омръзнало както на пишещите, така и на читателите (ако все още има читатели, които не са и „писатели“) да клеймят „чалгата“. Текстът на Илия Вълков („За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари“) ме заинтригува; но нямаше да се бъркам в живота ви, уважаеми читатели, ако не беше коментарът на Нане Вутев – той направо ме трогна. И сега ще кажа някои неща, с които част от критиците на „чалгата“ няма да се съгласят. Защото това би означавало да признаят, че и те участват в нейното производство.

И така, чалгата е турска дума. Главно ние употребяваме тази турска дума, затова ще си послужа с нея само в началото. Нататък ще използвам термина поп-фолк (понякога и учената дума „етнопоп“). Има нещо в тези две думи, но не му е мястото в началото.

За чалгата (поп-фолка) съм срещал следните обяснения:

– тя е особена форма на политическа конспирация, разработена от новобогаташи (мутри) по поръчение – то се знае на кого;

– помощница на корупцията (проф. Клаус Рот и много съгласни с него български „наблюдатели“);

– обикновена простотия и „селяния“, (у нас има традиция каквото и да направи „градът“, все селяните да опират пешкира);

– израз на прекомерния стрес от промените (отново проф. Клаус Рот);

– естествена последица от комунизма;

– чуждо влияние – предимно сръбско (Лепа Брена, Цеца Ражнатович и т. н).

Не мога да не цитирам едно мнение от последния тип, което вземам от интернет. „Да си въртиш задника и да крещиш като идиот под сръбско/гръцки ритми, изпети от силиконова топка и да твърдиш, че си високо интелигентен човек е доста смехотворно за нормални хора, но за съжаление, понякога се случва. „

Вярно е, че една огромна част от поп-фолка, който се пее от български изпълнители са кавър-версии на сръбски, гръцки и турски песни, предимно от „жанра“, наричан в Сърбия турбо-фолк, (според термина на черногореца, известен като Рамбо Амадеус). Макар да изглежда, че проблемът няма нищо общо с философията на Хайдегер, аз ще се възползвам от неговата логика, приложена към обяснението на техниката. Според него, същността на техниката не е нещо „техническо“, а идея на човека за собственото му предназначение в разкриване истината на битието. Според мен, сръбският поп-фолк не е просто нещо музикално – неговата същност е политическа, в най-широкия смисъл на понятието за политическо. И не е концептуализиран съобразно нечии днешни партийно-политически „съображения“. Той е съвременен музикално-песенен израз на модела за културно и политическо развитие на Сърбия, разработван още през 19 в., в крайна сметка, израз е на един културен манталитет.

Същността на този модел е: синтез между фолклора и историческото християнство; и синтез между традиция и модерност. Ядрото на този синтез е Косовския епос, който е типичен продукт на средновековната фолклорна култура. Според Р. Иванова в него повече, отколкото в другите юнашки песни, митичното отстъпва на реализма и християнската идеология. (Р. Иванова – „Епос-обред-мит“) Още старите гусларски песни са влияли върху писането на песни за Косовския бой; и обратно, писаните притчи за него са влияли на гусларските песни; протичал е постоянен ОБМЕН (подч. от мен – А. К.) между тях. Така историческите събития биват моделирани според древни образци, а фолклорните предания се обогатяват с нови исторически сюжети и образи. И този процес продължава и през целия ХХ в. Тук ще цитирам Р. Иванова, чиято теза споделям и ще използвам нататък: „Историята на епоса не е еднопосочен процес. Той не търси опора само назад в митологичното минало. Неговите ориентири са насочени и към съвременността, и към бъдещето. „(Р. Иванова – „Още веднъж за Косовския епос и неговите употреби“)

Всички разделения в Сърбия (които не са малко), започват оттук нататък; те са свързани, макар и не винаги пряко, с различно отношение към символиката на „етническото ядро“; но то е едно.

В тази посока през 19 в. особено важна в този случай е визията на либералите за модерно развитие на Сърбия. Най-точно изразява техните схващания Слободан Йованович: „Смесвайки западнячество и национализъм, либералите вярваха едновременно в западната просвета и в народната история, в модерната европейска демокрация и в старата славянска патриархалност. В тяхната програма демократическият рационализъм бе споен с романтически консерватизъм“. При Владимир Йованович това символично спояване придобива „органически“ характер в буквалния смисъл. Той нарича сина си Слободан, (р. 1869 г., току-що беше цитиран), а дъщеря си – Правда (р. 1871 г.). Така тези имена се появяват за пръв път в сръбската именна система. По същото време Ботев създава „На прощаване“ и онази лесно запомняща се строфа, която всички сме рецитирали в училище:

„Но… стига ми тая награда –

Да каже нявга народът:

Умря сиромах за правда,

За правда и за свобода…

Това мислене, според Д. Мишкова, не е израз на лишен от модерна рефлексия традиционализъм или социален сантиментализъм, а „опит чрез синтез между традиция и модерност да се „свие“ историческото време, нужно за „вкореняването“ на модерните форми на обществена организация, включително икономическа и политическа свобода, и най-вече на държавата-нация“. (Д. Мишкова. – „Приспособяване на свободата. Модерност – легитимност в Сърбия и Румъния през ХIХ в.)

Идеалът на либералната интелигенция може да бъде описван с понятието „обмен“ (или „синтез“); но можем да добавим синоними – „спояване“, втъкаване на модерно в основата на „народното“, усвояване на „чуждото“, „западното“, при което културната самоличност не се губи, а в своето възпроизвеждане се обогатява. (Ако искаме да го кажем на английски, можем да използваме известния термин fusion.) Тази линия на мислене търпи неуспех в борбите за политическата власт. Но очертаният от либералите модел на развитие става централна ос на сръбския културно-национален живот.

Започнахме с Владимир Йованович, за да стигнем до една от последните книги от сръбски автор, преведена у нас. В книгата си „Преходът към периферен капитализъм“ Любиша Митрович казва, че балканските народи би трябвало „да разпространяват съзнанието, че в ХХI в. малките народи и в ЕС и в Световната система имат шанс само ако са регионално обединени и се опират на своето творчество и разпознаваема културна идентичност. „

Ще се опитам да илюстрирам казаното със съответния музикален материал. След като искаме да съдим за поп-фолка, (за „предмет“, който е преди всичко емоция), трябва да сме я слушали, при това – достатъчно. Няма как иначе да установим дали това е „порно-национализъм“, както може да изглежда от някоя английска камбанария или е нещо по-различно. Читателят може да си избере каквото пожелае от това, което ще предложа.

За улеснение ще построя една елементарна, дилетантска схема, в която да разгледаме идеята за „синтез“, приложена към музикално-певческите форми между фолк-а и поп-а на запад от нас, в бившето югославско пространство. „Долу“ ще са разположени изворните песни и по-стария фолк (на т. н. „народняци“ като Лепа Лукич, Предраг Гойкович и др.). Постепенно „нагоре“ ще се увеличават поп-елементите, като в същото време се усвояват всякакви чужди елементи. Движението „вляво“ е към западното, „вдясно“ – към Изтока.

Мега-звездите на турбо-фолка няма да ги споменаваме дори; по-скоро ще се движим по линията на инструменти и ансамбли от инструменти, на общото им звучене, свързано с тях в отделни представителни произведения.

Няма да става дума, следователно, за индивидуални способности и талант в т. нар. „изпълнителско изкуство“, за вокалната техника, например, при пеенето на английски или италиански език, съответно по английски и италиански маниер, в характерните за тези култури жанрове.

Типичното „сръбско“ звучене на фолк и поп-фолк произведенията придават духовата музика и акордеона. Първата песен „долу“, близо до традиционната народна чувствителност и музикално-словесна изразност е „Moj dragane“, Radmila Manojlovic я пее заедно с духовия оркестър на Dejan Petrovic. До нея по ритъм и звучене поставям „Suknjica“ на Tanja Savic, „Krv sam tvoja“ на Jadranka Barjaktarovic и „Haljinica“ на Milica Todorovic. На това ниво можем да чуем и един „диалог“ между акордеон и цигулка. („Djogani“ – „Accordion soul“, инструменталната версия). Малко по-нагоре стои Djavole на Djogani, тук смесицата на поп, фолк и денс е оптимална. Други песни на Djogani на това ниво, обагрени от звука на акордеона са „Crne oci“ и „Dan za danom“. И още: Slavica Cukteras – „Ruzo bela“. Така по линията на акордеона стигаме до Jelena Tomasevic и песента „Kosava“, изпълнена в чист „поп“ стил. Също и „Nema koga“, за да чуем как латино ритъмът се съчетава перфектно, според мен, с фолклорните трилери на Елена в припева. „Вляво“ можем да срещнем на това ниво латино, денс и и хип-хоп, трите елемента в едно; но съчетанието си остава „сръбско“. („Deset ispod nule“ – Radmila Manojlovic.)

Сега да се върнем пак долу към „изворите“, за да проследим едно друго съчетание от инструменти и съответното звучене. Имам предвид музикални състави като „Belo platno“, „Iskon“, „Stupovi“ „Trag“и др. Те използват фрула (кавал), тамбура (саз), тъпан и цигулка. Избирам най-малко популярния „Stupovi“, защото в него свирят Аlexandra Samolov (цигулка) и Bojana Stamenov (българска тамбура, томбра). Трябва да се чуят две техни песни – едната е изворна: „Titrala se lepa Mara“; другата е фолклорно-религиозна – Rodjenje Bogorodice“. („Титрането“ е игра с кокалчета от ставите на агне.)

Мисля, че този „саунд“ (използвам този термин нарочно) е „златното сечение“ в поп-музиката на Сърбия днес, която тя предлага на европейската сцена; и с което печели културен престиж и влияние не само в културното пространство на бивша Югославия. Ето в този случай, мисля, е уместно е да използваме термина етнопоп. Предлагам съвсем кратък списък с песни. Първо „Dok ja ljubim“ на Djogani и заради фолклорния беквокал в края ѝ. След това – „нагоре“ е Jeljko Joksimovic – „Jesi li me volela“ (с влашка фрула), а малко „вляво“, към „чуждото“ е баладата „Ne dam niko da te dira“. („Lane moje“ я подминавам, защото е достатъчно популярна.) Тук гласът и артистичността на Желько Йоксимович елегантно „присвояват“ звука на мандолините, който се сипе като дъжд. Получава се някакъв далматинско-неаполитанско-гръцки микс; но резултатът е пак характерно сръбско звучене. (В тази песен, впрочем, има повече – като звучене и настроение – от „Листни са горо“ на Златина Узунова, отколкото във всички песни на ТВ „Планета“, които се мъчих да слушам докато пишех този текст. А джаз-интерпретациите на тази песен не са „музиката за масите“, която обсъждаме.) Следва „Оro“ на Jelena Tomasevic, песента, с която Сърбия участва на Евровизия-2008 и беше шеста, доколкото си спомням. И накрая – две изпълнения на Саня Илич и „Балканика“. Първото е „Anathema“. Второто – е с Теодосий Спасов. (Sanja Ilic&Balkanika „Balkan 2000“ feat. Theodosii Spassov). Това е самия връх на моята схема. Независимо в какъв ред ще бъдат слушани, впечатлението подсказва каква е разликата между двете съседни балкански нации.

Ако „чалгата“ идваше от Сърбия, би трябвало да е нещо по-различно от това, което се наблюдава на нашата поп-фолк сцена. В бр. 14, 2011 г. на в. „Култура“ Наско Мандаджиев описва впечатленията си от нея така: „Илиян изкрещява: „Секс, секс, алеле майко!“ И залата френетично повтаря „Секс! Секс!“ След него е Цветелина Янева: „Давай, кучка наречи ме!“ и залата отново кънти „Кучка! Кучка!“

Не може да бъде, ще рече изуменият слушател – не е възможно да се скандират такива думи. Може, ще отвърнем ние и уточняваме, че горната ситуация се разиграва не на стадион или на сектантско сборище, а на културно събитие. Концерт за наградите на ТВ „Планета“ в началото на март“.

Понеже вече правим сравнение, въпросът, който трябва да зададем на това място е: Какъв е българският културно-политически модел? Не би могло да се твърди, че има такъв. Има го в Средновековието. Правени са опити през миналия век да се изградят такива модели, но поради твърде тясната връзка на конструкторите му с държавната власт, тези модели са имали съдбата на властта. (Както показват изследванията на Николай Поппетров, Иван Еленков, Албена Хранова и др.)

Но пък сме имали „национален идеал“. Този идеал от самото начало на конструирането му е териториализиран и проблематично етнизиран. Отначало – България, Тракия и Македония; после „България на три морета“; но остава проблемът българите хуни ли сме? Или славяни? По-късно, с навлизането на научната идея за расата, националната „същност“ е допълнително о-природена, расиализирана от някои национални идеолози (Т. Панов, Я. Янев.) Днес, в епохата на ДНК-анализите български учени, националисти–генетици, отиват в Афганистан да събират лиги от устата на пущунски деца, за да ни доказват, че „ние“, българите – арийци, „сме дошли“ оттам. Други правят същите проучвания в България, трети цитират някакъв швейцарски институт за генетични изследвания. Е, в този контекст думата „секс“, на която нашите „диви“ и текстописци толкова силно наблягат всъщност не значи това, което значи – тя е скрито послание, тайнопис, сам-скрит, както Раковски тълкува названието на основния арийски език. Сексът е експликация на „същността“, отелесяването е най-прекия израз на националния „идеал“ в съвременната му интерпретация. След като „същността“ на нацията е в нуклеиновата киселина, как трябва да я възпроизвеждаме? Естествено, с повече секс. Следователно, не е прекалена употребата на тази дума в поп-фолка, както мисли Наско Мандаджиев. Напротив, като имаме предвид „имперските“ заплахи за националната „същност“, както и демографската криза, трябва да засилим нейната употреба, да разчистим терена за „тялото грешно“ след което веднага за задраскаме самата дума „грешно“.

И защо в клипа на Преслава и Галена да няма пустинни пясъци и камили? Ами прародината“ ни е там, при камилите, уважаеми сънародници, защо се чудим откъде идва това „саудито-арабско“ виене, както го нарича Мандаджиев – то идва от народните недра, от нуклеиновата ни памет. Химията пищи отдолу, а певицата превръща писъка в изкусителни извивки на гласа: „Ай, хабиби, хабиби!.. Аман, аман!…“Нашите певици извличат посланията на „родовата памет“ дори когато правят клиповете си в Милано, в хотел, където е живял самия Джузепе Верди! (Цветелина Янева – „Притеснявай ме“.) Даже мощният дух на великия Верди не може да потисне гласа на „прародината“! А клипът на песента „Влез“ на същата „дива“ трябва да бъде въведен в българското училище – за онагледяване на памиро-хиндикушката етногенетична версия за произхода ни. Не е случайно, че „арийският“ народ одобрява всичко това. Вижте коментарите за песента „Хайде, откажи ме“ (Преслава и Галена): „яка песничка“, „готина песен си е“, „супер яка“ – и няма как да подминем това – „ei Galeno na taq snimka si strashna PUT…“ Ето го българският „йероглиф“, когото Йордан Радичков наивно се опитваше да разгадава. Подозирам, че аналогично е и значението на онзи йероглиф, който според някои български историци бил седял на китайския престол.

Тези примери, както и огромното количество кавъри на чужди песни навеждат на мисълта, че творческите способности на заетите в производството на поп-фолк са силно закърнели поради липсата на воля за изразяване/възпроизвеждане на автентична и „разпознаваема“ културна идентичност. Това нарцистично самодемонстриране няма никаква, дори най-далечна връзка с духовни ценности, чрез които се градят по-трайни връзки между хората. Но пък има връзка с други сфери на културно производство: със съвременната историография. На фентъзи-историографията, произвеждана от историците-генетици, съответства мутрокючека в ниската култура. В основата и на двете стои КРАЙНОТО ПРОФАНИЗИРАНЕ на нашето културно-историческото наследство, което и без това е твърде „приземено“. (Нане, ето за това става дума, даге, с извинение!)

И няма как това наследство да не се профанизира, когато естественият стремеж за отстояване на културната идентичност се подчинява на конюнктурна политическа целесъобразност; когато спонтанно-прагматичното възпроизвеждане на споделяните в общността културни ценности се подменят от конструкциите на национални инженери, които пренебрегват автентичния народен живот, за да строят бомбастични „етнически ядра“ на нацията – „хунско“, „арийско“, автохтонно-тракийско и пр.; и да „верифицират“ построенията си с ДНК-анализи. Затова не би трябвало да заместваме понятието „профанизация“ с „чалгизация“ и „циганизация“. Българските роми като цяло не са достатъчно българизирани, което би трябвало да означава, християнизирани в общокултурен смисъл, защото ние просто нямаме културния потенциал да правим това. Някои мислители от миналото са забелязвали, че българите лесно се подават на асимилация и трудно асимилират другите. И днес на нас ни е много по-лесно да „стартираме“ нещо, отколкото да го започнем, камо ли пък да го завършим като хората. Иначе казано, какъвто попът, такъв и фолкът. Затова можем да чуем от българска сцена момиче с прекрасен глас, което отлично изпълнява „A Natural Woman“на Арета Франклин; но българска Арета тук не може да се роди – може да се роди „истинският мъж“ Илиян.

Горе-долу така мисли през 30-те години Найден Шейтанов, когато размишлява върху „духа на отрицание у българина“: „Също такива, ако не и по-големи, носители на отрицание у нас са циганите, пословични с кражба, лъжа, караница, вероломство и др. Основни изследвания са ме довели до убеждението, че народнобългарско и циганско са на известни места свързани и че въпросите за българския манталитет, за нашата характерология, понякога сочат към циганологията…“ (Н. Шейтанов – „Духът на отрицание у българина“, сп. „Философски преглед“, 1933 г.). И тъй като Шейтанов е един от главните конструктори на националното, изградил най-бомбастичния културно-политически модел в миналото, ще продължа още малко в тази посока. И за самия него би било интересно, ако можеше да надникне „отгоре“, за да види днешната пародийна реализация на ето тази своя мисъл от същото есе: „Последици от жестока история СА ОТРОВИЛИ У БЪЛГАРИНА ЖЕЛАНИЕТО ЗА ТВОРЧЕСТВО, ЗА ДЪРЖАВНО И РЕЛИГИОЗНО СТРОИТЕЛСТВО (подч. от автора). Ала тая жизнерадост (спомената преди това като „дух на утвърждаване“ – А. К.) се е запазила отчасти и днес в сексуалната философия на българина. И по мое мнение, от тия биосензитивни сфери трябва да почне днес оня, който иска да изкоренява гибелния дух на отрицание. „

Както се казва в такива случаи – каквото повикало, такова се обадило.

Мисля, че обсъжданият тук проблем е израз на друг, по-общ – на повърхностното (или стеснено) разбиране за политическото като институциализирана власт, като правителство, чиято роля, от друга страна, се надценява. Най-опасният враг за нас обикновено е актуалното правителство! Но как да прави едно правителство дългосрочна политика след като няма съгласие по нито един въпрос от национално значение, нито дори фундаментален ценностен консенсус? След като в рамките на нацията си скърцат със зъби няколко „етнонации“, няколко групи с различна ДНК?… Затова вместо дългосрочна културна политика, в България се упражняват директивни политики в културата, раздробени на „проекти“, най-често финансирани от институции над или извън българската държава. Някой дава пари, например, за българо-румънски семинар по въпроса за преподаването на Холокоста в училище. И се провежда такъв, макар че ние нямаме никакви проблеми с преподаването на Холокоста (в училището!), за разлика от румънците. Друг дава пари за джамии. От различни места идват пари за мероприятия по интеграция на ромите; но дезинтеграцията на тези, които би следвало да интегрират ромите, не предизвиква интерес – няма пари, няма и интерес! Така въпреки всички „интеграции“, които периодично ни сполетяват, ние в голяма степен оставаме както извън тях, така и извън себе си. На всеки нов световен ред сме първи строители, а основни неща у нас, пряко свързани с националното строителство, са недомислени и сбъркани. Все по-далеч сме от мечтата на Боян Пенев, заявена в известното му есе „Нашата интелигенция“ – да постигнем „синтез върху основите на българската душа – едно по-дълбоко вникване в цялостния характер на чуждите култури“. (На младите български либерали им оставям за домашно текста на Б. Пенев, има го в „Либерален преглед“ – въпреки тяхната идея за премахване на домашните. Американците могат вече и без домашни, ние, които все ги „настигаме“ – не.)

В началото на 21 в. би трябвало да избегнем думата „душа“, тоест, характерното за епохата на Б. Пенев субстанциализиране на културните феномени. Но не можем да избегнем понятия като „културна идентичност“ и „културна политика“. С тях мислим с нищо незаменимите условия за продуктивна комуникация в рамките на националното общество и за постигането на общи цели, включително и в рамките ЕС, който бе създаден от държави-нации, а не от хлабави агломерации, съставени от неспособни да се самоуправляват и неуправляеми „европейски граждани“. Исторически гражданинът става субект на права като участник в суверенитета в рамките на националното политическо тяло! Извън него – не конкретно, а типологично – „гражданинът“ е моряк в близост до сомалийския бряг. Всеки, който живее извън България, знае много добре на какво се уповава – на сравнително добре функциониращата политико-правна система, на централизираната юридическа воля. Ако тази воля се разпадне на „анклави“, ще се сбъднат мрачните прогнози на Шпенглер.

Много са хората, които разбират, че внедряването на модели, изработени при други исторически условия, трябва да се прави със собствена вътрешна мярка. Не се иска кой знае какво, за да се разбира това – става дума за фундаментална немска идея, за френско-немски дебат с двувековна история. Но повърхностният оптимизъм на новите „строители“ на България и безразличието на тънещото в бедност население, заето с поединично спасяване, пречи да бъде видяна дълбочината на българската криза в контекста на световната. Всеки информиран човек вижда достатъчно ясно, че се задълбочава културната пропаст между богати и бедни, че културно-религиозната „кантонизация“ се засилва и дори омразата вече не ни обединява, защото се умножават нейните обекти. Държавните институции, медиите, които говорят в първо лице, множествено число и училището, където се полагат зрелостни изпити по българска литература, поддържат илюзията, че има българска нация, която е природна даденост. Но нацията не е точно това – тя е модерен политико-културен феномен. И двата аспекта на този феномен у нас са в дълбока криза. В смисъла на казаното дотук не виждам нищо толкова страшно в това, че ЕС ще финансира развитието на поп-фолка. Те не са имали предвид точно Азис. Нито това, че под „поп-фолк“ младият специалист по връзки с обществеността Илия Вълков разбира „чалга“.

Александър Кертин е преподавател по история във Втора английска гимназия в столицата и един от учителите с най-много зрителски номинации за конкурса на БНТ „Най-добрият учител, когото познавам“.

Коментари (29)

- 17-01-2013|Нане Вутев

Здравейте г-н Кертин. Хареса ми Вашия текст, макар, че доста от него не разбрах – частта с музикалните цитати, не е моя територия, но Ви вярвам по принцип, защото културологичната и политологична постановка е вярна. Винаги е било признак на „интелектуалност“ да плюеш „попа“ (чалгата) от позициите на хай-културата. Дет са вика, на времето и Моцарт го е отнесъл, и композиторите на оперети… пък сега ги величаем. Та не се знае за Азис след 50 години какво ще говорим. Ами ако т. н. чалга отразява актуалното състояние на колективния народен дух? Ами ако е проява на желанието за културна идентичност и различност? Ма било заимствано, били турски, гръцки, сръбски и нам кви си мелодии, било кючеци (га беше казачоци, не беше чалга). Спирам до тук, защото ми се върти в гравата нещо за историята на химна „Мила родино“ (сакън, да не помислите, че намеквам за чалга). Та, г-н Кертин, моите почитания!

- 17-01-2013|Гого – Констатации…

Не понасям чалга – буквално се разстройвам, като чуя такава музика; но стига само констатации и обяснения! Българското общество не заслужава нито чалгата, нито философстващите върху чалгата. Тя господства, да, скоро дъщерята на приятелско семейство сподели, че в класа ѝ в началното училище само тя – ЕДИНСТВЕНА – споделила, че не чалгата е любимата ѝ музика! Семействата на уважавани от мен юристи и учители толерират чалгата вкъщи и децата им познамат само тази музика! Най-гледаното предаване по една от телевизиите излъчва само чалга! Това харесва масата (тълпата). Една министърка пишеше тесктове на чалга-песни! Примери – много. Както и усилия в обратната посока – срещу чалгата. Училищните тържества не допускат чалга – гледал съм няколко такива. Националното радио не излъчва чалга. И какво от това? Само констатации.

Как се обединиха и „зелени“ и техни „противници“ за каузите си? Така са се обединили привържаниците на чалгата, а противниците мъдруват…

- 17-01-2013|Историк

Гого, човекът (Кертин) тук ти обяснява и някои по-големи неща, а именно: че „културно-религиозната „кантонизация“ се засилва и дори омразата вече не ни обединява, защото се умножават нейните обекти.“

Това е важно да се осъзнае, защото именно това е характерното за нашата епоха – и не само у нас. Тази „кантонизация“ по културен признак е най-същественото, което дори и някои иначе много интелектуално извисени хора днес просто отказват да видят – и да признаят за реалност. И продължават да търсят някакви все по-“глобални“ решения за проблеми, които реално си съществуват в едни все по-обособени „кантони“ – и затова и решения за тези проблеми трябва да се търсят в мащабите на съответния „кантон“ – а не някъде другаде.

- 17-01-2013|Златко

Всичко, което мога да кажа, ще бъде единствено чисто лично, абсолютно необвързващо мнение. Живея в среда, в която чалгата липсва. Не я познавам, срещал съм се само с поп-фолк на отделни групи, работещи на Запад (известния австриец Шантел, който тук се слуша доста, и доста се танцува). Бил съм на няколко партита, при които съм бил свидетел на това как народът тукашен полудява при нашите ритми и скача масово да танцува. Говоря за доста стабилна средна класа, това ми е средата. Не става дума за хора, събрани отнякъде си.

Предполагам, че проблемът идва от текстовете. Прекалено тъпи са, очевидно, прекалено много се асоциират с „плебса“, от който всеки бяга, всеки иска да бъде „европеец“ и по тази причина се отрича всичко ориенталско и такова, което евентуално ни причислява към „дивия Изток“. Това е основната линия на българския национален проект, откак го има. А инак – отново предполагам – като ритъм, музика и емоция, нещата събуждат реална страст. Това е поп-фолка, доколкото имам някаква представа от него – страст, източна еротика, всичките чушки в боба и т. н. Абсолютно се присъединявам към мнението на господин Кертин и „Нане Вуте“. Не твърдя, че тази музика някой ден ще бъде това, което днес е Моцарт, но при всички случаи идещите поколения, които ще разполагат с повече дистанция към днешната ситуация и – така поне се надявам – няма да изпитват тази пареща нужда за отхвърляне на всичко, което ни прави „ориенталци“ (или поне да изглеждаме такива), а следователно и вече ще могат да приемат „чалгата“ (или поне онова, което е останало от нея тогава) значително по-спокойно и уравновесено. Днешната истерия срещу чалгата без съмнение си има своите обяснения, както си ги има и националната любов-омраза към образа на бай Ганьо. След сто години вече ще знаем по-добре…

Изключително благодарен съм на господин Кертин за това, че внесе в инак монолитния разговор този така необходим момент на dissent. Вече се чувствах леко неудобно от това, че просто припявам онова, което пее с пълни гърди родният хор…

- 17-01-2013|Златко

„Пространството си иска своето време“ – беше писал на времето един немски класик. Ако зачетете първите литературни критики по повод „Бай Ганьо“ – примерно онази на Боян Пенев – ще видите сами колко по-силно и агресивно е било желанието на тогавашната интелигенция да се дистанцира от образа на простака, с който така безцеремонно я е срещнал Алеко. За нас, сто години по-късно, тази задача вече е значително по-облекчена (но не и приключила, което е показателно за развитието на родната култура). Поп-фолкът се нуждае от време, в което да бъде изчистен от най-низките си прояви и да се разкрие като това, което е и бай Ганьо – реално проявление на реален народен дух, който – щом само се „поинтелигенчи“ – започва да отрича себе си… Не е застрашен от чалгата човекът, който не я чувства като заплаха, а просто като израз на една част от себе си, която НЕ Е доминантна. „Чалгата – това съм аз. Но не само и не на първо място.“ Едва когато хората бъдат в състояние да произнесат някаква подобна фраза без срам и болка, ще стане ясно, че сме се разделили с онова, което ни държи настрана от Европа…

- 17-01-2013|Златко

И, в практическа подкрепа на всичко казано дотук: моята собствена л›бима чалга, която съм танцувал многократно, до падане, че и заедно с децата си… И с един куп хубави, пищни германки, които полудяват като чуят нашенските ритми…

Ха наздраве!

Shantel DISKO PARTIZANI

- 17-01-2013|Златко

Откъм Фейсбук…

Цитат:

Kiril Velev Воден от любознателност следя с интерес дискусиите относно поп-фолка. Този текст ми хареса много. Но и той не ми помогна да се ориентирам относно въпросът, който ме мъчи най-много. А този въпрос е – каква е разликата между американската кънтри музика и поп-фолка.

Проемам всякакви обиди, свързани с това, че не разбирам този проблем. Ще бъда благодарен на всеки, който ми помогне да се ориентирам.

преди 2 часа • Харесвам

Millena Kamenova Статията не ми се стори интересна и не я прочетох (признавам!) Но коментарът ти-да! Само ми се ще да вметна, че негатив с/у чалгата (принципно) няма. Острието е само с/у Пайнерските производни и така популярната тяхна „чалга-философия“. А дали е …Гергана (имаше ли такава?) или…Бритни Спиърс…все тая!

преди около час • Харесвам • 1

Kiril Velev Благодаря.

„Както с приеманието византийската култура ние се показахме маймуни и достигнахме да бъдеме робове на азиатските варвари, така и със сляпото поддържание на Европа ние ще да достигнеме да бъдеме робове сами на себе си“

Христо Ботев

преди около час • Харесвам • 1

Zlatko Enev А, разбирам. Благодаря на Милена. А инак, докато стигнем до „сляпо поддържане“ на Европа, май още доста време на проглеждане ни чака. Какво проглеждане за нещо, дето го няма никакво? Това първо. Второ, ИМЕННО липсата на срам от чалгата и бай Ганьо, ИМЕННО приемането им като ИНТЕГРАЛНА част от самите нас – със съответна културна дистанция и липса на комплекси – е една от видимите гаранции за това, че приемаме Европа, но не сляпо. Има много и различни възможности за приемане на тяхното, при съответно предлагане на нашето. И, както виждате, Европа не се притеснява от това, че насърчава финансово „простотията“. За тях това не е простотия, защото не разбират текстовете. А музиката им харесва, факт… И те очевидно я възприемат като ОБОГАТЯВАНЕ на общоевропейската култура, за разлика от нас. Инак щяха ли да дават пари?

преди около час • Редактирано • Харесвам • 3

Zlatko Enev Между другото, колко ли хора биха се отвратили съвсем сериозно от любимите си английски и американски парчета, ако само биха разбирали текстовете им?

преди около час • Харесвам • 3

Millena Kamenova …в американския рап има парчета, които биха „засенчили“ и най-бруталния поп-фолк..

преди около час • Харесвам

Kiril Velev Е, да де. Нали и аз това питам. Защо сме се вторачили в поп-фолка? И ако си позволя отново паралела с амерканската кънтри музика, ще отбележа, че Уди Алън например не занимава публиакта с това дали слуша или не кънтри, нито пък с това дали гледа или не латино сериали.

Човекът просто представя своето творчество.

преди около час • Харесвам • 1

Yavor Siderov Златко, преди малко Пейо Колев нарече Азис „подчовек“. Вълната от възмущение срещу Пайнеровите европари достига централноевропейски размери от 30-те. Да чакаме ли Kristallnacht?

преди около час • Харесвам

Kiril Velev Нека се покаже поне един, който да е изготвил проект за европейските пари и да е бил пренебрегнат или изместен заради Пайнера. Тогава и аз ще започна да крещя.

преди около час • Харесвам

Zlatko Enev Да вземем Еминем, например (когото самият аз уважавам много, ако не за друго, то поне заради смелостта и последователността му). Едно от най-силните му парчета, „Бони и Клайд“, е дословно – и в пълен звук – описание на сцената, в която той хвърля в реката предварително нарязаното на парчета и завито в полиетилен, тяло на жена си, придружаван от.. дъщеря си. Всъщност цялата песен е обръщение към малката, в която той и „разказва“ какво е направил с майка й…

Как е сега, слуша ли ви се още?

Eminem – 97’ Bonnie and Clyde (with Lyrics)

Eminem – 97’ Bonnie and Clyde from „The Slim Shady LP“ Lyrics: Just the two of …Вижте повече

преди около час • Харесвам • 1 • Махане на предварителния изглед

Zlatko Enev А в „Ким“, предишното парче от същия албум, се представя подробно цялата сцена на убийството, включително и звука от момента, в който той ѝ прерязва гърлото, докато бебето плаче, някъде на заден план…

Всичко, което се опитвам да кажа е „опознай света, за да обикнеш родното“. Надявам се да не съм ви отвратил прекалено много…

Eminem – Kim

преди около час • Редактирано • Харесвам • 1 • Махане на предварителния изглед

Yavor Siderov А, пардон, нарича го „малоумно говедо“, „примат“ и „панаирджийско чучело“. „Подчовек“ го наричат коментиращите. Дали да не направим сравителен анализ на езика на расовата омраза то 20-те до 60-те, използван по адрес на джаз и блус музикантите в САЩ, с този по адрес на Азис и останалите в България сега? Няма съмнение, че ако дойде черен джаз или блус музикант в София, всички доморасли „либерали“ ще се разтопят от кеф. Връзката между корените на двата стила в музиката на „подчовеците“ някак им убягва. Няма такова лицемерие и расизъм.

преди около час • Вече не харесвам • 2

Borimir Donchev Проблемът не е в това, че Пайнер е получил пари, а в механизмите на финансиране. Според правилата „творчески дописани“ от нашите чиновници, смислено предложение няма как да получи финансиране… А дори и да отговори на изискванията, ако няма лоби … спукана му е работата. Така само „утвърдени на пазара“ компании получават парите, вместо те да отидат при новосъздадени, развиващи се и прочие. Който е кандидатствал по ОП, прекрасно знае, каква е „играта“…

преди около час • Харесвам • 1

Yavor Siderov С такава трактовка съм напълно съгласен, но не и с „цивилизационно“ обяснение на вината на Пайнера.

преди около час • Харесвам

Zlatko Enev Едва ли има някой, който да разполага с реалните подробности около случая „Пайнер“ (говоря наизуст, тъй като не съм запознат). Но да се скача веднага на вълна „корупция“ означава да не се разбира принципната разлика между усещането за този вид музика на Балканите и извън тях. Тук при нас това е новата „народна музика“. Интелигенцията, по стара традиция, вижда във всичко това САМО простотия (не без основание, разбира се, но основанието просто не е достатъчно да се отхвърли ВСИЧКО). На Запад този комплекс липсва, липсва и разбирането на текстовете. Остава единствено музиката, която действително е обогатяване на общоевропейската култура. Това поне е разпространеното гледище сред моите немски познати…

преди около час • Харесвам • 1

Zlatko Enev Впрочeм, може би феноменът си е чисто български, а не общобалкански. Вижте например този текст, в който се описва влиянието на турбо-фолка в Хърватска, която е с много години напред от нас в културното си развитие…

Turbo-Folk Tycoon

www. guernicamag. com

In Croatia it takes a strongman like Alen Borbas–security tycoon and nightclub owner–to open up a nationalist music to outside talent.

преди около час • Редактирано • Харесвам • 1 • Махане на предварителния изглед

Borimir Donchev „Цивилизационното“ обяснение може да бъде единствено, доколко продуктът, който тази компания произвеждаща влиза в приоритетите на Държавата и следователно следва да бъде подкрепен… Иначе, лично аз нямам нищо против да си се развиват със собствен ресурс… Щом владеят повече от 50% от пазара, значи това е възможно… Същото се отнася и за останалите продуцентски компании получили пари…

преди около час • Харесвам

Yavor Siderov През 20-те и 30-те джазът и блусът са музиката на доскорошните роби, еднакво противна на белите елити като чалгата на нашите. В наши дни Уинтън Марсалис е посланик на американската култура по света и на никой не му хрумва да постави под въпрос естетическите преимущества на Робърт Джонсън или култа към музиката му, създаден от Ерик Клептън, Кийт Ричардс и Джими Пейдж. Субсидии, ЕС, корумпирани чиновници – реалната тема е друга: „цивилизация“ ли е чалгата, или музика на „подчовеците“?

преди около час • Харесвам • 1

Borimir Donchev Няма как музика единствено в такт две и четири четвърти да е принос в цивилизацията… Къде се разви джазът… колко течения роди рока… Изобщо не може да става и дума за сравнение…

преди 57 минути • Харесвам

Zlatko Enev Не съм музикант, но мисля, че ранният рок също е бил музикално много прост. За джаза не знам. Това са световни неща, от които ние познаваме само определени, по-нови образци. Едно на ръка, че щом е наше, не може да бъде хубаво… Този тип отрицание ми е чужд.

преди 55 минути • Редактирано • Харесвам • 1

Borimir Donchev Няма такова нещо… Имаме прекрасна народна музика, песни и танци… Сложни тактове и ритми… речено професионално… Чалгата си е чисто и просто една профанизация, гарнирана с много визуални и… материални ефекти…

преди 53 минути • Харесвам

Yavor Siderov Може, може. Всичко може, и не е дадено на един човек или група хора да решат може или не може. Думата ми е, че и двата стила идват от памуковата плантация и са семпли, направо елементарни като структура. Развитието и обогатяването им е постепеннен процес, отнел почти сто години. Блусът е считан за дяволска музика, ранния джаз – за стържещ, дисонантен хаос, въздействащ на най-низките, примитивни емоции у човека. Ама на, сега да стане от гроба Робърт Джонсън, всичко живо ще си счупи краката от бързане към залата. А що се отнася до прекрасната ни народна музика, хайде на бас, че не сте слушал нито една песен, непреработена от Филип Кутев, Кирил Стефанов и прочее. Тоест, това, което наричаме „автентичен фокллор“ си е поп-фолк в буквалния смисъл на думата. Хайде на бас, че ако чуете автентични песни от Марковия епос например, ще ви се сторят диви, направо дивашки.

преди 48 минути • Редактирано • Харесвам • 1

Rayna Gavrilova Това непрекъснато мерене на цивилизации е направо досадно. Хайде по-просто – с тези, които се качват на масата и въртят тазове или които откриват гъдел в припеви за изнасилване няма да сме в една компания нито в България, нито в Америка, нито в Германия. Дали вие сте в другата компания, си е ваш проблем, не мой. А решението да се дадат 2 милиона от ограничените помощи за развитие на бизнеса на печеливша компания в развлекателната индустрия поражда много въпроси и на тях трябва да е отговори.

преди 45 минути чрез мобилния • Харесвам • 1

Borimir Donchev Ето, веднага ви давам пример за роден фолк-джаз… на който никой не обръща внимание… Just listen!

ork. MANIYAJASBED

преди 43 минути • Харесвам • Махане на предварителния изглед

Yavor Siderov Ако нещата бяха прости, нямаше да се стигне до тук. Търсенето на прости отговори води до сложни, задънени ситуации. Знам, че е трудно и болезнено да се мисли по тези въпроси, особено когато се налага да обърнем критичен поглед към себе си, но от това не може да се избяга. Не мерим цивилизации, нито субсидии по еврофондове, а степени на свобода. Тук, за съжаление, най-много ни куца положението.

преди 40 минути • Редактирано • Харесвам

Zlatko Enev Елвис Пресли е един от най-класическите примери за някой, който се „качва на масата и върти таз“. Дори прякорът му е бил такъв: Елвис-пелвис. Желанието да живеем „без мерене“ е напълно разбираемо и естествено – особено когато изводите от него ВИНАГИ стигат до едно и също нещо. Но без него не става нищо. „Духовният живее в сравнението“, казва същият онзи немски класик, за когото стана дума по-горе…

преди 39 минути • Харесвам • 1

Zlatko Enev Боримире, двата примера са ПРИНЦИПНО несъвместими. Джазбенда, който сочиш, е висока култура, есенция от изключително високо ниво на фюжън, музикално образование, култура и пр. Поп-фолкът е „народна музика“. Самият аз съм на достатъчна възраст, за да си спомням как хората бърчеха носове, когато по радиото пуснеха „народна музика“. По-късно тия неща придобиха гражданственост и културен облик, чрез работата на хора като Филип Кутев и дамите от трио „Българка“. Днес вече сме в състояние да се гордеем с тях. Въпрос на простичка културна еволюция, от моя гледна точка…

преди 31 минути • Редактирано • Харесвам • 1

Borimir Donchev Златко, навярно виждаш къде се случва събитието от клипа. Каква култура, какво образование… това са самоуки, слухари, самородни таланти…

преди 28 минути • Харесвам • 1

Zlatko Enev Теодосий Спасов ли е слухар? Не знам, не познавам достатъчно нещата… Възможно е да греша. Собственото ми усещане е, че сложността на музиката няма (почти) никаква връзка с културното ѝ влияние (тоест и значение). Кога за последен път си слушал нещо от дванадесеттонната система? Или Антон Веберн, пък дори и Малер, да не говорим за модерните минималисти. За мен това е изкуствен аргумент…

преди 24 минути • Харесвам • 2

Borimir Donchev Ама това не е Теодосий Спасов… Това е един бенд… и името са сбъркали, не са написали правилно jazz band, които ги има много и свирят по сватби и разни купони…

преди 22 минути • Харесвам

Rayna Gavrilova Господин Енев, недуховният е проблемът, ние в тези ФБ пластове сме шампиони на меренето, но от това не произтича абсолютно нищо полезно. Хем го пиша, хем се ядосвам на себе си

преди 21 минути чрез мобилния • Харесвам

Borimir Donchev Точно в това е великото… В някаква циганска махала… някакви си праскат фюжън примесен с фолклор… Няма нищо общо със захаросаната нагласена продукция на чалгаджиите от Пайнер…

преди 20 минути • Харесвам

Zlatko Enev Добре, разбрах. Става дума за връзката между сложността и важността на една музика, която според мен е изключително трудна за доказване. Има висока култура, има народна култура – и тия неща са различни още от времето на Средновековието насам. Няма защо да се смесват едно с друго, това само обърква цялата мярка. Има различни примери за преливане на двете неща едно в друго, те не са разделени от непроницаема преграда.

преди 20 минути • Харесвам

Zlatko Enev Пайнер печели от нещо, което моментално се политизира и стигматизира, поради исторически напластявания, които вървят заедно с българския национален проект от сто и петдесет години насам. Това е собствената ми тема. Отрицанието на „ориенталското“ у нас почти винаги прелива в опити за неговото „изличаване“, което пък винаги досега е правело невъзможна реалната демокрация, просто защото прекалено много хора тук – включително и самите ние – се опитват да казват на реката накъде да тече… Е, не става така. Крайно време е да се поучим от историята си…

преди 17 минути • Харесвам • 1

Zlatko Enev Не твърдя, че решението е в пасивно приемане. Просто трябва да пораснем и да се освободим от класическите си комплекси. Не може да ни заплашва нещо, което е само част от нас… Имаме нужда от реална дистанция, това е.

преди 16 минути • Харесвам • 1

Zlatko Enev Райна, ФБ не е нищо друго освен един мегафон. Тук думите се чуват от малко повече хора. А инак сериозната работа се води другаде. Поне при мен е така, за вас не знам…

преди 15 минути • Харесвам • 1

Borimir Donchev Друго исках да покажа… дали „народната музика“ е тази на Пайнер – някакъв изкуствен поп-фолк изпят от плеймейтки, захаросан и напудрен продукт или тази на този оркестър от улицата… някаква странна смесица… но все пак естествена и съизмерима със света…

преди 10 минути • Харесвам

Yavor Siderov Абсолютно съгласен с последните коментари на Златко. Може много да се говори по темата, но шизофренното ни самовъзприятие подкопава устоите на националната култура, принизява я до нивото на мимикрия.

преди 7 минути • Редактирано • Харесвам

Zlatko Enev Същата е историята с „Мотаун“. Масово захаросана „чернокожа“ музика, която се продава на кило. Днес се счита за класически пробив на чернокожата култура, която първо трябва да стане видима като чернокожа. Не знам до каква степен паралелите са валидни. Онова, което виждам, е масово отрицание на тази музика, „чалгата“ – а това ме изпълва със сериозно подозрение.

преди 7 минути • Харесвам

Borimir Donchev Радвам се, че си поприказвахме… Btw Слушал съм и Веберн и Малер, и Щокхаузен и Глас и още много други… Все пак в известен период от живота си съм бил професионален музикант…

преди 2 минути • Харесвам

Zlatko Enev Да, аз също трябва да приключвам. Благодаря на всички, мисля, че проведохме смислен разговор…

Yavor Siderov Хубав разговор стана, наистина. Последен залп: Jazz на турски се пише caz. На какъв език е написано името на оркестъра? Според мен на граматично неправилен български с латински букви. Аз предлагам да ги заклеймим и разстреляме тия мангали, дето се гаврят с българския. Приятен ден, нека поддържаме езикова, душевна, физическа и културна чистота. Тя ще ни помогне да надмогнем многообразието и цивилизационните сърбежи.

- 17-01-2013|Цанко

Към Ютуб-видеото, което е дал Yavor Siderov във Фейсбук, има коментари отдолу…

И един от коментарите (от човек с мюсюлманско име, пишещ на някакъв балкански славянски език) е наистина забележителен с балканската си духовна дълбочина:

„abe koj kur ve praese pa taka majstori se rodefte alal mu vera“

:)

- 17-01-2013|Даниел

Според мен въпросът не е в музиката, инструментите, ритъма и т. н., а преди всичко в текстовете и придружаващия начин на живот. Не съм специалист; наблюденията ми са „старомондни“ – от средата и края на 90те, когато живеех в Вългария. Чалгата беше един от стиловете, който не търсеше да се дефинира чрез специфична музикална естетика, затова и никой не се опитваше да измисли мелодиите или пък да ги усложни – заемаха ги откъдето могат. Музиката беше, струва ми се, просто едно средство да се транспортират ценностите на едно ново време и да се инсталират във въображението на слушащия неговите демиурзи. Чалгата отразяваше възгледите (или фантазиите) на новоизлюпените (Пернишки, Дупнишки и прочие) местни феодали и техните подизпълнители, които дефакто започнаха да управляват държавата. Тя разказваше за един примитивно-партиархален свят, в който жената е сексуална играчка, обект на насилие, жертва, която „си го иска“ и „си го търси“. Един свят на пачките, пищовите и „борчетата“. Изразните средства бяха на ниво, от което и най-нискоинтелигентните индивиди се чувстваха приятно непредизвикани. Инклузивна музика, значи:)

Разбираемо е че тогава имаше хора, за които чалгата стана символ на всичко, от което искат да се отрекат. Те просто не желаеха да живеят в света, който им обещаваха чалга-текстовете.

Сега стилът със сигурност се е развил. Вероятно сега има също „висока“ чалга, арт-чалга или иновативна чалга. Но мисля, че онези исторически ressentiments от времето на прехода играят определена роля и при днешната дискусия.

Иначе не смятам, че чалга-музиката в структурата и ритъма си е по-елементарна от серийните радиохитове, които виреят на запад. Не знам чия вербална акустика е по-мозъкопромиваща – тази на „Бейби, бейби“ или тази на „Борци, борци“. Въпрос на хабитус, предполагам.

- 18-01-2013|Манол – За „ориенталщината“

Наистина става дума за текстовете.

Мисля, че за първи път чух чалга (в сегашния смисъл на думата), когато бях на четиринайсет. Беше „Радка пиратка“ от съседната сграда, а аз бях на урок по математика. Двете кошмарни събития ми се запечатаха в главата и по някаква причина още свързвам тукашния поп-фолк с уравнения.

Та, текстовете. Кошмарни са. Някой им беше направил класификация:

– кахърни (той иска, тя иска, ама няма как);

– агресивни (той иска, тя не иска, ама никой не я пита);

– закачливи (тя иска, той иска, всичко е наред).

Сигурно има и подвидове. Но се боя, че това не е лирика. Текстовете са глупави. Никакъв речник, никакви идеи. Само едното искане. Не че това само по себе си е лошо, даже напротив. Просто е скучно. И повтарящо се до втръсване. В крайна сметка чалгаджиите прекарват повече време в слушане за искането, отколкото в пряко заемане с удовлетворяването му. Нейсе.

Покрай българския „поп-фолк“ добих страшен предразсъдък към всякаква балканска музика. Например не обичам т. нар. „гръцко“ (не знам защо не се казва „гръцка музика“). И страшно се изненадах, когато ми казаха, че текстът на някаква – според мен – чалга всъщност е от Одисеас Елитис. Направо открих един-двама гръцки поети след тоя разговор. В превод, разбира се. Оказва се, че далеч не цялата гръцка чалга е чалга, нищо, че музиката пак е такава една полуориенталска.

Не вярвам някой тук да направи чалга по текст на Кирил Мерджански. Пък и може би не трябва.

Оказа се, че има и чалга-пародии. Като прочутата „Евалла бе, Живков“. Но на какво е пародия? На самия Живков? Всъщност дали не е дружеско намигане между феновете на стария диктатор? Лудостта не лежи далеч по този път…

Във всеки случай ориенталският звук сам по себе си не ме притеснява. Обожавам Азам Али – а от нея по-ориенталска певица надали има. Само дето това при нея е world music. Текстовете са все от Руми и Хафез (или така ми харесва да си мисля), а и самата музика е поднесена много стилно.

Наистина, текстовете си остават най-потресаващи в нашата чалга. Не че всяко андалуско фламенко имат гениални текстове, но поне бабата, която пее за зелени лимони, не е нелепа, а симпатична.

- 18-01-2013|Добрин Поптодоров – Само един цитат

Нещата не са толкова заплетени, колкото ги вижда авторът. Груповото оглупяване, връщането към инстинкта, разложението на нравите, не са приоритет на отделната нация, а на отделния човек. Страстите са заразни, а с падането на задръжките и изчезването на домашното възпитание, оскотяването няма как да не се състои. Животинската сила не може да бъде спряна със слово, а когато човек се превърне в говорещо животно, нищо не може да го спре, освен страданието. „Хората дължат често моралното си тегло не толкова на себе си, колкото на средата, в която се движат. Колцина от нас, попаднали при друго общество, в друга среда, олекват неимоверно много или се обезличават напълно,“ пише Ат. Далчев много преди днешните чалготворци да се родят.

- 20-01-2013|Гост

Въпрос на избор.

Чудесни анализи на Александър Кертин, които ми наподобяват ситуация, когато патологоанатомът поставя най-отдолу втрисащата фраза за лицето Х: „…status post exitus letalis“. Пак добре, че не масовизират чалгата и стане задължителна в училище. Кертин е последователен в проследяването на историята на заболяването. Сякаш бяхме пуснати градска отпуска от психостационар, когато ни караха да врещим „Води ни, партио“, де да имаше прозорлив да ни захрачи тогава. И сега ме лови скомина при спомен за „Лунни лъчи“, пускана по десетина пъти на ден по радиото. Да не говоря за „обработките“ на песни-“каква момо видох, мале, доле на пчелина“- „абре, у бре, де бре де!“. Все едно дъвчеш стирупор. А ония каскадьори от „политическата и протестна песен“, където участник беше и бъдещият президент Петър Стоянов, наедно с хербаризираните бабета с напудрени бузки и носталгично въздишащи по времето на „Гамбриус“ във фестивала „Златен кестен“(що пък не и „Красатка джанка“, нали все за любов хленчат)…

Така си беше. Тогава Ялдъз Ибрахимова беше Сузана Еврова и с незаменимия Любомир Денев правеха невъзможното пред избрана публика. Веселин Николов беше като лек повей в душно пладне, Людмил Георгиев мога да оприлича само с него си в себеразаването си да просветли публиката, Симеон Щерев-Банана не му свидеше да повтаря изявите си пред истински ценители дори за оскъдни хонорари, Моис Аладжем ни обдари с прекрасни композиции, изпълнени лично от него, Тедоси Стойков-Тошко Бугито на бас китара и Данчо Капитанов защищаваха европейското ниво на музициране в оркестъра на чародейния Вили Казасян… Нека по-префинни познавачи на тази материя продължат.

Още в средата на 70-те години на миналия век в гръцката преса се заговори за БУЗУКОМАНИЯТА, която ачик си е манафски макам! Умни пера като Момо Капор в Сърбия акцентираха върху въпросите, свързани с „естрадизацията и циганизацията“ на градската песенна култура. В Русия си имаха чудна традиция с романсите, която естрадата също помете…

Така е било и ще продължава. Спомените ме отвеждат през 50-те години, когато едно градско момченце е избягало от „къщата на ужасите“, където нагъчканата му рода само каканиже за пари и търси повод да се нагмуца на аванта и нальока с „циганка“(ракия плюс мента). То подсмърча в утринния хлад и надзърта през брезента на шатпитото на Цир „Родина“, където още от ранина с неизменния си алт саксофонсаксофон Людмил Георгиев се разсвирва с „Блуз в кралската градина“ на неповторимия Сачмо…

Халал да и е масовката на чалгата, но де ги днес избраните, които видимо са на изчезване.

Благодаря на Александър Кертин за проникновеното му слово, което ме накара да се размисля.

Предначертаното ще бъде.

P. S. Май на Пенчо Славейков бяха думите:“Човек не е дърво, от него да си издялаш свирка…“

П. Вълков

- 20-01-2013|Джони

А дали пък в основата на чалгата не стои празното място на народната музика, унищожена от неразбирането на феномена фолк, официализирането му и недаекватната интервенция на държавата? Ше оставя на специалистите да кажат дали автентичната народна музика е изчезнала сама, дали комплексите ни да се представим пред света са направили това или само само са помогнали, като са подменили народнита музика с неавтентични авторски достижения и така са унищожили народното в нея? Факт е обаче, че автентична народна музика почти не може да се чуе, вместо нея професионални народни ансамби изпълняват авторска музика, написана за неавтентични инструмнти и певци феномени, и танцувата от школувани полуакробати, полубалетисти, обучавани за това над 10години. Някои от песните дори са със лични посвещения като водещите не изпитват ни най-малко чувство за дискомфорт да ги представят за „народни“ Първо музиката/текстовете по-рядко/, която се представя за народна е всъщност предимно авторска,/оригиналната според фолклористите е 2-3 тона/, второ не е народна в прекия смисъл на думата, защото никога не се е пяла и играла от народа, поне не във вида, в който ни се представя, а е измислена или аранжирана, за да ни преставят пред света музикални феномени. Именно затова не може да изпълнява ролята за която претендира, т. е да представлява песенните традиции на народа, и затова само се слуща с благоговение, но не се пее и танцува. Нали си давате сментка, че няма как на празник бабите ни от Тракия да са играли новогодишната атракция „Дунавско хоро“, създадено от Дико Илиев в средата на 20-ти век, написано са духови оркестри, създадени пак по същото време от феноменалния Дико. Ше срещнат и голям проблем със стъпките, които се толкова „народни“, че трябва да се изучават в часовете по физическо/неуспешно/ и затрудняват професионални хореографи. Остава да си представим как в разгара на веселбата бабите ни изпълняват акапелно няколко парчета стил Филип Кутев, аранжирани специално за концерт в Япония. Доста ще трябва да се напънат, защото според фолклористите няма дори двуглас /с изключение на Софийско и Велинградско-“едната бучи другата влачи“/, а пък акапелно пеене не чувано и е абсурд да е изпълнявано. Неавтентично ми звучи и как на седянка слушат народен оркестър с непознати на фолклора инструменти като пиано. И накрая се опитвам да си представя, как дядовците ни си допиват под звуците на дядото на Ибряма и го карат да им изпълни нещо на кларинета/какъвто не са виждали/, пък той се дърпа, защото знае само дзурна, тъй като по думите на самия Ибрям научил първо дзурна от дядо си, пък после кларинет от баща си, който бил първият кларинетист на Тракия. Въобще, напъна да се представим пред чужденците и неразбирането ролята на фолка напълно е довършил народните традиции. Музиката която се представя за народна няма как да бъде народна, тъй като нито се е пяла и играла и може да се пее и играе само след сериозна школовка и външна намеса, което вместо да заздрави традицията я скъсва и това ми се струва важно за осмисляне на навлизането на чалгата на мястото и.

- 22-01-2013|Е. Т. Носов

Добре, че има такива коментиращи като Джони, да внесат малко оживление и здрав разум в някои от дискусиите тука, че инак със статии като горната, дето нищо не изясняват, а само замъгляват, направо сме за въэглавницата:-(

- 22-01-2013|Лиляна

Колко ли български народни песни може да изпее докрай Г-н Кертин?

А колко би хора може да изиграе?

www. youtube. com/watch? v=CiOlfZtf_aA

- 29-01-2013|Mais – Що е то „чалга“?

Това е уточнение, не е начало на спор. Авторът е преподавател по история, както разбирам – и му е простено. Аз пък съм музикант трето поколение, а тук иде реч за някакъв вид музика.

„Чалга“ има още отпреди Пайнера. Определението е/беше следното: музика, която е (1) интерпретирана и (2) изведена от естествената си среда. Тоест: изпълнява се не там, където ѝ е мястото. Давам пример. Ние, музикантите, свирещи в класически оркестри – на Радиото, Филхармонията, Операта… свирехме „ЧАЛГА“ по кръчмите. Какъв беше репертоарът? ВСИЧКО – класическа музика, салонна, народна… кой каквото си поръча. И тези, който знаеха повече и по-разнообразни „парчета“, бяха най-търсени. Всичко това се изпълняваше от различни състави: цигулка, виола, и пиано; цигулка, чело и тромпет; кларинет, виола, флейта и контрабас… Разбирате ли – нито „Криво садовско“, нито Моцарт, нито „На Драгиева чешма“ са писани за такива състави. И „Малка нощна музика“, и ръченици, и виенски валсове не са писани първоначално за Бирхалето на „България“ (който го помни). Толкова за „чалгата“ отпреди 10.11.1989.

Сега малко за съвременната чалга. Ще ви предам тезата на проф. Георг Краев. Едва ли някой ще се усъмни в неговата компетентност:

Винаги и навсякъде по света е съществувала т. нар. „лека“, „салонна“, „кафанска“, „кръчмарска“, „градска“ и пр. музика. Много известни композитори са писали (за времето си) такава музика, която вече е минала в графа „класика“. В голямата си част това – музика и текст – е фолклор. И всички държави имат своите традиции в тази област. България – също. НО ЕДИНСТВЕНО В БЪЛГАРИЯ ТЕЗИ ТРАДИЦИИ СА СПРЕНИ И НА ПРАКТИКА УНИЩОЖЕНИ. Сега не е тук времето и мястото, да обяснявам ЗАЩО комунистите мразеха и ликвидираха тази традиция. Но е факт. Така наречения „градски фолклор“ беше забранен! След много години пуснаха, разрешиха (!), даже издадоха на плочи вече „старите“ градски песни. Обаче традицията, развитието (напомням – фолклор!) вече го нямаше.

Но животът не търпи празни ниши. И тази ниша – на градския фолклор – се запълни първоначално с ОРИГИНАЛНА музика от балканските ни съседи – гръцка, сръбска, турска, румънска, циганска… И даже когато (ако) някой да се осмеляваше да свири такава музика, стремежът беше да се изсвири/изпее възможно най-добре оригиналът. Но никой по онова време не наричаше сръбската, гръцката и пр. комшийска музика „чалга“!

И чак след 1989-а година, когато куцо, кьораво и сакато – можещо и неможещо да пее – се впусна да прави компилации от гореизброените балкански ритми и мелодики, народът се сети за думата „чалга“. И така.

Извинете, ако съм отегчил някого.

- 29-01-2013|Николаи – Да

Много коректен анализ. С едно изключение. Може би. Освен ако не набляга на митологичният прочит на националността, всички ДНК анализи дават местен произход на Българите. Така че няма историци-генетици. Генетик-човек, занимаващ се с наука. Историк-занимаващ се с нещо друго.

- 29-01-2013|Миречек

Само едно малко уточнение към коментара на „Mais“: всичко онова, което той разправя за „чалгата“ отпреди 10.11.1989, е вярно – само че думата е не „чалга“, а „халтура“.

- 29-01-2013|Човек-слушащ-чалга – Пари

Според мен въпросът е свързан, както много други неща, и с пари. Когато можеш да си позволиш да вложиш достатъчно средства, за да създадеш една качествена продукция, неизбежно ще дойдат и добрите резултати. Качествената продукция, разбира се е свързана с ред други подготвителни дейности, които от своя страна са отново свързани с пари. Но когато се опитваш с малко средства да изкарваш много пари, тогава винаги резултатът е посредствен.

- 29-01-2013|Шегаджийска нашенска музика – re: Достъпна за всички слушатели

http://www. youtube. com/watch? v=CQcCPKKJH40

Миречек писа:

Само едно малко уточнение към коментара на „Mais“: всичко онова, което той разправя за „чалгата“ отпреди 10.11.1989, е вярно – само че думата е не „чалга“, а „халтура“.

„Халтура“ я наричаха професионалистите, а слушателите от другата страна я наричахме кръчмарска/ресторантска.

Поздрави и смях

- 30-01-2013|Бл. Благоев

След толкова умни мисли. не ми остава много да кажа. Мисля си, че след като я има чалгата, значи има нужда от нея и да си траем. Но не си траем, защото за мноизина е обидна да си траем. Както си траем за Слави Трифонов. Просто с времето ще отмине…вярвам. В трънския край, където често пребивавам, по празници и събори се пее доста, но малко чалга. Дори циганска музика съпровожда познати песни от Гюрга Пинджурова, а тя не обичаше лъскането от композитори. Но само там съм виждал това. Чудя се как родители разбират, че децата им приемат само чалга. Това е техен пропуск. Моите деца и в много семейства около мен не обичат чалга. Децата, които свирят в оркестри, пеят в хорове или печелят олимпиади не се сродяват с чалгата. Признавам на мен ми е приятно да слушам Горан Брегович, най вече когато е без думи. Като че ли думите портят най много чалгата, освен нейната елементарна музика.

- 31-01-2013|Историк

Темата тук е за чалгата, но аз ще си позволя да цитирам точно тук и какво каза наскоро в интервю проф. Елдъров (цитирам го, защото има връзка не само с темата за чалгата, но и с други теми, много популярни по страниците на това списание):

„Досега не съм чул международна фондация да финансира изследователски проект за робските практики в Османската империя, за организирания терор над македонските българи или за етническото прочистване, на което са подложени тракийските българи през 1913 г. Обратно, заедно с цялото българско общество станахме свидетели, как в последните години истинската история целенасочено и методично се подменя с песни и танци на народите, с балканската кухня, със сексуалността в Османската империя. Това е чалгата в науката. За нея винаги има европейско финансиране. А и не само европейско. Видя се напоследък какви проекти печелят финансиране от конкурсите на Фонд „Научни изследвания“. За дискурса на бельото има пари, за дискурса на сп. „Македонски преглед“ няма. „

- 06-02-2013|Джони

Историк, като говорим за чалга можеш ли да ми обясниш изумителния факт, че „истинкатата“ /по Елдъров, когото ценя/ българска историография повече от сто години разказва за турското робство в милиардни тираж годишно без да е произвела нито едно конкретно историческо изследване за робстовото в империята? Излиза че истинските „истинските“ историци са произвеждали безкрайни разкази за робството без да имат за база и да са провели ни едно историческо изследване. Това ако не е чалга история и основа за чалга мислене, кое е? Още по-изумителна чалга е обяснението за чалгата: виновни били някакви фондации и тъмни сили все едно те, а не задружни сили на историци, писатели и творци са я създали и са отговорни за масовата ни дебилност.

- 07-02-2013|Историк

Джони, както можеш и сам да се досетиш, става въпрос за различни понятия. Едно „конкретно историческо изследване за робството в империята“ – за робството от гледна точка на империята – е нещо съвсем различно от едно изследване на робството от гледна точка на поробените народи. Ако ти самият, Джони, си склонен да пишеш история единствено и само от гледна точка на империята, то други историци пък пишат история от гледна точка на поробените от тази империя народи.

- 16-02-2013|Не, сега вече не идва само от

Много хора казват, че чалгите са сръбски ритми или пък цигански, но всъщност това е съвременната еврейска музика. Най-известните бългаски чалга песни от „зората на чалгата“ са заемки от „най-голямата певица на Израел“ Сарит Хадад. Ето една песен на Сарит Хадад:

http://www. youtube. com/watch? v=tVac8ejuLQo и песен на Азис: http://vbox7. com/play:7fef36e6 Отново „симпатягата“ Азис: http://vbox7. com/play:65197b4a и ето и оригинала на Сарит Хадад: http://vbox7. com/play:8aead4b2 Сарит Хадад: http://www. youtube. com/watch? v=-JrgeYPgmag

и сега Софи Маринова: http://vbox7. com/play:7881a98a

Оригинала на „Единствен мой“ на Софи Маринова – „класика“ в българската чалга – отново от Сарит Хадад: http://www. youtube. com/watch? v=AZ0opZB2Hwg&feature=related

Ето я и Софито: http://vbox7. com/play:5243773c Сарит Хадад „Shalom Haver“: http://www. youtube. com/watch? v=jBLDFOBxxZ8 и може би най-известната песен на Софи Маринова: http://www. youtube. com/watch? v=pCO7vthP5qs…layer_embedded#! Сарит Хадад: http://vbox7. com/play: f1ba8623 Милко Калайджиев: http://vbox7. com/play: c1f4f27f ……………… Музиката, на която българите се кълчат по кръчмите е еврейска! Забележете и кои са чалга певците, които давам като примери! Азис, Софка… Тези, които създадоха и наложиха чалгата като масова музика в България.

И понеже те са цигани, хората решиха, че това е циганска музика. Но всеки, който е слушал Gipsy Kings или пък руски цигански песни знае, че не така звучи циганската музика. Някои пък нежно наричат чалгата „поп фолк“, все едно, че е съвременна българска фолклорна музика. Да, поп фолк е, но еврейски.

Много е интересно това уеднаквяване на българската и еврейската музика. Ама нали още преди създаването на държавата Израел Теодор Херцел пише в „Държавата на евреите“ за двата варианта за еврейска държава – или в Палестина или… в Югоизточна Европа.

А ето и един от последните хитове на Сарит Хадад в дует… с Алисия, в който израелската певица пее на български език: http://www. youtube. com/watch? v=-RVzyx_wJ5U

Коментарът под клипа: „Поздрави от Израел!“ вече звучи страшно. Оказва се, че и тъй наречените „Стари градски песни“, станали любими на по-старите поколения са си чиста проба еврейски частушки облечени с български текст. Разбира се, в селата те не са били феномен, появили са се в градовете, където евреите са се вихрели с пълна сила.

Само вижте познатата ви „Аз съм Гошко убавеца“ – чиста еврейска мелодия! Покварата тръгва от градовете, щото те са в ръцете на евреите. http://www. youtube. com/watch? v=SaqeXNpWUMg http://www. youtube. com/watch? v=urDqK1I8YZM…=endscreen&NR=1 http://www. youtube. com/watch? v=3AytdAacOm8

България неслучайно беше представена на Евровизия от българския вариант на Сарит Хадад – Софи Маринова. Ако сравним и долните две песни, разлика няма. Оказва се, че Софито яко копирала еврейски ритми и от Синагогата са произнесли тежката си дума.

Копието; „Плачещо сърце“ – Софи Маринова http://www. youtube. com/watch? v=vaKQZ2UsnHs

Оригинала; Шалом Хавер – Сарит Хадад http://www. youtube. com/watch? v=jBLDFOBxxZ8 … това е едно много добро пояснение за това как се създават „негрите на Балканите“ – с еврейска подложка в културен аспект, с което се деформира и психологията, а оттам до посегателството над биологията е само една крачка. …

- 17-02-2013|Гост

Един въпрос

От последния коментар се пръкват множество размисли. Преди време полуофициално беше подхвърлена версията за първоосновата на „Ставай, страна огромная“, в творбите си Любен Каравелов порицава подражателството на турските маками сред младежите, а мен ме чопли отвътре: Добри Чинтулов на какво се обляга, като създава мелодиите си. Чуха се и тук злостни подмятания в неофициални сфери на общуване, „специалистите“ за пореден път се завзираха в пъпа си, белким го загубят и „се обожествят“ като Зевс… Май за пореден път се актуализира вицът за негрите в Африка според представите на ромите, където в поантата момченце се провиква:“Лелее, щом всеки там е црън, црън, та син, какви ли ще са им циганите?“…

За автора на коментара моите поздравления. Сбъдва се посланието от припева на една неувяхваща хулиганска песновка:“Всеки търси своя нокаут и само как си го намира“.

Chuncho

P. S. Виж, повечето от „класиците“ ни в родната писменица са необоримо доказани, че „са заимствали или са се учили“ от чужди образци, на което в странство му викат плагиатство, но…у нас нали така е прието да си премълчаваме…Да не преповтаряме великия Христо Ботев, чието откровение би трябвало да краси портала на всеки психостационар:“Свестните у нази считат за луди“…

- 20-02-2013|Самолет 005 – … хайде пак да питаме…

На въпроса „Кое е българското в българската музика?“ може да отговори един музиковед. Но отговорът отново ще е субективен, защото всеки музиковед е потопен в съответна школа. Коя е българската музиковедска школа? Кой е основоположникът и›? Освен това нали знаете, че зад българското име Таратункьо Дарадункьов може да стои и евреин (уточнявам това, защото пак зачекнахме евреите, а също и това, че ако въпросният Дарадункьов е криптоевреин, то не виждам нищо лошо, защото криптоеврейсквото има своите здрави рационални, исторически и логични основания)… Има ли цензура в българските музиковедски школи (ако има такива школи с някакво съвременно значение и принос)? Кой налага и е нарожил тази цензура или тенденция на мислене? Какво означава това за народното творчество? Как умира един фолклор? – умира при измирането на носителите на фолклора… Кои са съвременните носители на фолклор в България?

От малък съм чувал баба ми, шопкинята, да пее една песен, която за последен път чух да се изпълнява от „сръбска“ или „македонска“ група отвъд Косово – чак в подножието на планината Явор, което не е чак толкова далече от Трънско. Та ето я групата „Искон“, носеща исконно име от старобългарски, а не от староруското прилагателно – иЗконный… Ето тукклик

- 23-02-2013|Гост

Благодаря на Самолет 005!

Хайде да оставим потомците на Русь да се изтягат връз домашните си печки. Виждал съм ги как извръщат очи при среща с фреските в Казанлъшката гробница-на дрехите и прическите на нашите пра-пра-прабаби дори биха завидели манекенки от водещите модни къщи в света, а за надръстените одеяния на дворянските женщини ще си премълча с такт на професионален психиатър…То при тая менте пърцуца, дима от махорката и вкиснатата на пот смрадня в ниските им соби какво друго да им се привижда пред погледа освен сто и още половината им отгоре оки бяла сланина в изографисаните баришни на Кустодиев… За славянската азбука, то се знае, Владимир Улянов от Казан я е натъмънил, нали на него всичко му е било повече от ясно…Да не говорим как оплячкосаха светите ни обители, за да „нямаме минало“ и сега дори не ни ги дават за ползване в хранилищата си по големите им градове. Що да ги правиш, нали са ни братя, ще ги изтърпяваме…

Та на думата. ИСКОНИ(жалко, че нямам старобългарска графика на машинката си) е наречие в старобългарски. Означава и начало и край, сиреч-изобщо. Григорий Цамблак, един голям книжовник и просветен човек, дори ги ограмотява в тогавашната Киевска Русь. Неговият превод на Евангелието започна така:“ИСКОНИ БЕ СЛОВО…“, което е адекватен израз на оригинала. Явлението е известо в езикознанието като ЕНАНТИОСЕМИЯ(„ито“ в края е под ударение)-в една форма се съдържа антонимна двойка. Древно явление в езиците. Колкото се отива по-назад в миналото, толкова честотата му на срещане е по-голяма. Пример с испанския глагол IR – той е първичен и в началото е означавал „отивам и идвам“ едновременно и от ситуацията или контекста се е манифестирало едно от значенията, по-късно се отделя от него VENIR…

Чух песните, нямам думи, те са си наши! За една нова година по сръбската телевизия тамошните им звезди си присвоиха дузина македонски песни, но в изпълненията им повече мязаха на неудачници, които се опитват да трошат лешници със зъби. И добре е така, че поне не се и опитват с родопски шедьоври, камо ли пък да се изпънат на нещо от Странджа…И те са ни братя по номинал…

Ти да си във висините, Самолет оо5!

Chuncho

P. S. Големият писател Алексей Максимович Пешков-Горки по повод каскадите на Гришка Распутин от Покровское е рекъл:“В Русия открай време е вървяло на смахнати хора“. Е, и ние не сме по-назад, имаме си Михал и с него си спретваме гоненици…

Моля, откраднете този текст!

Автор: Златко Енев

Ще започна този текст с една добре позната история из българския национален фолклор: за братовото момче, което отишло при Хитър Петър, за да му иска пари назаем, защото решило да започне собствен занаят…

Дал му Петър парите, а след това седнали да пият по едно кафе, да се разговорят.

– Та, как точно мислиш да започваш, чичовото? – пита Петър. – Тя, търговията, вярно хубава работа, ама и тя иска акъл, иска знаене и можене…

– А, проста работа, чичо – отвърнало момчето. – Ще купувам евтино, ще продавам скъпо… Колко ѝ е на търговията, проста работа е тя…

– Тъй, тъй – почесал се Петър дето не го сърби. – Я ми дай пак парите, че нещо май сгреших при броенето първия път, да ги преброим отново…

Подало му момчето парите, а Петър ги мушнал в джоба си и рекъл:

– Тя вярно търговията проста работа, ама другия път, като ми поискаш пари, няма да е лошо да си измислиш някаква друга работа. Тая дето си я намислил, така няма да стане, във всеки случай…

Тъй. Разправих ви историята, както може би вече се досещате, за да припомня на всички ни, че, както го е казал народът, златни му уста, „от пръдня боя не става“, тоест за всяко нещо на този свят, колкото и просто да изглежда на пръв поглед, се иска разбиране, знание и способности. Уж проста работа, уж всички я знаем, а все така се получава, че някои, както изглежда, все пак не я знаят…

Откъдето пък ще прескоча на истинското нещо, или, както още се казва, „послание“, което искам да ви изпратя с този текст. А именно: парадоксалното на пръв поглед твърдение, че кражбата на интелектуални съдържания в Интернет няма смисъл – а съответно няма смисъл и страха от нея, който, така поне ми се струва, мотивира до голяма степен мисленето и действията на някои колеги в българското, а и не само, виртуално пространство.

Ще започна с едно принципно разграничение, без което няма как да се разбере и постави в реалния му контекст горното твърдение. Става дума за разграничението между две принципно различни култури, два различни начина на мислене и поведение, които тук ще обознача с названията“култура на недоимъка“ и „култура на изобилието“.

Културата на недоимъка е познатата на всички ни култура от ежедневието. Имайте пред вид, че смисъла, в който използвам това понятие тук, не е непременно свързан с конкретните икономически, културни и политически реалности на родното българско общество. Проблемът с недоимъка или недостига е принципен проблем, от който не може да се откъсне или избяга никоя човешка дейност, ограничена от рамките на материалното ни битие и съществуване. Тя е фундаментален проблем на човешкото съществуване, произтичащ от принципната несъизмеримост на, както изглежда, неограничените ни потребности и желания, от една страна – и необходимостта да ги ограничаваме и сдържаме, поради ограничеността на ресурсите в материалния свят, който обитаваме. В такъв смисъл всяка материална култура е по принцип култура на недостига и недоимъка, само че в различна степен, естествено.

За да обобщим: културата на недоимъка се характеризира от повече или по-малко постоянен превес на търсенето над предлагането, с възможни фази на обръщане на тази връзка, които обаче са изключения и като такива са принципно нетрайни.

Културата на изобилието, напротив, е култура, при която има принципно превъзходство на предлагането над търсенето. Единствената форма на такава култура, която ни е позната в момента, при това все още в някаква зародишна, начална форма, чиито измерения ние в никакъв случай не сме в състояние да обозрем и осмислим в този ранен етап от нейното възникване, е културата на виртуалното пространство и Интернет. Множество футуролози и различни други специалисти, занимаващи се с проблемите на бъдещето, спекулират върху евентуалните възможности за постигане на някаква подобна култура и в рамките на материалния свят, с помощта на нови технологии и познания, но поне засега изгледите за достигането на нещо такова са строго ограничени до рамките на спекулативното, фантастично мислене.

Фактът, че културата на изобилието ни е позната единствено под формата на виртуално пространство, тоест една форма на опит, която до голяма степен си остава някак чужда на нормалното ни ежедневие на хора, борещи се за оцеляване или успех в един материален, а значи изпълнен с недоимък, свят, съвсем не означава, че тя не предявява съвсем реални изисквания към способността ни за адаптация, приспособяване към принципно нови, непознати до този момент, начини на мислене и поведение. Именно това е смисълът на понятието, който е абсолютно актуален за всички ни и вече упражнява определено влияние върху животите и обстоятелствата ни, независимо от това до каква степен самите ние го осъзнаваме или сме склонни да го признаем като фактор, при това съществен.

Без да се впускам в дълги и заплетени умозрения относно различните фундаментални разлики между двата начина на мислене и поведение, самият аз ще ви запозная единствено с онзи техен аспект, който по мое мнение има напълно директно отражение върху животите на всички ни, поне доколкото сме участници в живота, взаимодействията и политиките на виртуалното пространство, в неговия сравнително ограничен български вариант или в световния му, глобален такъв.

Значи, принципната разлика между двете неща е очевидна: докато в първия случай основният императив, основното задължително и неизбежно правило на мислене и поведение, вече е предпоставено от самия факт на ограничена наличност на ресурсите, то във втория ситуацията е напълно противоположна – ресурсите са далеч по-изобилни от потребността или дори физическата ни способност да ги обозрем, достигнем или преработим, в какъвто и да е практически смисъл. Оттук и разликите между двата принципно различни начини на мислене и поведение: докато в материалния свят смисленият тип поведение е свързан с налагане на ограничения – за предпочитане разумни – върху потреблението и разпределението на ресурсите, то във втория случай единствено смисленият въпрос е по какви начини можем да разширим възможностите за усвояването и потреблението им.

И отново, нека обобщим: културата на изобилието се характеризира от повече или по-малко постоянен превес на предлагането над търсенето, с възможни фази на обръщане на тази връзка, които обаче са изключения и като такива са принципно нетрайни.

Оттук и разликите в смислените модели на поведение, налагани от спецификите на двете различни култури: докато в първия случай, при културата на недоимъка, смисленото поведение е онова на защита на ресурсите и ограничаване на потреблението им, то във втория случай смисленото поведение е онова на добавяне на нови ресурси, нови съдържания или начини на потребление, в зависимост от собствената ситуация и възможности.

Казано на по-достъпен български език: в първия случай смисленото поведение е да се пазите да не ви окрадат. Във втория вече просто няма смисъл от „пазене“, поради простата причина, че с това вие лишавате хората от възможността да добавят нещо свое към цялото (евентуално използвайки вашите ресурси). По този начин вие се противопоставяте на цялата логика, управляваща тази нова култура и по неизбежност осъждате себе си и собственото си участие на „закърняване“ и постепенно оттегляне от главното русло на развитие, което винаги протича там, където има най-големи възможности за обмен и взаимнополезно добавяне на нови и оригинални съдържания.

Разбира се, казаното с неизбежност води до логичния въпрос: а как в такъв случай ще успеете да доведете участието си до постигане на някакъв вид лична полза, лична печалба – тъй като, поне засега, това е всепризнатият мотив на човешката дейност, от гледна точка на теориите на рационалното действие? Ние действаме, за да постигнем някакъв вид полза и печалба – лична и/или колективна. Но как може да се постигне нещо такова в една култура, която поставя принципния си акцент не върху разумната обмяна на (ограничени) ресурси, по възможност при взаимна полза, а върху добавянето на собствено съдържание към принципно неограничените ресурси, теоретично достъпни за всекиго?

Простият отговор на този въпрос е, че поне до момента прост отговор няма. Все още не е открит ясен и приемлив модел за материализиране на принципно извън-материалния характер на културата на изобилието, която ние познаваме само в нейния виртуален вариант. Оттук и множеството спорове и реални конфликти, свързани най-вече с темата за защита на интелектуалните права, които постепенно се превръщат в реален център на борбата на идеите в този напълно нов вид човешка дейност. Навсякъде по света притежателите на интелектуални права се борят със зъби и нокти срещу неизбежната ерозия на социалния им статус, идеща от факта, че плодовете на техния труд и изобретателност са точно онзи вид ресурси, които подлежат на най-лесна дигитализация, тоест „де-материализация“, а следователно с неизбежност попадат в кръговрата на културата на изобилието, при която общоприети модели за възнаграждение поне засега липсват. Налага се да се живее със заместители – което, разбира се, е не особено приятна перспектива, особено от гледната точка на традиционния носител на обществен прогрес в неговия модерен вариант – тоест възнаграденият интелектуалец, поне в обществата, в които това е станало възможно, някъде през последните сто и петдесет години.[366]

Без да ви залъгвам с твърдения, че самият аз съм успял да намеря някакво обществено приемливо решение на този тъй труден проблем, оттук нататък бих искал да ви запозная с моето собствено, лично решение, което лежи в основата на цялата ми работа покрай доброволния просветителски проект, известен на читателите в България под името „Списание ‚Либерален преглед‘“.

Вече започнах с най-важното: „кражбата“ не само е нещо непродуктивно, тя просто няма смисъл при новите условия на всеобщо изобилие. Теоретично възможно е, разбира се, да си представим някакъв много сръчен и усърден крадец, който се опитва да гради присъствие въз основа на чужди неща, но реалността на Интернет-ежедневието ни убеждава начаса, че това е напълно невъзможно: простото копиране на чужди съдържания не предоставя на евентуалните потребители никаква мислима мотивация да предпочетат вашия сайт, вашето присъствие, пред нечие друго. Нещата така или иначе са достъпни (почти) навсякъде. Защо тогава някой би трябвало да си дава труд да дойде точно при вас, а не при оригиналния източник? Реалното състояние на нещата е, че при подобна „стратегия“ съответното Интернет-присъствие на практика никога не успява да надмогне границите на незабележимостта и си остава напълно невидимо за масовия (или елитарен) потребител, който никога не успява да го открие, камо ли пък запомни.

Но също толкова непродуктивно – поне от моя гледна точка – е и поведението, основаващо се на мисленето (а всъщност инстинктите) на старата, „гладна“ култура на недоимъка. Човекът или хората, демонстриращи такъв тип поведение, с неизбежност изпадат в ролята на старата врана от добре познатото стихотворение на Вапцаров. Както се опитах да обясня по-горе, с това те се противопоставят на базисната логика на мрежата и по неизбежност се оплитат в противоречията, произлизащи от принципната несъвместимост на двата типа култури. Кой съм аз? На кое време принадлежа, кое мислене поддържам? – всичко това са въпроси, чиято актуалност не намалява ни най-малко с възхода на дигиталната ера и, както показва развоят на нещата, повечето от големите притежатели на интелектуални права, поне в Америка и поне сред вестникарската гилдия, постепенно започват да осъзнават необратимостта на процеса и да търсят решения, избягващи принципния конфликт с потребителите, отказващи да плащат за нещо, което по тяхно мнение е част от новото време и новата култура, а следователно – принципно безплатно. Проблемът с квадратурата на кръга – а как да се оцелее в тази ситуация? – си остава въпрос на собствена изобретателност, все още.

Отбелязвам с истинска радост, че поне дотук самият аз съм се сблъсквал само с два случая на подобен вид отношение към работата тук у нас, тъй като повечето ми български колеги са абсолютно в крак с времето и нямат нищо против текстовете им да се пре-публикуват, разбира се при условията на creative commons. Но тук вече е време да се спра и на истинските, реални основания, придаващи смисъл на работата на всички ни.

Първото нещо, което трябва да се уточни, е че и при този вид дейност има напълно разумни и обосновани изисквания и очаквания за получаване на някакъв вид респект и оценка за положения собствен труд. Това е напълно естествено и то е ясно и подробно обяснено в условията на вече споменатите creative commons: ако пре-публикувате някого, то вие сте задължен/а да сложите линк към оригиналния текст и да покажете ясно, че това е съдържание, което сте заели отнякъде, а не сте създали сами или публикували за пръв път. Това е политика, към която самият аз се придържам толкова стриктно, колкото мога – и единствените случаи, в които под публикувани в „Либерален преглед“ не-собствени текстове няма линкове, са онези, в които текстовете са ми предоставени лично от самите автори. За мен това е задължителният израз на етичност и професионализъм, който обвързва всички ни – и случаите, в които не съм се придържал към него, са ми непознати, ако и да не изключвам възможни грешки и недоразумения, които бих бил щастлив да коригирам заедно със съответните държатели на (морални) права. В този дух смятам, че и тази тук дискусия е възможно най-ясен израз на уважение и респект към работата на колегите, с които имам разногласия, тъй като, ако не уважавах мненията им, аз не бих си дал труда да мисля и теоретизирам върху тях.

Но истински важният, философски значим и основополагащ от някаква гледна точка, момент и смисъл на този вид дейност, този вид философия и работа, се състои в нейната различност от всичко познато досега. И тази различност, тази принципна новост, трябва да бъде добре осъзната и дискутирана, за да може да се достигне до някакъв момент на обществено разбиране относно необходимостта от по-различен поглед и подход към нея.

Какво точно имам пред вид? Човешката дейност, човешката активност, по принцип има и винаги е имала една и съща крайна цел, един и същ краен обект: получаването на някаква форма на внимание от себеподобните. В хода на развитието на цивилизацията този лежащ под всичко останало субстрат е получавал различни материални и нематериални форми (парите и богатството като основна и централна сред всички тях), но едва в наши дни, преди всичко в областта на безплатната дигитална култура (чийто върховен израз в момента са сайтове като „Уикипедия“), той получава една рязко различаваща се от досегашните, форма и проява. А тя се изразява във факта, че в новата виртуална сфера вниманието е не само прикрит, но и почти единствено възможен, продукт на обмен и открит обект на желанието. Вниманието е новата валута на виртуалното пространство. Докато в миналите, пък и сегашни времена е напълно възможно човек да си представи някакъв вид абстрактен „копач на богатство“, който е до такава степен полудял, че го преследва дори на някакъв хипотетичен самотен остров (какъв смисъл от злато и богатства на самотен остров?), то в наши дни търсачът на „новата стара валута“ – вниманието – е напълно немислим извън компанията и осезателното присъствие на себеподобните. Всичко, за което работим ние – и което имаме реален шанс да постигнем, поне в тази си дейност – е вниманието на хората. Разбира се, ние си оставаме материални същества и в такъв смисъл дейността ни, изключена от сферата на материалното и неговите награди, става безсмислена. Но едно от важните следствия от всичко казано дотук е, че връзката между идеалните и материални аспекти на теоретично възможната „награда“, към която човек може да се стреми, вече е много по-далечна и много по-опосредствана, отколкото в сферата на традиционната пазарна икономика, при която наградата е очевидна – хората работят най-вече за „пари“, и това е нещо, с което всеки от нас е интуитивно запознат. В новата икономика на вниманието, на идеите, тази връзка е далеч от очевидна и тя изисква значителна доза изобретателност от страна на действащите лица, за да бъде материализирана. Дали човек ще избере да пише книги, които да се опитва да разпространява по обичайния път, да материализира реномето си под формата на платени сказки и беседи, до които се допускат само ограничен брой хора, да се опитва да направи достъпа до сайта си платен (нещо изключително трудно, навсякъде по света), да използва виртуалното си присъствие, за да продава материални продукти и реклама, или да настоява за най-обикновени дарения от страна на читателите си, са неща, които си остават въпрос на собствен избор, предпочитания и изобретателност. Във всеки случай принципната реалност, пред която е изправен всеки от нас, поне в началото на дейността си, се изчерпва с добре познатата балканска сентенция „Паре нема, действай!“

Но кои всъщност са основанията човек да очаква някакъв вид придобиване на виртуално богатство в новата икономика, в новата сфера на идейния капитал? Най-късно от времето на Адам Смит насам всеки средно образован човек е запознат с базисния начин, по който функционира човешката стопанска дейност, а именно – чрез прибавяне на стойност към някакъв вид продукт. Без прибавяне на стойност няма реално натрупване на капитал, има единствено спекулация и прехвърляне на продукти от едни ръце в други. Същото, естествено, се отнася и до сферата на виртуалното пространство и виртуалната дейност, където, за да има основания да очаква някакъв успех и придобиване на капитал, човек трябва да добавя собствена стойност към продуктите, които предлага. При условие, че сте добавили достатъчно собствена стойност към продукта, към ресурса, то разпространението му от други хора, превръщането му във „вирус“, е най-голямата награда, буквална шестица от тотото, която някой може да ви предложи. Това е нещото, което ви прави популярен и познат на всички, тоест притежател на значителен виртуален капитал; това е нещото, което ви дава шансове за някакъв вид печалба в новата икономика; това е нещото, което има смисъл в цялата работа.[367]

Разбира се, предпоставката за всичко това е нелесна за постигане, от което следва и това, че при цялата си простота и яснота, този модел на мислене и действие е абсолютно некопируем, тъй като е свързан с непогрешимото присъствие на една изключително висока степен на индивидуализация и индивидуалност. Тази последната пък е единствената гаранция за това продуктът ви да стане невъзможен за „открадване“. Когато са достатъчни само няколко реда, за да разберат всички, че това е текст или песен, или фотография, на еди-кого си, то „краденето“ им, разбира се, става безсмислено, освен за собствено ползване. В една толкова малка и базираща се на завист култура, каквато е българската, това е и основната причина истински добрите неща да не се копират: всички майстори на копирането са наясно с факта, че, разпространявайки този тип съдържания, те вършат услуга не на самите себе си – и съответно не го правят. Останалата, безучастна и незаинтересувана част от публиката, си остава най-често не при чем, откъдето и следва изключителната бедност на тукашното виртуално пространство. Но това вече е напълно различна тема…

Позволете ми сега, на края на този текст, да се спра накратко на специфичните за „Либерален преглед“ характеристики, които според мен дават основания това издание да се разглежда като типичен представител на новата икономика и новия вид мислене, за които говорих дотук.

На първо място: всеки от материалите, публикувани на този сайт, се разглежда не като окончателен, а като начален продукт във веригата от добавяне на стойност, за която говорих досега. Колкото и важен да е от моя гледна точка даден текст, колкото и много усилия да са вложени в създаването или превеждането му (а понякога и в простото му пре-публикуване от някой друг български сайт), то принципната умонагласа, с която аз подхождам към него е следната: оттук нататък започва истински интересното, истински важното. А именно – различните отражения и въздействия, които този текст ще има върху българското виртуално, мисловно и духовно пространство. При това леко бомбастичният привкус на тази широка формулировка начаса се снема обратно на земята, защото основната форма на всички тези неща е силно видима и осезаема: имам пред вид дискусиите във форума на списанието, както и различните форми на комуникация между самия мен и други участници. Това е основната и начална форма, под която „Либерален преглед“ добавя стойност към предлаганите на сайта продукти – и в такъв смисъл най-големият комплимент, който някой може да направи на изданието и на самия мен, е да каже (както нерядко се случва), „хм, всъщност коментарите под текста са много по-важни от самия него“.

Но това, разбира се, е само началото, само връхчето на айсберга. Истинската специфика на „Либерален преглед“ се състои в неговата идейна и идеологическа основа, във факта, че той е един от малкото сайтове в българското виртуално пространство, където се предлага не просто пъстра смесица от принципно различни и несъвместими едни с други текстове, а платформа, тоест последователен и концептуално изяснен начин на мислене и действие, свързан с определени политически идеи, които са сравнително неясни или просто непознати в България. Един текст от „Либерален преглед“, ако е част от идейното му ядро (което на практика най-често означава преведен от някакъв чужд език от създателя на сайта), е по принцип напълно „некрадим“, просто защото чуждостта и непривичността му за почти всички други масови сайтове в България е толкова очевидна, че те по-скоро биха си отхапали езиците, отколкото да публикуват „нещо такова“. С две думи: „Либерален преглед“ е онова, което днешна България не е. Той е нещо, което идва от бъдещето и поне засега е напълно екзотично и чуждо за обкръжението, в което се предлага. Той е опит за рязко – и изключително трудно – размърдване на „гюллетата“, както се изразява един мой познат. Той е изцяло обърнат към някакво засега почти невидимо читателско тяло, принадлежащо към някакво също толкова виртуално бъдещо поколение, чието съществуване е като минимум спорно. Той е нещо като нищо друго в тази част от Европа.

И, за да привършвам, бих искал в края на този текст да изпратя един поздрав-предупреждение към всички свои колеги, които все още са убедени, че могат „и така, и така“, тоест хем да бъдат част от новата икономика, хем да мислят и действат по начините, характерни за старата. Става дума за един кратък стих на Валери Петров – който, надявам се, дори и на вече преклонната си възраст ще бъде достатъчно модерно и динамично мислещ, за да ми прости този акт на „кражба“, а всъщност преклонение пред гениалността на прозрението, съдържащо се в тези няколко негови реда:

Като блок немръдащ е

А да тласка иска.

Всяка мисъл с бъдеще

Спъва и потиска.

Гледа те немигащо

Без искра, без пламък.

Ето какво значело

Философски камък!

С почит!

Златко Енев

Берлин, януари 2013

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (10)

- 23-01-2013|Цанко

Добре де, дайте да видим до какво се свежда цялата идея тук?

Виждам, че се изяснява въпросът, че това било „непродуктивно“, ама пък после се оказва, че и онова било „непродуктивно“ … Добре, кое тогава е истински продуктивното?

Хм. Тъжният отговор е, че на практика в съвременния Интернет-свят май НИЩО не е продуктивно! Просто целият този толкова повлиян от copy-paste технологиите свят става все по-КОНСУМАТИВЕН! И съответно: анти-продуктивен.

Това е характерно за цялата ни съвременност: днес ти имаш милиарди повече стимули от начало до край да си бъдеш най-обикновен консуматор – и съвсем нищожни, почти незабележими стимули да бъдеш продуктивен, да бъдеш креативен! Замислете се за предишната епоха, в която ходехме на кино. Колко пъти ходехме на кино – веднъж в седмицата? Най-често – да. Всеки ден от седмицата? Трудно. Все пак това струва пари. А днес как е? Същите тези филми, днес, ако решиш, можеш да ги гледаш по три пъти на ден, без да даваш пари, без да излизаш от къщи!

Прекрасно, нали? Вероятно се надяваш, че след като потребителят изгледа 3 филма днес, накрая все ще му останат и 5 минутки време, в които да прегледа и твоя текст?

Само че и тук има една уловка, и тя е, че отделният човек все пак няма неограничени възможности да потребява. Денонощието все така се състои от 24 часа – независимо какво голямо количество ново, и по-ново, и най-ново съдържание се появява в Интернет! Когато ти нямаш време да прочетеш всичко, което ти се чете, кел-файда за теб от факта, че всяка минута се добавят нови и нови неща, които ти, ако би имал време, сигурно би пожелал да прочетеш?!

Така че и тази „рецепта“, която ни дава Златко тук – „смисленото поведение е онова на добавяне на нови ресурси, нови съдържания или начини на потребление,“ – на практика е безсмислена.

Каква полза да добавяш нови и нови количества от нещо, което никой няма да успее да изконсумира (по чисто физически и биологични причини)?

Не разбираш ли, Златко, че в новата ситуация на практика авторите са още по-обречени? Ако преди, в материалната епоха, в хартиената епоха, ти все пак имаш известна надежда, защото тогава твоята книга се конкурира на пазара само с тези книги, които в момента също са пазара (или в библиотеките, в които твоите читатели ползват по местоживеене) – то днес, в „прекрасния нов свят“, твоята книга се конкурира вече не само с тези книги, които в момента са на пазара (или в библиотеките) – а нейна конкуренция днес е вече и цялата налична в дигитален вид книжнина, не на определено място – а навсякъде по света! И създадена не в определен период – а създавана през цялата история на човечеството досега!

Е, как ще се пребориш ти с цялата глобална – и всевековна – конкуренция?

(Същото важи, разбира се, и за съвременното кино. И даже там положението е още по-зле: ако ти си направил филм, то в предишната епоха твоят филм се конкурира само с … другите 1-2 филма, които ги дават заедно с него в кварталното кино. А днес вече твоят филм е изправен пред конкуренцията на всички останали филми, до които потребителят може да стигне чрез сайтовете за даунлоуд… Мащабите на конкуренцията са просто несравними! Така че дали има смисъл да правиш ОЩЕ един филм?)

- 23-01-2013|ц

Ако има относителност, значи има и абсолют. Ако относителността е множество, то абсолютът е единство (на множеството). Ако си мислим, че сме част от абсолюта, сме на прав път, защото сме в неговото множество, но всеки опит да представим себе си и нашите идеи като абсолюти е опит далеч от реалността…

В този смисъл, една либерална позиция, която е правилната позиция, би настоявала за разнообразие във формите на публикуване и правата върху тях, би предложила начини за справедливо уреждане на конфликта на интереси, ако възникне такъв… защото, нека си признаем, нашият час, прекаран в четене на хубава книга или гледане на добър филм, се различава по качество и усилие от часа на авторите и създателите на същото това съдържание… Ние просто нямаме право да използваме техният продукт по начина, по който използваме въздуха…

За да не бъдат думите ми разтълкувани погрешно, ще поясня, че не защитавам абсолютното право на някого да изисква своето си, нито пък симпатизирам на абсолютното право на друг, да ползва чуждото, сякаш е негово… Просто правата и използването на интелектуална собственосттрябва и рано или късно ще бъдат уредени; предполагам, решението няма нито да е „комунистическо,“ анархично, нито „капиталистическо,“ тотална защита на собствеността… по-скоро ще е нещо ново, както подобава на новото време… нека пушекът от информационната революция се поразреди, и токава ще видим по-ясно бъдещето… прекалено рано е за твърди заключения.

- 23-01-2013|ц

иначе, текстът е добър и сложен, поне за мен, нямам време да го прочета внимателно сега… но се радвам, че Златко повдига темата… бих се радвал ако има повече дискусии по тeзи въпроси… много е заплетен и ме интересува чисто професионално

- 23-01-2013|Цанко

Аз доколкото знам, съвременното законодателство по този въпрос е достатъчно либерално, поне от гледна точка на позицията на авторите. Който автор иска, може да си ползва системата за защита на авторските си права – а който автор предпочита някакви други подходи (един или друг „комънс“), също е свободен да си ги ползва.

- 23-01-2013|ц – към цанко

Да, така е… Но… Авторите уж имат своя глас върху това дали и до колко техният труд е заплатен, но при реалностите на дигитализацията, както отбелязва Златко някъде по-горе, това е глас без особено значение…

Масовото използване на копия на продукта просто правят прилагането на закона невъзможно…

Обаче, аз мисля за технологиите по един принципен начин: ние, хората сме създатели на технологиите, ние имаме контрол върху тях, дигитализацията не е реалният проблем, проблемът, е че на Запад все още се търсят форми за оптимално уреждане на правата и използването на интелектуалната собственост… форми които хем да подкрепят авторите, хем да не спъват прогреса на обществото като цяло.

Ако в един момент правителствата на САЩ и Западна Европа решат да прекратят свободния обяд, те ще го направят, не технологиите ще са пречка пред такова решение, а хората, които имат възможност да влияят на решенията на правителствата…

Ние често се взираме и показваме дефектите на Западните общества (в това няма нищо лошо), но и често забравяме за качеството на западните демокрации--те са най-големите, ако не единствените създатели на продукти на креативността, и те, вероятно несъзнателно, или благодарение на сложната си политическа и социална система държат вратите отворени… макар и най-сериозни защитници на частната собственост, западните общества разбират, че за тях днес е по-добре да затварят донякъде очи за нарушаването на правата на собственост върху продуктите на интелекта, отколкото да търсят начини на всяка цена културата и изкуството и дебата и прочие да бъдат регулирани като се регулира движението по пътищата…

- 24-01-2013|Историк

И коя точно е „базисната логика на мрежата“?!

Може би: „всичко е позволено“ (просто защото няма кой, или няма как, да те перне през ръцете, виртуално или реално?)

Аз пък ще да ви кажа, че базисната логика на развитието на всяка техническа новост е следната:

1. Етап, в който съответната техническа новост се развива без всякакви регулации (което е и съвсем естествено, едно, че регулациите просто още не са създадени, и второ, че самата новост все още се ползва от твърде малко хора и затова не е голям обществен проблем това, че все още не е попаднала под регулации).

2. Етап, при който регулациите върху съответната техническа новост постепенно набират сила и достигат пълния си обем.

И виждам, че има хора, които си мислят, че в момента сме все още на първия етап – без да съобразяват, че може би вече е дошло време за втория етап.

- 24-01-2013|Златко

М-да. Винаги съм казвал, че има късметлии хора на тоя свят, родени научени. Те и гъските, както всички знаем, са родени научени, поради което са спасили и Рим – благодарение на особената си дарба за крякане.

Това хубаво, само че повечето от нас, за зла врага, не са родени научени, тоест са принудени да четат книжки и други подобни скучнотии, за да научават по нещо. Та, за ония от вас, които четат книжки, ето тук една изключително важна и полезна точно по отношение на тази тема, книга:

The Master Switch

Но за какво всъщност става дума? Първо, книгата се превърна в буквален камък на препъването, защото, когато се появи, покрай нея в Америка се завързаха нечувани дискусии (едно на ръка, че това я направи бестселър, разбира се). Значи, това е едно изключително интересно, задълбочено и компетентно изследване на регулативните политики на Америка от последните 130 години (от появата на телефона насам). При това става дума не за някакъв скучен анализ, а за жива история – битките между различните американски монополи са представени много увлекателно, много интересно, човек разбира един куп неща, които инак няма как да знае, и т. н. Само един пример: въвеждането на комерсиалната телевизия е било забавено с минимум десет години поради факта, че патентите върху нея са изкупени още отрано и почти изцяло от RCC, корпорацията, която държи радиото – а тя, разбира се, няма никакъв интерес да си създава сама конкуренция.

Книгата е изпъстрена с подобни примери – на практика няма голяма технология, която да не е била забавена изключително много от принципно монополисткия подход, който правителството е избирало без изключения при регулацията на новите технологии. Тимъти У (авторът) е изключително критичен към досегашните американски подходи към ключовите технологии и предупреждава много директно ДА НЕ СЕ прави това и по отношение на Интернет. За наше с вас щастие, първо, самата технология е направена още от самото начало така, че да бъде изключително трудно да се контролира и, второ, правителството на Обама изглежда се вслушва в тоя съвет, тъй като, за всеобщо удивление, само около година след излизането на книгата младият У получи много отговорен пост в администрацията на Обама, точно в онази нейна част, която се занимава с регулация на новите технологии.

Повече няма да разправям, надявам се да съм пробудил любопитството на поне един-двама от хората, които не са родени научени. Ако някой иска да чете, но има трудности с намирането на книгата, нека ми се обади…

- 24-01-2013|Цанко

Златко, за съжаление хората всеки път са си мислели „Този път ще е различно“ („This time it’s different“ – и песни има на тази тема, ама и книги вече има написани).

Предполагам, че и Aaron Swartz също е живял с мисълта, че този път е по-различно – но се самоуби, преди да провери докрай. И на Тимъти У не му остана нищо друго, освен да му напише един прочувствен, съвсем не технологичен, а просто традиционен, некролог (за списание „The New Yorker“).

- 05-02-2013|Благо

Защо така старателно избягваме трогателно наивния и очевидан аспект на проблема? Виртуалното споделяне не е ли съвсем реалната възможност да се освободим в здравословни граници/хайде, да не бъда съвсем краен, въпреки че се изкушавам/ от огнетяващата комерсиализация, тъй като днешната ситуация изисква „нова“, а всъщност добрата стара и автентична мотивация на творческия напън – да му се поддадеш, защото не можеш иначе? „Културата на изобилието“ няма ли, ама че парадокс!, да доведе/бавно и мъчително, разбира се/ до някаква форма на катарзис и смирение? Не казвам авторите да не подписват произведенията си/слава Богу тази зловредна приумица е останала в мрачното средновековие/, но няма да е лошо по-често да усещам, че авторът споделя или се освобождава в творбата си, а не наднича зад рамото ми с кисела физиономия.

- 06-02-2013|Историк

Е, все някаква система трябва да се намери – при която авторите да получават определена материална изгода именно от труда си на автори – а не да получават материални блага по някакви други поводи и от някакви други източници (последното също е един вид „мрачна средновековна“ практика: меценатство, спонсорство, или каквото там му намерят по-благовидно название).

В живота има и нещо повече от щастие

Автор: Емили Есфахани Смит

„Именно преследването на щастие е онова, което пречи на щастието“

През септември 1942 Виктор Франкл, известен еврейски психиатър и невролог от Виена, е арестуван и транспортиран в нацистки концентрационен лагер заедно с жена си и родителите си. Три години по-късно, когато лагерът е освободен, по-голямата част от семейството, включително и бременната му жена, е загинала – но той, затворник номер 119104, оцелява. В своя бестселър от 1946, Човешкото търсене на смисъла, който е написал само за девет дни, описвайки преживяванията си в лагера, Франкл стига до заключението, че разликата между онези, които са оцелели и хората, които са загинали, се е свеждала само до едно: смисъла; едно прозрение, до което той е стигнал още рано в живота си. Още като ученик в гимназията той имал следното преживяване: един от учителите му обявил пред класа, че „животът не е нищо повече от процес на горене, процес на оксидация“. Франкл скочил от мястото си и отговорил, „Господине, но какъв може да бъде тогава смисъла на живота?“

Както сам разбрал в лагера, хората, които успявали да намерят смисъл дори и при най-ужасяващи обстоятелства, се оказвали далеч по-устойчиви срещу страданието от онези, които не успявали. „Всичко може да се отнеме на човека, освен едно“, пише Франкл в Човешкото търсене на смисъла, „последната човешка свобода – да изберете поведението си при всички възможни обстоятелства, да изберете свой собствен път“.

Франкл е работел в лагера като терапевт и в книгата си дава пример с двама затворници, които срещнал там и които мислели за самоубийство. Като много други в лагерите, тези мъже били напълно лишени от надежда и смятали, че няма какво повече да очакват от живота, нищо, за което да живеят. „И в двата случая“, пише Франкл, „това беше въпрос на възможност да им се покаже, че животът все още очаква нещо от тях; от тях се очакваше нещо в бъдещето“. За единия мъж това било малкото му дете, което по онова време живеело в чужда страна. За другия, който бил учен, това била серия от книги, които той трябвало да довърши. Франкл пише:

Тази уникалност и специфичност, която отличава всеки индивид и дава смисъл на съществуването му, има въздействие както върху творческата работа, така и върху човешката любов. Когато се осъзнае невъзможността от замяната на някой човек, това позволява да се види в цялата ѝ величина отговорността, която човек носи за съществуването си и неговото продължаване. Един човек, който осъзнава отговорността, която носи пред някое човешко същество, което го очаква с любов, или пред някаква недовършена работа, никога няма да бъде в състояние да захвърли живота си. Той знае „защо“-то на своето съществуване и ще бъде в състояние да издържи почти всяко „как“.

През 1991 библиотеката на Американския Конгрес и Клубът „Книга на месеца“ нареждат Човешкото търсене на смисъла сред десетте най-влиятелни книги в Съединените щати. Тя е разпродадена в милиони копия по целия свят. Днес, повече от двадесет години по-късно, духът на книгата – подчертаването на смисъла, на стойността на страданието, както и отговорността пред нещо по-голямо от собственото „аз“ – изглежда не подхожда към нашата култура, която е по-заинтересувана от преследването на личното щастие, отколкото от търсенето на смисъл. „За европееца“, пише Франкл, „изключително характерно за американската култура е, че, отново и отново, човек бива увещаван и командван да ‚бъде щастлив‘. Но щастието не може да се преследва; то трябва да се получи от само себе си. Човек трябва да има причина да ‚бъде щастлив‘“.

Според института Галъп нивата на щастие сред американците днес са на най-високо ниво от четири години насам – както е, изглежда, и броят на книги-бестселъри с думата „щастие“ в заглавието. Галъп пише, че почти 60 процента от днешните американци се чувстват щастливи, без особен стрес или тревоги. От друга страна, според Центъра за контрол над болестите, около 4 от 10 американци не са успели да открият задоволителна цел в живота. Четиридесет процента не смятат, че животите им имат ясен смисъл или цел, или са неутрални по този въпрос. Почти една четвърт от американците се чувстват неутрални или пък нямат ясно усещане за това какво придава смисъл на животите им. Изследванията показват, че да имаш цел и смисъл в живота, увеличава общото благополучие и задоволство от живота, подобрява умственото и физическо здраве, увеличава издръжливостта срещу болести и самочувствието, и намалява шансовете за депресия. Освен всичко това, праволинейното преследване на щастието парадоксално прави хората по-малко щастливи, според едно скорошно изследване. „Именно преследването на щастие“, както Франкл е знаел, „пречи на щастието“.

* * *

Това е причината, поради която някои изследователи предупреждават против самоцелното преследване на щастие. В едно ново изследване, което ще бъде публикувано тази година в Journal of Positive Psychology, учени-психолози са запитали почти 400 американци на възраст между 18 и 78 години дали смятат, че животите им са смислени и/или щастливи. Изследвайки в продължение на около месец събраните по този начин сведения за различните отношения към смисъла, щастието и много други променливи – като например нива на стрес, начини на потребление и отглеждане на деца – учените са установили, че смисления и щастливия живот се припокриват до известна степен, но в края на краищата са много различни един от друг. Щастливият живот, както са установили психолозите, е свързан с това да бъдеш „вземащ“, докато смисленият живот отговаря на това да бъдеш „даващ“.

Щастието без смисъл е характерно за един сравнително повърхностен, самоцелен или дори егоистичен живот, в който нещата вървят добре, нуждите и желанията са лесно задоволени, а трудните или изморителни усложнения се избягват“, пишат авторите.

Но по какъв начин се различават един от друг щастливия и смисления животи? Щастието, смятат учените, означава да се чувстваш добре. По-специално, те са открили, че хората, които са щастливи, обикновено смятат, че животът е лесен; те са в добро здраве и са в състояние да си купуват нещата, от които имат нужда или си желаят. И докато нямането на много пари намалява и усещането за щастие, и онова за смисъл, то има много по-силно въздействие върху щастието. Щастливият живот е определян освен това и от липса на стрес или тревоги.

Нещо по-важно от социална гледна точка: преследването на щастие е свързано с егоистично поведение – като вече споменахме, с това да бъдеш „вземащ“, а не толкова „даващ“. Психолозите дават на това едно еволюционно обяснение: щастието е свързано с намаляване на подтиците. Ако имате някаква нужда или желание – като например глад – вие го задоволявате и това ви прави щастлив/а. Хората стават щастливи, с други думи, когато получат каквото желаят. Но те не са единствените, които могат да се чувстват щастливи. Животните също имат нужди и желания, и когато тези последните бъдат задоволени, те също се чувстват щастливи, посочват изследователите.

„Щастливите хора получават много радост от получаването на дарове от другите, докато хората, водещи смислени животи, получават много радост от онова, което дават на другите“, обяснява Катлийн Вос, една от авторките на изследването, в скорошна презентация в университета в Пенсилвания. С други думи, смисълът е преодоляване на „аза“, докато при щастието всичко се върти около даване на „аза“ онова, което той си желае. За хората, които имат висок смисъл в животите си, е по-вероятно да помагат на нуждаещите се. „Ако може да се каже нещо, то е, че чистото щастие е свързано с не-помагане на хора в нужда“, пишат изследователите.

Онова, което различава човешките същества от животните е не преследването на щастие, което се случва навсякъде в природата, а преследването на смисъл, което е уникално за хората, според Рой Баумайстер, водещият учен при изследването и автор, заедно с Джон Тиърни, на скорошната книга Воля: преоткриване на най-голямата човешка сила. Баумайстер, социален психолог в държавния университет във Флорида, беше обявен от Института за научна информация като особено много цитиран учен за 2003 г.

Участниците в изследването споделят, че извличат смисъл от даване част от себе си на другите и правене на жертви за по-голямата група. По думите на Мартин Е. П. Зелигман, един от водещите учени-психолози а наши дни, при смисления живот „вие използвате най-мощните си сили и таланти за да принадлежите към и да служите на нещо, за което вярвате, че е по-голямо от самия/самата вас“. Например, притежаването на повече смисъл в живота се свързва с дейности като купуване на подаръци за други, грижа за децата или спорене. Хората, чиито животи имат високи нива на смисъл, често активно търсят смисъл дори и когато знаят, че това ще бъде за сметка на щастието им. Понеже са вложили силите си в нещо по-голямо от себе си, те се и тревожат повече, и имат по-високи нива на стрес и безпокойство в животите си от щастливите хора. Да имаш деца, например, е нещо свързано със смислен живот и изисква саможертва, но често е свързвано с ниско щастие сред родителите, включително и сред онези от тази група. Всъщност, според харвардския психолог Дейниъл Гилбърт, изследваният показват, черодителите са по-малко щастливи когато общуват с децата си, отколкото когато спортуват, ядат или гледат телевизия.

Смисълът се отнася не само до себепревъзмогването, но и до превъзмогването на настоящия момент – което е може би най-важното откритие на изследването, според учените. Щастието е емоция, която се изпитва тук и сега, но в края на краищата то изчезва, като всички други емоции; положителният ефект и чувствата на удоволствие са много бързо променливи. Количеството време, в което хората казват, че се чувстват добре или зле, има връзка с щастието, но никаква – със смисъла.

Смисълът, от друга страна, е нещо продължително. Той свързва миналото с настоящето и бъдещето. „Да се мисли отвън настоящия момент, за миналото или настоящето, е признак на сравнително смислен, но нещастен живот“, пишат изследователите. „Щастието обикновено не се открива в размисли върху миналото или бъдещето“. Тоест, хората, които мислят повече за настоящето, са по-щастливи, но пък ония, които прекарват повече време в мисли за бъдещи или минали борби и страдания, изпитват повече смисъл в животите си, макар че са били по-малко щастливи.

Случването на отрицателни събития в живота, открива изследването, намалява щастието, но пък увеличава количеството смисъл, което имате в живота си. Едно друго изследване от 2011 г. потвърждава това, като открива, че хората, които имат смисъл в живота си, под формата на ясно определена цел, поставят задоволството си от живота по-високо дори и ако се чувстват зле, в сравнение с ония, които нямат ясно определена цел. „Ако в живота изобщо има смисъл“, пише Франкл, „то тогава трябва да има смисъл и в страданието“.

* * *

Което пък ни довежда обратно до живота на Франкл и по-специално до едно решително преживяване, което той е имал преди да бъде изпратен в концентрационния лагер. Това е била случка, която подчертава разликата между преследването на смисъл и преследването на щастие в живота.

В ранните години от зрелостта си, преди той и семейството му да бъдат изпратени в лагерите, Франкл се е утвърдил като един от водещите психиатри във Виена и света. Като 16-годишно момче например, той започва кореспонденция със Зигмунд Фройд и един ден му изпраща статия от две страници, която е написал. Фройд, впечатлен от таланта на Франкл, изпраща статията на International Journal of Psychoanalysis за публикация. „Надявам се, че нямате нищо против“, пише той на тийнейджъра.

Докато следва в медицинския университет, Франкл се отличава дори още повече. Той не само създава няколко центъра за предотвратяване на самоубийства сред тийнейджъри – работа, която продължава в лагерите – но и прави свой собствен, изключително важен принос в полето на клиничната психология: т. нар. логотерапия, чрез която се цели да се помогне на хора, изпаднали в депресия, да постигнат нормално състояние чрез откриване на уникалния смисъл в собствения си живот. През 1941 теориите му получават международно внимание и той работи като главен невролог във виенската болница Ротшилд, където рискува живота и кариерата си, правейки фалшиви диагнози на душевно болни пациенти, за да не бъдат еутаназирани, както гласят тогавашните официални наредби на нацистите.

Това е и същата година, в която той трябва да вземе решение, което променя напълно живота му. С многообещаваща кариера и все по-надигащата се заплаха от страна на нацистите, той кандидатства за американска виза, която получава през 1941. По онова време нацистите вече започват да събират евреите, за да ги изпращат в концентрационни лагери, като избират първо възрастните. Франкл знае, че е въпрос на време кога нацистите ще дойдат да приберат него и родителите му. Знае също и че, когато го направят, той има отговорността да бъде заедно с родителите си, за да им помага да преодолеят травмите на лагерния живот. От друга страна, като току-що оженен мъж с виза в ръката, той е изкушен да напусне за Америка и да живее в сигурност, където освен това може да постигне сериозни успехи в областта си.

Както описва Ана С. Редсанд в нейната биография на Франкл, той не е знаел какво да прави, така че се отправил към катедралата Св. Стефан във Виена, за да проясни главата си. Докато слушал музиката на органа, той непрекъснато се питал, „Трябва ли да изоставя родителите си? … Да им кажа ли сбогом и да ги оставя на съдбата им?“ Каква е била отговорността му? Той търсел „знак от небето“.

И когато се върнал вкъщи, го намерил. На масата лежало парче мрамор. Баща му обяснил, че било от останките от близките синагоги, които нацистите разрушили. На мрамора се виждал фрагмент от една от десетте Божи заповеди – онази, в която става дума за почитане на майката и бащата. Така Франкл решил да остане във Виена и да се откаже от каквито и да било възможности за търсене на сигурност или кариера, очакваща го в Съединените щати. Решил да се откаже от собствените си планове, за да служи на семейството си, а по-късно и на затворниците в лагера.

Мъдростта, която Франкл събрал от преживяванията си там, сред невъобразимо човешко страдание, е днес също толкова уместна, колкото и тогава: „да бъдеш човек е нещо, което винаги сочи, и е отправено, към нещо или някой друг освен самия теб – било то смисъл, който трябва да бъде постигнат или друго човешко същество, което трябва да бъде срещнато. Колкото повече човек забравя себе си – като се отдава на някаква кауза, на която служи или на друг човек, когото обича – толкова по-човечен става той“.

Баумайстер и колегите му биха се съгласили, че преследването на смисъла прави човешките същества уникално човешки. Като оставяме настрана егоистичните си интереси, за да служим на някого или нещо по-голямо от самите нас – като посвещаваме животите си на „даването“, а не на „вземането“ – ние не само изразяваме своята фундаментална човечност, но също и признаваме, че в добрия живот има и нещо повече от преследването на простото щастие.

Източник

Емили Есфахани Смит е американска журналистка и редакторка на блога за поп-култура Acculturated, както и сътрудничка на изданията The New Criterion, Defining Ideas, Wall Street Journal, The Washington Times, The New Criterion, the Atlantic, и The Daily Beast.

Коментари (6)

- 27-01-2013|Милка Кралева

Радвам се за този материал. Отдавна търсех нещо повече че Франкл. Прочетеното събужда много мисли. Благодаря на авторката. Благодаря и на издателя!

- 27-01-2013|Гост

Чудесно!

Спомних си книгата на Морис Бернардак „Лекари на невъзможното“ и там също както при Виктор Франкл се споменават удивителни съдби на хора, които оцеляват в концлагерите именно заради вътрешната си устойчивост.

Другата страна на разглежданото явление-вътрешната хаотичност в човешката психика е чудесно изобразена в разказа „Коновалов“ на Максим Горки или „човекът, който няма опорна точка“.

На български изказаните тези на авторката се подкрепят и с езиков материал: изконното значение на богат е не „имотен“, а щастлив. Ето и обръщението: бедни ми народе, сиреч-нещастен народ. Да споменем и позабравеното убог в значение на нещастен, ощетен от природата и т. н.“Богат, с каквото в пътя си спечелил, без да очакваш нещо той да ти даде“-Кавафис „Итака“, така че щастието не бива дори да се споменава както табуто за името на Бога, камо ли да се преследва като дивеч. Имаме си и чудесни фолклорни сбирки, там се среща:“Най са зян тези, които искат все кяр да са“…Човек трябва да живее така, че дори на малоимотността му да завиждат околните, което е повече от сигурен белег за реалното щастие. И в тои порядък на изложените мисли пожеланието „Бъди щастлив!“ би трябвало да се приема като упрек, дори обида от масовката.

- 28-01-2013|Boryana Statkova

Оценил е, че е останал жив!

Не знам кои се отчайват по-лесно или дали има такава отлика между жените и мъжете.

- 07-02-2013|Теменужка

„Всъщност, според харвардския психолог Дейниъл Гилбърт, изследваният показват, че родителите са по-малко щастливи когато общуват с децата си, отколкото когато спортуват, ядат или гледат телевизия.“ – това са неверни заключения, защото всичко е относително. В случая може да се спори дали има нещо по-хубаво от това да бъдеш с децата си и да общуваш пълноценно с тях, независимо дали са малки или вече възрастни.

Иначе статията е много интересна, разбира се.

- 08-02-2013|Историк

Да… Както казва по-горе една читателка: „Прочетеното събужда много мисли.“

Но още повече мисли щеше да събужда прочетеното, ако беше придружено и с някои от най-простите и важни факти около Виктор Франкъл.

Първо, това е човек, доживял до възрастта 92 години! Много ли са хората, които днес доживяват до такава възраст? А сред тези, които като Франкъл са били пращани по концлагерите – каква част от тях доживяват до 92 г.?

Как се получава това? Може ли човек, който реално е отдал живота си в полза на ДРУГИТЕ, да доживее до 92 г.? Колко такива хора познавате вие лично?

Разбира се, всичко това е само повод – за размисъл – не за някакви големи изводи…

Но да вземем друг факт: самата книга на Франкъл „Man’s Search for Meaning“ („Човешкото търсене на смисъла“). В статията по-горе нещата са представени така: „описвайки преживяванията си в лагера, Франкл стига до заключението, че разликата между онези, които са оцелели и хората, които са загинали, се е свеждала само до едно: смисъла“

В самата книга на Франкъл обаче намираме нещо доста по-различно.

Реално разликата между онези, които са оцелели и хората, които са загинали, никак НЕ се е свеждала само до ЕДНО.

Имало е и друга важна отлика.

В книгата си Франкъл сам споменава какво точно е това, другото.

Франкъл разказва и за тази категория затворници, която всички са наричали „капо“ – това са онези, на които ръководството на лагерите е имало пълно доверие, които поради това никога не са гладували, и дори, както пише Франкъл, „много от тези ‘капо’ си живееха в лагерите по-добре, отколкото през целия си живот“…

(Това, последното, разбира се, не се отнася за самия Франкъл – по простата причина, че той самият е живял доста добре както преди, така и след като е бил в лагера).

Но все пак си заслужава да прочетем думите на самия Франкъл по този повод (нямам подръка книгата на български език, затова ще цитирам английския и руския текст – който ползва поне един от тези два езика, пак ще разбере за какво става въпрос):

„As I have already mentioned, the process of selecting Capos was a negative one; only the most brutal of the prisoners were chosen for this job (although there were some happy exceptions). But apart from the selection of Capos which was undertaken by the SS, there was a sort of selfselecting process going on the whole time among all of the prisoners. On the average, only those prisoners could keep alive who, after years of trekking from camp to camp, had lost all scruples in their fight for existence; they were prepared to use every means, honest and otherwise, even brutal force, theft, and betrayal of their friends, in order to save themselves. We who have come back, by the aid of many lucky chances or miracles–whatever one may choose to call them–we know: the best of us did not return.“

„Как я уже упоминал, процесс отбора капо шел по „отрицательным“ свойствам: для этой должности выбирали самых жестоких заключенных (хотя попадались счастливые исключения), Но, кроме этого отбора, который производили эсэсовцы, был еще один вид самоотбора, который непрерывно происходил среди заключенных.

Обычно выживали только те заключенные, кто после долгих лет заключения и перебросок из лагеря в лагерь избавлялся от всех остатков угрызений совести в своей борьбе за существование; они были готовы воспользоваться любыми средствами, честными и нечестными, грубой силой, воровством и предательством друзей, чтобы спасти себя. Мы, уцелевшие с помощью многих счастливых случайностей, или чудес – можно называть это как угодно – знаем: лучшие из нас не вернулись.“

- 08-02-2013|Златко

Зачети малко Тадеуш Боровски, за да видиш колко по-“различна“ е била съдбата на капото. Накрая всички отиват в камерите, рано или късно…

Нека започнем от човека

Автор: Стоян Гяуров

Тази книга е шедьовър.

След срещата с толкова много герои и съдби, с толкова много страдание и мъдрост, след гледката на клетниците в сибирския ГУЛАГ и на обезумелите евреи, радващи се на „банята“, очакваща ги в крематориума, след като е надникнал в главата на Хитлер и е изтръпнал при Сталиновото „Добър ден, другарю Щрум“, след като е доловил неземната възбуда на войнишкото съществуване по време на Сталинградската битка и празнотата на мира, последвала оргазма на победата, след като е присъствал на зловещия „коктейл“ за Айхман в новопостроената газова камера или е проследил смразяващата кръвта голгота на комисаря Кримов в подземията на Любянка, готов дори и там да „помогне“ на партията, след удивлението пред „баналността“ на доброто посред развалините на войната и в лагерите на смъртта, и накрая, при това богатство на мисли, остри като сентенции, и разтърсващия драматизъм на сцени и епизоди, нижещи се в продължение на повече от хиляда страници, рецензентът може само да се присъедини към чутото и прочетеното за този роман и да каже: Живот и съдба на Василий Гросман е един шедьовър.

За пръв път чух за тази книга някъде в началото на ’80-те години. Доволен съм, че не успях да я прочета тогава, защото неизбежно щях да я прочета като дисидентска, тоест политическа литература. Живот и съдба е много повече от това. Не само защото в романа става дума в еднаква степен за кошмара на комунизма и на нацизма, а битката за Сталинград през зимата на 194243, обратът в хода на Втората световна война, е фокусът, в който се събират всички други съдби и събития в разказа, но защото това е преди всичко епопея на човешкото и на хуманизма – свода, окръглящ моралния, тоест вечния хоризонт на човека. Това сродява Живот и съдба на Гросман с Война и мир на Толстой, като самото сравнение е мяра за величието на неговия епос.

Издателската одисея на Живот и съдба прилича на одисеята на героите от романа. Произхождащият от асимилирано еврейско семейство Василий Гросман, известен писател и журналист, който като първо перо на армейския вестник Красная звезда отразява победоносния поход на Червената армия от Сталинград до Берлин, завършва произведението си през 1960 и го предлага на списание Знамя. Главният редактор е ужасен и през следващата година КГБ конфискува всички налични ръкописи. Дали Гросман е бил чак толкова наивен? Дали е бил готов да прекрачи чертата, деляща го от откритото дисидентство? Или просто е споделял надеждите на съветската интелигенция за културно размразяване след развенчаването на Сталин през 1956?

Писателят Владимир Войнович, автор на послеслова към новия, коригиран немски превод на романа, припомня, че навремето скандалът около Доктор Живаго на Пастернак се разразява едва след като книгата е публикувана на Запад. Затова в случая с Гросман властите взимат предохранителни мерки, като „арестуват“ книгата, но оставят Гросман на мира. През 1962 – годината, в която излиза повестта на Солженицин Един ден на ИванДенисович – авторът се осмелява да напише писмо до съветския ръководител Хрушчов, в което обяснява, че в романа си е описал „само това, което съм мислил, чувствал и изстрадал“. Той завършва писмото си с драматичния призив: „Моля за свобода за моята книга.“ Писателят е приет от шеф-идеолога Михаил Суслов, който слага точка на дискусията, като му казва, че книга като Живот и съдба ще може да излезе най-малко след двеста години. През 1964 петдесет и деветгодишният Василий Гросман умира от рак.

Книгата му обаче оцелява в два екземпляра, укрити при негови приятели. През ’70-те години Владимир Войнович преснима конволута на Гросман на микрофилм, който след нови перипетии, в които има участие и Андрей Сахаров, е изнесен от страната от един западен дипломат. В 1980 Живот и съдба излиза на руски в Швейцария, а осем години по-късно романът е публикуван и в родината на автора.

Живот и съдба е книга в толстоевската традиция на руската литература. В нея няма заден план, няма модернистки двусмислия. Философско-историческите отклонения на автора са пестеливи и клонящи към морални обобщения, а миниатюрите на реални фигури, особено на Хитлер и Сталин, са връх в портретната психология. Гросман пресъздава един съвсем малък отрязък от време, но успява да филтрира в него цялата истина за характера и духа на XX век. Многобройните нишки на повествованието не се събират накрая, както би могло да се очаква; някои се докосват или кръстосват наистина, а поне две от тях (затворниците в

ГУЛАГ-а и руските военнопленници) авторът според мен просто е изпуснал, тоест забравил, но всички остават с отворен край – готови сякаш да бъдат продължени в един следващ том. Тази недовършеност придава известна формална модерност на произведението.

Толстой може да е бил образецът, който Гросман е следвал, но Чехов е онзи, когото цитира. През устата на един от героите си авторът обяснява защо той е така важен: „Чехов казва: нека оставим настрана Бог и всички онези големи, прогресивни идеи. Нека започнем от човека. Нека бъдем добри и отзивчиви към отделния човек – без значение дали е епископ, селянин, промишлен магнат, заточеник в Сахалин или келнер.“ Това е философията, която бива потъпкана от нацизма и комунизма. „Историята на човечеството – поучава монахът Иконников – не е борбата на доброто за преодоляване на злото. Това е опитът на един голям зъл принцип да унищожи и последния остатък от човешката доброта.“

Войната и тоталитарният терор са двете универсални злини, които си дават среща в романа на Гросман. Битката за Сталинград поражда у защитниците на града, у съветските хора изобщо смътната, оказала се измамна надежда, че след победата нещата ще се променят. Крахът на илюзията, че човек може да е господар на живота си, докато съдбата му е в лапите на една анонимна и всемогъща сила, е разкрит в образа на комисаря Кримов, стария, убеден болшевик, който бива наклеветен и директно от фронта се озовава в една килия на Любянка, централата на НКВД в Москва. В този „рентгенов институт за социална диагностика“ – според оруеловското сравнение на Гросман – разсипаният от побои Кримов мъдрува как при комунизма Министерството за дьржавна сигурност ще продължи да съществува, но ще събира само доброто за хората: „Всичко, свързано с вярност, честност, доброта, ще се събира от агентите в досиета. Само доброто! Тук ще се укрепва вярата в човека, а няма да се разрушава както сега.“ Съкилийникът му, старият чекист Еленбоген, който е загрижен пък как да се подобри функционалността на лагерната система, има едно още по-перверзно видение: трябва животът в лагерите да се рационализира до такава степен, че да се слее един ден с живота отвъд телената мрежа. „При всички недостатъци – обяснява Еленбоген – лагерната система има едно предимство. Само в лагера на принципа на личната свобода противостои в абсолютно чиста форма върховният принцип, разумът.“ Този принцип може да доведе лагера дотам, че да се самозакрие и да се слее с живота на селото и града.

Аз не познавам по-силно художествено свидетелство за патологията на комунизма и за причинената от него деформация на здравия смисъл. Върху същото израждане се гради и системата на нацизма, кулминираща в крематориума и в Холокоста. Затова на лагерния комендант Лис не е трудно да убеди болшевика Мостовской, че „който гледа с отвращение на нас, гледа с отвращение и на вас. (…) Между нас няма пропаст. Тя е измислена от хората.“ Гросман слага знак за равенство между „обикновения фашизъм“ (Михаил Ром) и „обикновения комунизъм“.

Гросман не е бил партиен член, но преди войната и той е засегнат от патологията на комунизма в онази специфична форма, в която ентусиазъм, вяра и страх преливат едно в друго и стават неразличими. През 1937 той слага подписа си под едно отворено писмо, искащо смъртна присъда за обявените за предатели стари болшевики. Години по-късно той сублимира отвращението от собственото си малодушие в аналогичната постъпка, която кара да извърши атомния физик Виктор Щрум в Живот и съдба. Щрум, който живее само за науката и току-що е направил важно откритие, е главният герой на Гросман. В неговия образ са фокусирани колебанията, угризенията, сложността на моралния избор на един човек, който се бори да остане човек под похлупака на съдбата, наречена тоталитаризъм.

Когато кажем произвол, обикновено разбираме само зло. Гросман отива по-надълбоко и показва, че истинският произвол е многопосочен: той включва и доброто, но тъй като стои извън волята на човека, последствията от това добро са трудно различими от злото. Щрум, подложен на тормоз заради еврейския си произход и свободомислието си, очаква всеки момент да бъде откаран в Сибир и живее в ежедневен страх от всяко позвъняване на телефона. И един ден телефонът иззвънява: „Добър ден, другарю Щрум. (…) Струва ми се, че работите в едно интересно направление. (…) Желая ви успех.“ Обаждането на Сталин променя радикално положението му. Но много скоро става ясно, че новопридобитата сила го е превърнала в роб. Щрум подписва писмото с убийствени клевети срещу лекарите евреи, съзнавайки, че извършва предателство срещу самия себе си, срещу принципите и съвестта си: „Той беше станал силен, но бе изгубил вътрешната си свобода.“ Изходът, който Гросман посочва, не е по силите на всеки: „Човек трябва да се бори всеки ден, всеки час за правото си да бъде човек. В тази борба не бива да има нито гордост, нито честолюбие, а само смирение. А когато в един ужасен час няма повече изход, човек не бива да се бои от смъртта, не бива да се страхува, ако иска да остане човек.“

Философията на смирението на Гросман придобива най-избистрен вид във вътрешния монолог на възрастната Александра Владимировна, която във финала на романа, застанала пред развалините на своята къща, се радва, защото с цялата си душа е прозряла смисъла на живота, своя и на най-скъпите ѝ хора: „…въпреки че в тези ужасни времена човекът не може да бъде повече ковач на собственото си щастие, на световната съдба, на тайнствения ход на историята, на гнева на държавата, на славата и позора на бойното поле не им е дадено да променят съществата, наричащи се хора. Каквото и да ги очаква, те ще живеят като хора и ще умрат като хора, а онези, които са мъртви, бяха успели вече да умрат като хора.“ В този горчив оптимизъм се състои нейната „вечна, горчива, човешка победа над всичко възвишено и нечовешко, което съществува и ще съществува на този свят, което идва и си отива.“ Това е оптимизмът, това е победата и на Василий Гросман.

Wassili Grossman: Leben und Schicksal. Claassen Василий Гросман: Живот и съдба. Факел експрес/Жанет 45

(2008)

Стоян Гяуров е журналист и преводач, роден през 1950 в Хасково. Завършва английска филология в Софийския университет, след което работи в държавното радио. От 1990 до 2012 е редактор в радио „Дойче Веле“, Бон. Превел е книгите: „Светът на късната античност“ от Питър Браун, „Невинни ръце“ от Александър Демант, „Мойсей Египтянина“ от Ян Асман, „Бъдещето на класическото“ от Салваторе Сетис, „Фараонът Пруст“ от Михаел Маар.

Коментари (1)

- 06-01-2013|Парпулов – Живот и съдба

Това е книга със силата на „Война и мир“ на Толстой! За съжаление, в момента в България малко се четат книги, но този, който попадне на нея, ще бъде покъртен от написаното в нея!

Бай Ганю – човекът без граници

Автор: Пламен Дойнов

Един век книгата на Алеко Константинов „Бай Ганю“ е подложена на неизброими прочити и тълкувания, обраства с коментари и интерпретации – от кратки критически отзиви, през обемни студии и цели книги, до опити за вторични фолклоризации (чрез нови вицове и анекдоти) и различни пренаписвания на алековото произведение. Така книгата „Бай Ганю“ и героят бай Ганю влизат в режим на постоянно доизмисляне. Произведението и неговият герой преодоляват времеви и пространствени граници, подлежат на все нови и нови преводи, тълкувания и допълвания като по този начин се променят. И в текста, и у героя традицията на четене постоянно открива нови смислови посоки и нови черти. Това се дължи на характерната „незавършеност“ и „отвореност“ на творбата и на огромния херменевтичен потенциал, който носи героят бай Ганю. Може да се каже, че един век след възникването си текст и герой са в процес на непрестанно разрастване и превземане на знакови територии. Творбата „Бай Ганю“ още се „дописва“, а нейният герой продължава да пътува, преминавайки всякакви – и географски, и културни, и смислови – граници. Това е героят без граници – художествена проекция на един винаги „съвременен българин“.

Как се състоява тази специфична безграничност на творба и герой? Защо в българската литература именно „Бай Ганю“ и бай Ганю образуват онова текстово и смислово пространство, което изключително последователно увеличава своите обеми и усложнява анализа си?

Още от края на Х1Х век случването на книгата и действията на героя се развиват в състояние на постоянен недостиг и набавяне на обеми, блага и смисли. Произведението се разраства в новите обеми на допълващи го издания, критически статии, пренаписвания и фолклоризации. Героят преминава в текста на Алеко през цяла Европа, после – през българския обществен и политически живот, и накрая – през ролята на морализаторстващ наставник в своята кореспонденция. По-късно обаче бай Ганю напуска текста на Алеко, за да бъде разроен в други книги („Братът на Бай Ганя“ от Георги Хаджибонев, 1897 г., „Дъщерята на Бай Ганьо“ от Сава Злъчкин, 1921 г., „Внуците на Бай Ганьо“ от Георги Савчев, 1946 г. и т. н.) и за да превземе българското всекидневие с безбройните жаргонни употреби на името си, превърнало се в нарицателно – „байганьовска работа“, „байганьовци“ и пр. Но в цялото това преминаване през множество повествователни, жанрови и езикови граници героят е изградил поведението си спрямо своята тотална цел – придобиването на блага, набавянето на количества от храна, стоки и удоволствия, изземването на капитали и власт. Това е тотална цел на тотален човек – разпростиращ се навсякъде, където пожелае, притежаващ наистина „без-гранични възможности“. В крайна сметка и произведението, и героят непрекъснато си набавят нови значения и се превръщат в своеобразна машина за присвояване на свят и смисъл. Човекът без граници – бай Ганю – е способен да надмогне всяко ограничение на всеки текст и да се впусне в своя „завоевателен поход“ през пространства и време, преодоляващ препятствие след препятствие – в себе си и навън, вгледан в миража на своята постоянно отлагана цялост.

Вече отбелязахме, че още самата структура на книгата сочи своеобразна „незавършеност“ и „недостиг“ на обем – първото ѝ издание има отворен финал („Прощавай, не е за чудо пак да се срещнем“ – обръща се към бай Ганю в последното изречение разказвачът), а следващите издания завършват с допълнително написаните от Алеко фейлетони и откъси от кореспонденцията на бай Ганю Балкански. Книгата като че ли се разроява в множество повествователни пътища за да търси своя „финален“ смисъл.

Да си припомним, че „Бай Ганю“ излиза за пръв път през месец март 1895 г. с подзаглавие „Невероятни разкази за един съвременен българин“. Критическите интерпретации не забравят да подчертаят „двоичността“ на книгата – че се състои от две части, като първата представлява цикъла „Бай Ганю тръгна по Европа“ от варианта в първото издание, а втората част съдържа трите финални фейлетона, фиксиращи действието в България. Някои от посмъртните издания (Алеко е убит през 1897 г.) започват да събират в едно всичко писано с главен герой бай Ганю и по този начин предопределят постоянното напрежение в тълкувателните усилия над книгата. Известни са и свидетелства на самия Алеко, от които се разбира, че той е написал и други текстове за бай Ганю, неоткрити досега. Каква е жанровата характеристика на книгата? По този въпрос в литературознанието тече постоянен явен или скрит дебат. Д-р Кръстев и Пенчо Славейков определят текстовете в „Бай Ганю“ като разкази, очерци, фейлетони, скици и бележки, а Александър Ничев още по-категорично укорява, че книгата погрешно се смята за едно произведение. На другия полюс са мненията на Иван Мешеков за „комически национален епос“ и на Светлозар Игов, който пише за „отворено романово пространство“ и дори за „роман с отворена структура“.

Независимо от споровете около жанра на творбата, традицията на четене здраво скрепява различните части на книгата и възбужда редица критически спорове и недоразумения. Не един от тълкувателите на „Бай Ганю“ акцентира единствено върху първата част, посветена на европейските приключения на „съвременния българин“, друг доказва неразривната връзка между двете части, а трети предпочита критическите занимания предимно с втората част, когато бай Ганю е различен – в българска среда, проявяващ се като политик и предприемач. Този динамичен и променящ се критически избор на различни текстове от книгата води до разфокусиране на образа на бай Ганю и същевременно до неговото тотализиране – той става капризно появяващ се във всякакви противоречиви ситуации, ту в целия спектър на „отрицателното“ поведение, ту в нюансираните характеристики на един „положителен тип“ и едновременно с това бай Ганю се явява като всеобемен и всеприсъстващ персонаж, откриваем „навсякъде и във всичко“.

Това, че разказите „нямат свое начало, нямат край“ (по израза на Милко Ралчев) засилва усещането за странната независимост на бай Ганю от текста. Героят не само пътува из Европа, но пътува и през литературни и всекидневни ситуации, появява се изненадващо там, където никой не го очаква – в двореца, в журналистиката, в изборния ден, в депутацията („Е, не можеше ли сега без него, ама де-де!“), докато накрая тръгне из вицовите потайности на българските градове и села.

Тази „фрагментарна“ или „цялостна“ книга не я е писал само Алеко. По един паракдосален начин тя е писана и се пише и от самия бай Ганю. Той е силен герой и неговата сила идва и от факта, че е единствен главен герой. В тази му единственост и тоталност, осигурени от сюжетните линии той става дори по-силен от своя автор. Може би тъкмо в тази повествователна доминация на герой над автор следва да търсим един от смислите на знаменития възглас на Илия Бешков: „Бай Ганю уби Алеко!“. Точно в „центриращата“ роля на героя бай Ганю се състои особеният жанров ефект на книгата. Нещо повече. Във финалния разказ от първото издание – „Бай Ганю журналист“ героят изземва перото на Алеко и сам започва да пише: „Пише бай Ганю, пише и зачерква, той е все недоволен от ядовитостта на своите стрели…“ Бай Ганю стреля с думи срещу своя създател. Станал писател, героят вече пише себе си и сам измисля Алеко.

Въпреки отделните акцентувания, книгата на Алеко наистина по-скоро се възприема като цялостен текст. Защото в стремежа да бъде „завършено“, произведението „Бай Ганю“ бива конструирано от читатели и тълкуватели в единство. Неговите повествувателни граници непрестанно се преодоляват – и от поредицата от издания на книгата, и от нейните постоянни „дописвания“ от страна на анедоктичния фолклор и най- новата литература. В този смисъл самият текст „Бай Ганю“ е без граници, без окончателно достигане на окончателното си значение и в същото време текстът е цялостен, завършен в своята абсолютна обсебеност от един персонаж. Разбира се, това забележително текстово единство несъмнено се гарантира от главния герой. Бай Ганю е безспорният подвижен персонажен и смислов център на текста.

„– Стига, господа! Бай Ганювите истории нямат свършване.“ Така възкликва един от разказвачите в последната глава от „европейския“ цикъл на книгата и по този начин изказва очевидното – разказите за типизирания герой могат взаимно да се подхранват един друг, да се умножават в циклизирана безкрайност. Повествователният модел на книгата непрекъснато е в състояние да генерира случки, истории. Но ако историите за бай Ганю никога не свършват, то самият герой бай Ганю също има способността да не „приключва“, да не се ограничава, а да превзема нови пространства, да разширява обхвата на жестовете и влиянието си, да присвоява света. Това е човекът без граници – изключително мобилен, монолитен и самопосочващ се, човек, който се разпростира по съвсем буквално телесен и битов начин, готов да прекоси и погълне – физически и символически – целия свят.

Бай Ганю се изправя пред очите на читателя като внушителен, монолитен персонаж, без вътрешна разтерзаност, без съмнения и разпътни питания. Леснотата, с която той преминава всякакви културни и морални граници се основава на неговото самомнение за ценността на собственото му тяло. Той не пропуска всяка възможност да се покаже, уверен и непоколебим в тоталната си натура. В това отношение емблематична е прословутата сцена в банята. След всеизвестния „победоносен“ вик „Булгар! Булгар!“, разказвачът изговаря смисъла на цялата картина така: „Ето го, видите ли го, българина! Този е той, такъв е той! Вий сте го чували само, сливнишкия герой, балканския гений! Ето го сега пред вас, цял целниничък, от глава до пети, в натура!…“ Никакви съмнения или още по-малко – скрупули – могат да спрат визуалния възход на българското тяло. Ако понякога бай Ганю бива смутен или разколебан в безсрамното си поведение, той за миг възвръща душевния си комфорт ту с няколко бързи реплики („Остави се, потънах!“ или „Ах, пърдон, извинете, уцапах ви бохчата.“), ту с леко „постресване“ и „позачудване“. Всички тези сблъсъци на българското тяло с европейската култура не са способни да предизвикат никакви сериозни сътресения у бай Ганю. Героят само се „поотърсва“ и продължава непоколебимо напред – в пътуването си по Европа, в изпълнение на баналните си „малки“ желания, маскирани често като идеали. Усещането е за някакво тяло-валяк, което преминава навсякъде, където поиска. Огромна маса, която помита всичко.

Затова сцената в банята е показателна за неизменния телесен триумф на бай Ганю. Тъкмо там се чува езикът на абсолютната голота. Лишеното от всички „вторични“ културни знаци тяло е оставено да проговори само. Бай Ганю е свалил белгийската мантия, свалил е и пояса с мускалите и се впуска в безпрецедентна акция с голото си тяло – „Целият басейн закипя. Като че бяхме под някой водопад.“ В анонимното и голо телесно равенство на банята изведнъж се врязва развилнялото се българско тяло, оповестено с неразбираем вик и внушителна водоизместимост. Тялото се хвърля в басейна в демонстрация пред онемелите немци. Там речта е ненужна, достатъчен е езикът на тялото, което овладява пространството и за минута изживява илюзията, че е смаяло света, че се е превърнало в самия център на Европа. В банята тялото на „преносвача на граници“ (по израза на Валери Стефанов) е освободено от всички гранични атрибути – то е без „своите“ дрехи, без „своята“ стока, безсловесно, безгранично. У него няма граници, пред него – също. Симулацията е сведена до минимум (героят се прави, че плува), но по-важното в случая е себепоказването – натрапчиво, всеобемащо.

Изключително характерното в момента е това, че Бай Ганю се развилнява на място, където няма нужда да знае чужди езици. Банята е пространство на абсолютната безграничност и абсолютната свобода. Там конфузът от липсата на каквато и да било преводимост на думи и жестове е почти изключен. Затова героят се отдава докрай на своя телесен триумф. Същевременно и на другите места, които посещава, бай Ганю се справя с „неразбираемите“ чужди езици като мобилизира до краен предел самоохраняващите функции на своето тяло. Непосветеността си в чуждите езици бай Ганю компенсира със „свой“ специфичен телесен език. Героят ту издава характерни звуци и отделя секрети, ту се бронира с предварителното си знаене на всичко, ту пуска в обръщение серия от български поговорки.

Телесното изразяване на бай Ганю съдържа богата колекция от звукови средства. Той се уригва и мляска, хърка „като Атлаския лев“, от устата му изхвръква „една псувня като бомба“, цъка силно с език над мъртвата двойка в Дрезден, секне се („та като запращя“), изсвирва с уста, у Иречек „плюе по килима“ и шумно сърба кафе „с наслаждение“ и т. н. Тъкмо у Иречек „човешкото“ в бай Ганю преминава всякакви граници: „А, уригнах се, прощавайте; туй малко просташко пада, ама пърдон, човещина, не можеш да го задържиш!…“ Тук проличава пълното разминаване между „европейското“ и „байганювското“ мислене за „човещината“. Ако за първото – изявата на Аза е неотделима от толерантното само-о-граничаване и от постоянния отказ от собствените капризи, съблюдаващи общите културни норми, то за „байганювското“ мислене – „човещината“ е някаква спонтанно проговорила телесност, неудържима и неудържана, прекрачваща всякакви норми и граници, но подлежаща на оправдание, тъкмо защото е „човещина“.

Тялото говори, но е пределно затворено в себе си, некомуникативно и неподатливо на чужди влияния и чужди знания. Въпреки предварителното си знаене, за което бай Ганю почти винаги оповестява с любимите си реплики „Знам аз“ или „Знам ги аз тях“, той всъщност не иска и да знае за нищо извън себе си, извън непосредствените си интереси и нужди. В едно типично за книгата коментарно отклонение Алеко пише: „все трябва да има някоя различка между Запада и нашата татковина. Впрочем, тая разлика бай Ганю не я сещаше и как ще я сети! Той, дето ходи, носи със себе си своя атмосфера, свои нрави и обичаи, търси си жилище по своите вкусове, среща все свои хора, на които е навикнал и в които, разбира се, не вижда нищо ново. А че именно вън от тая ограничена сфера се почва европейският живот, той нито знае и като че не иска даже и да знае.“ Човекът без граници всъщност почти не усеща преодоляването на географските и културните бариери. По неговата монологична монолитност почти не остават следи от други поведения и култури. В погледа му всички разлики от „външния свят“ се размиват – чужденците са еднакви в своето коварство спрямо българите („Всичките са таквиз!“), жените също са еднакви („А бе, я ми кажи, как ги познавате вий коя е такваз, коя не е? Аз много пъти съм се бъркал, а?“), еднакви са и мелодиите, които за бай Ганю не може да не са български, щом той ги „знае“ („„Сланинка“ зер… вий отде я знаете?“). Това е непроницаемото „българско“ знаене, чрез което тялото има гарантирано превъзходство във всяка комуникативна ситуация.

Най-категоричният вербален израз на подобна непроницаемост са пословиците и поговорките, към които бай Ганю прибягва като към щит срещу привидяния от него неизвестнен и враждебен свят. Недиалогичната среща и проваленият контакт с чуждото се обезопасяват с реплики като „Сърдитко Петко, празна му торбичка!“ или „Бързата кучка слепи ги ражда!“. Пословиците се превръщат в удобно оръжие на монолитното тотално тяло срещу неразчетената и неразбрана другост; те са готови формули с втвърдени значения, които не допускат разколебаващи отговори. Пословиците обикновено предотвратяват и отхвърлят всяка възможност за разбиране. Затова бай Ганю ги ползва с охота – те са още един инструмент за отстояване на неговата затворена „единственост“.

Друго впускане на човекът без граници в „безграничния“ свят представлява грижата по прилагането на неговите тактики за разширяване на частното му и битово пространство, за набавяне на „дребни“ блага и удобства, за присвояване на различни видове територии.

Именно в превземането на „малките“ битово-всекидневни пространства бай Ганю е „в стихията си“. Но в случая героят не е толкова разточителен в себепоказването си. За да вмести своето тяло в лелеяните удобни пространства, той ползва широк спектър от похвати, между които обаче най-силно изпъква разсеяното, кротко „присламчване“. Известни са две сцени от два влака, пътуващи съответно към Прага и към Петербург.

Първа сцена: „Бай Ганю започна да се присламчва към нашето купе. Отпърво диреше разни предлози… а сетне лека-полека усвои се, попривикна и, кажи-речи, не излизаше от стаицата ни… Отпърво той седеше на крайчеца на канапето, сетне почна да сяда по-удобно; по-сетне трябваше троица да седим на едното канапе… за да има възможност бай Ганю да вземе хоризонтално положение. „

Втора сцена: „Бай Ганю зае две седалища и си легна да подреме. На следующата станция в нашия вагон влязоха още няколко пътника и трябваше да им се отстъпят лишните места, но бай Ганю не е прост – той се преструва на заспал и хърка ли, хърка. Един великан немец, селянин, доближи с чанта в ръка до бай Ганя, почна да го буди… „Ну- у, не притворяйся, чорт!“ – изръмжа немецът и с едно замахване смете нозете на бай Ганя, сгромоли го над дисагите му и седна при нас. „

При първата сцена бай Ганю демонстрира цял тактически план, проведен с невъобразима невинност и решителна настъпателност. В постепенното обсебване на купето бай Ганю не забравя да се възползва от всяка възможност за безплатно похапване. Той си изпросва ту грозде, ту круша, ту някоя закуска, ту тютюн и коняк. Показателни обаче са разликите между справянето с преструвките и нахалството на бай Ганю в двете сцени. Ако във влака за Прага като противодействие спътниците му успяват да измислят хитър маньовър, за да го отстранят деликатно от първокласното купе, то в третокласния вагон във влака за Петербург срещу героя на Алеко се изправя друго настъпателно тяло – на „великан немец“. Оказва се, че байганювото тяло може да бъде избутано и ограничено само от друго – също толкова брутално в желанията си – тяло. Реакцията на бай Ганю и в двата случая е една и съща – конфузно отстъпление, съпроводено от умилкване и подмазване на по-силния.

Пословични са демонстрациите на апетита и храненето на героя – част от общия му стремеж към набавяне и консумиране на блага и удоволствия. Но този невероятен постоянен глад бай Ганю изпитва единствено към чуждата храна, която може да бъде безплатно погълната от него. Своята храна той поглъща пестеливо – на резени кашкавал и хляб. Наяждането „бадева“ е издигнато в култ. И смайващите екзотични звуци, които героят щедро разпръсква в пространството (мляскане, сърбане, подсмърчане и т. н.), не идват толкова от самото удоволствие от задоволяването на глада, колкото от осъзнатия възторг, че тялото поглъща чужда, безплатна храна, че се възползва от ситуацията на „келепир“. Така храненето за бай Ганю се превръща в празничен ритуал. За разлика от поглъщането на своята храна, което се извършва някак срамежливо и гърбом към другите, набързо и с подчертано неудоволствие, почти като само-изяждане. Празнината в стомаха на бай Ганю истински се запълва единствено от храна, принадлежаща на някой друг.

Впрочем, това е радостта от поглъщането на чуждото. Милена Кирова нарича бай Ганю „поглъщащият човек“. Според нея, „всичко потъва в това дъвчещо, смучещо, стържещо тяло, за да стане хомогенна и неизменна част от него“. Жаждата да имаш е превърнала героя в машина за присвояване. Бай Ганю категорично е разрешил екзистенциалната дилема, формулирана от Ерих Фром – „да имаш или да бъдеш“. Защото за героя на Алеко „да имаш“ означава „да бъдеш“. Нещо повече – бай Ганю разбира, че само в имането (на колкото е възможно повече блага и удоволствия, на неща и знаци) той би могъл и да бъде, да съществува в цялата си вечно непостижима пълнота и алчна виталност.

В същото време бай Ганю съчетава разширяването на всекидневно-битовото пространство с прекосяването на множество географски граници. В своето пътуване той си набавя и тяхната символическа стойност. В началото на книгата и на пътуването си из Европа той с гордост изброява: „Ии, ами аз що свят съм изръшнал! Ц…ц…ц!… Ти остави Едрене, Цариград, ами във Влашко! Ти вярваш ли? – Туй Гюргево, Турну Магурели, Плоещ, Питеш, Браила, Букурещ, Галац…“ Неговите „притежания“ все още се ограничават в кръга от балкански градове. Това е светът, присвоен от бай Ганю. По-късно той осведомява спътниците си, че е „изръшнал“ още градове – „Пеща, Вена и Прага“, за да се стигне в края на книгата до кипването му срещу Гуньо: „Ти мене ли ме учиш!. Ти знаеш ли кой съм аз? Ти знаеш ли, че аз цяла Европа съм изходил? Не съм като тебе дърво!“ Ако в първата част на книгата героят самохвално предизвиква комически ефект с изброяването на „завладените“ от него балкански територии, то във втората – завърнал се в България, той вече гневно разиграва авторитета на Европа. Пребиваването зад граница се превръща в солиден символически капитал. Впрочем, ако четем внимателно текста, тъкмо символически, а не финансов е набавеният от бай Ганю ресурс в Европа. Ако в книгата никъде ясно не се казва доколко успешна е търговията с гюлово масло (освен досещането от срамежливото пришиване на вътрешен джоб в антерията му), то съвсем директно е изявен ефекта от „успешното“ пребиваване извън България като присвояване на имена и авторитети – „Ех, Пратер, Пратер… туй Иречек-Миречек… Аз в Белгия съм бил.“ Имената се сипят едновременно небрежно и надменно, означаващи не нещо конкретно, а ползвани като легитимация на въображаемото превъзходство на бай Ганю над неговите съотечественици. Имената са изпразнени откъм своите специфични значения и се употребяват само като пароли за социален престиж. Европа е лишена от всичките ѝ вътрешни национални и културни различия. Тя е прекосена, присвоена и погълната от пътуващия българин в неговия нов поход на нов, съвременен „варварин завоевател“.

И какво че в предпоследното изречение от първото издание на книгата Алеко въздъхва: „Европейци сме ний, ама все не сме дотам!“! Проблемът е не толкова в синдрома за вечното недонастигане на Европа, колкото в абсолютния отказ на бай Ганю да диалогизира и да разбира чуждата култура. Човекът без граници не у-своява, а при-своява, поглъща чуждия свят. Чрез алчните си сетива той го „завладява“, понесен из него в главоломен в травестийно преобърнат „военен поход“ с влак. Пътуването до изложението в Прага всъщност е саркастично-иронично проиграване на героичните български щурмове по време на войната със Сърбия. Този път обаче, вместо национални трикольори, по прозорците на вагоните се веят жълто-белите гащички на ревливи кърмачета. Бай Ганю е идеологът на този нов „поход“ с щедро извиращия от него „патриотически възторг“ и люти закани към чужденците. Но тъкмо „военният“ език е може би най- некомуникативният от всички езици, защото той блокира всяко усилие за равностоен разговор, нивелира разликите, опитва се да омаловажи и „подчини“ знаците на Другите. Възгледът, че светът е „бойно боле“, на което всеки трябва да надхитри и надделее над останалите, мотивира изцяло действията на бай Ганю и подхранва поведението му на тотален човек – всеобемащ всяко чуждо, не-негово пространство, непризнаващ никакви граници между Аз и Те, между Ние и Другите.

През 30-те години австриецът Роберт Музил пише романа „Човекът без качества“. Неговият герой – Улрих – е човек, който е поставен в ситуация на постоянен избор. Това е драмата на съмняващия се и търсещ човек, на разколебания от европейската криза Аз, на човекът, който „няма усет за реалност, а за възможност“ (по дистантната реплика на самия Музил). Десетилетия по-рано, в края на Х1Х век обаче Алеко изобретява човека без граници – бай Ганьо, който отдавна непоколебимо е извършил своя избор – уверен и непроменим. Направил избора си, на него не му остава нищо друго, освен да „прави избори“, да произвежда ситуации на избор за другите, от които безскрупулно да се възползва. Точно обратното на героя на Музил – бай Ганю няма усет за възможност, а за реалност. Въпреки вярата на Алеко, неговият едновековен герой „знае“, че не благоприятната обществена среда ще го промени. Тази промяна могат да сторят само бъдещите прочити на „Бай Ганю“, които ще разпознаят в него и човека на бъдещето. Но настоящият прочит – межде ХХ и ХХ1 век – отказва да бъде такъв и отлага оптимизма си за следващи столетия.

1999 g.

Цитирана литература

Българската критика за Алеко Константинов, С., 1970.

Георгиев, Никола. Името на розата и на тютюна („Бай Ганьо и „Тютюн“ – междутекстов анализ), С., 1992.

Игов, Светлозар. За жанровата същност на „Бай Ганю“ – В: Български шедьоври, С., 1992.

Кирова, Милена. Бай Ганьо – поглъщащият човек – В: Сънят на Медуза. Към психоанализа на българската литература, С., 1995.

Ничев, Александър. Алеко Константинов 1863-1897, С., 1964.

Ралчев, Милко. Истинският Бай Ганю, С., 1940.

Стефанов, Валери. Преносвачът на граници (Етюди върху „Бай Ганьо „и чуждостта) – В: Творбата – безкраен диалог, С., 1994.

Текстът е публикуван за първи път като послеслов в книгата на

Алеко Константинов „Бай Ганьо“, ИК „Пан“, София, 1999

Източник

Пламен Дойнов е роден през 1969 г. в Разград. Магистър по история (СУ „Климент Охридски“). През 1994 г. е сред основателите на департамент „Нова българистика“ на Нов български университет. От 2007 г. е доктор по теория и история на литературата с дисертация на тема „Българската поезия през 90-те години: тенденции, тематични кръгове и поетически почерци“, а от 2010 г. – доцент в Нов български университет с хабилитационен труд „Годините на литературата – основания, характеристики, история: 1907, 1956, 1968 като репрезентативни години на българската литература през ХХ век“. Пламен Дойнов е поет и драматург, изследовател и преподавател в НБУ. Автор е на седем книги с поезия, между които „Висящите градини на България“, „Истински истории“ и на книгата със стихотворения и есета „Кафепоеми“, която е преведена във Франция („Le temps d’un café“, Еditions Caracteres, Paris, 2006) и Унгария („Кávéköltemények“, Napkut Kiado, Budapest, 2007).

Двамата Солженицин

Автор: Джон Бейли

„Аз съм littérateur“, пише Белински. „Казвам това с болезнено, но при все това гордо и щастливо чувство. Руската литература е вътре в моята плът и кръв“. Мнозина други руски писатели биха могли да кажат същото, и Солженицин преди всички останали. Той принадлежи изцяло към себеотдадената традиция на руската литература, която е вдъхновил Белински, и която гледа на писането като на животоизточник на идеите, прогреса, социалната истина. Белински презира изкуството със съзнателна социална цел, просто защото тя е съзнателна: за него добро изкуство е естественото, неизбежното, единственото оръжие в борбата за истина и справедливост, и той се прекланя пред Пушкин и Тургенев като велики артисти, които не са могли другояче, освен да възпламеняват човешкото състояние и да прокуждат отвратителния мрак на тиранията, лицемерието и суеверието.

Тази скъпоценна духовна същност, далеч по-скъпоценна, отколкото могат да си представят американците, живеещи под хуманното и далновидно освобождаване от това задължение, предоставено им от отците-основатели, се съдържа в писател като Солженицин като в някакъв свещен съд. Като религиозен човек, Солженицин без съмнение е скромен; като писател той е грандиозно самонадеян. Самонадеяност, а не гордост, изглежда е точната дума, защото гордостта върви редом със смирението, а Солженицин все още е, и без съмнение винаги ще бъде, безстрашният, интелигентен, егоцентричен педант, когото е портретирал с такава акуратност в „Прусашки нощи“, онази безкрайно лъкатушеща поема за самия себе си по време на войната в Германия, малко преди ареста от 1944, и която е композирал и запомнил наизуст в един от лагерите на ГУЛАГ.

Безстрашен педант, но и педант с гений. Впрочем, тук ефектът се произвежда не толкова от самия гений, а от това какво всъщност означава притежанието на гений в контекста на руската история и съветската държава. „За една страна, да има велик писател означава да има друго правителство“. Представете си този коментар, само че направен по отношение на Америка или Англия, или дори Франция. Но Солженицин, ако и да не го казва, само повтаря един друг радикал, Владимир Короленко, който в началото на този век е казал: „Моята страна не е Русия, моята страна е руската литература“. Солженицин би могъл да каже, „Моята страна не е Съветският съюз: аз съмруската литература“. Рекло телето дъба да мушка ни напомня, отново и отново, за убеждението на писателя, че никой комунист, никой дори гражданин, който някога е сътрудничил на съветската държава, има правото да се нарича руснак. „Русия“, пише той веднъж, „е по отношение на Съветския съюз онова, което един човек е по отношение на болестта, която го е нападнала. Ние не объркваме човека с болестта му; ние не го наричаме с името на тази болест, нито пък го проклинаме заради нея“.

И така руското теле мушка съветския дъб. Бодался теленок с дубом идва от онзи великолепен набор от руски поговорки, които винаги са упражнявали силна привлекателност върху Солженицин. Тук той ни предлага и още няколко, като например: „Ако те застигне неволята, използвай и нея“, а ние можем да си припомним и последния ред от едно от най-вълнуващите стихотворения на Пастернак, в което селянинът казва: „По-трудно е да се живее живота, отколкото да се прекоси поле“. Като всички негови предшественици от деветнадесети век, Солженицин притежава дълбоко усещане за добродетелите и здравия разум на руския селянин, и двама мъже от този селски произход са били негови спасители като писател. Хрушчов не е давал пет пари за Един ден от живота на Иван Денисович, но пък е виждал добре как книгата може да бъде използвана в предпазливия опит за демитологизация на Сталин. Тук главният герой е селянин, и това е нещо, което той е одобрявал, бидейки сам такъв. Любопитно е да се види как руските описания на затворнически живот – Записки от мъртвия дом на Достоевски, Колимски разкази на Шаламов, както и историята, която изстрелва Солженицин към славата – как всички те изрично отказват документалния подход и избират дистанцирания процес на изкуството, при това изкуство, опосредствано от разказвач, който е чужд на автора, един друг човешки син.

Но истинският спасител на Солженицин, и най-важната фигура в съдбата на тази книга, е Александър Твардовски, издателят на Новый мир. Това списание, наследник на старите „дебели“ списания от деветнадесети век, беше се превърнало в Съветския съюз във възможно най-близкото до орган на интелигенцията издание – на онази изчезваща класа от свободомислещи, интелектуално ненаситни личности, които бяха създадени с толкова много усилия през деветнадесети век и буквално унищожени по времето на червената реакция от 1920-те години. Разбира се, всичко в Новый мир трябва първо да премине през цензурата, и редакторският съвет е добре снабден с подставени лица от Агитпроп, но пък главният му редактор е човек, който разбира и се прекланя пред добрата литература и, както Солженицин ни казва, се стреми да привлича добри читатели с непоколебимата упоритост на златотърсач, копаещ за злато. Онова, което прави от Рекло телето… увлекателно четиво, дори за ония, които почти не се интересуват от заплетените клюки и безкрайните борби, характерни за литературните борби за власт в Съветския съюз, е завладяващата сила на разказа, с която авторът предава историята на своите отношения с Твардовски и списанието.

Твардовски дължи всичко на режима. Както сам казва на автора в множеството диалози между двамата, в стил Достоевски – „Къде щях да бъда без него?“ Той обича не властта, която режимът му е дал (Твардовски не е бил добър във властовите игри и се е чувствал погнусен от ходенето по въже, в което е трябвало да се упражнява всеки съветски апаратчик), а уловките на съветския успех: колата, дачата, тъмния костюм, дори удоволствието да сплашва ония под себе си и да се харесва на ония по-горе. Той пие много дори и за руските стандарти – някой веднъж го нарекъл „спиртоварна в панталони“ – но пиенето не уврежда нюха му за добрата литература или пък способността му да се бори за оцеляването ѝ, да плете интриги в нейна полза. Самият Солженицин също е бил енергичен интригант: трябвало е да бъде; геният му, сам по себе си, не би успял да го доведе доникъде. И с късмета, решаващо важен за всеки добър конспиратор и командир (сам разказва, че е придвижвал все по-нарастващите си ръкописи на Запад „като дивизиите на армейско подразделение“), той успява да доведе „олекотената“ версия на Един ден в живота на Иван Денисович до бюрото на Ана Берзер, едно от всеотдайните работни добичета в списанието.

Тя успява да го прехвърли, както го изисква случаят, през главите на различните „търтеи и мъртви души на Агитпропа“, така че ръкописът попада на бюрото на редактора. „Става дума за преживяванията на един селянин в лагерите“. Това подтиква Твардовски да го прочете. С удивление. Още от времето, в което като босоного момче той е учел наизуст стиховете на Некрасов, пише Солженицин, „единствено руската литература го е поддържала“, и ето тук пред него една реална буца злато, и то буца, която обещава безконечно наслаждение. Той заобичва Солженицин така, както обича и собственото си списание; славата за единия ще означава слава и за другия, макар че той, човек без истински приятели, никога не би могъл да се отпусне истински с новия си автор и ту го командва, ту го защищава; нарежда му да започне да носи подходящата униформа на успешен съветски автор, вместо да се разхожда наоколо с разпасана риза. Подкрепата на Хрушчов довежда Твардовски до екстаз („Какъв добросърдечен и умен човек е той! – Какъв късмет да имаме такъв човек над себе си!“), и препредава горещо ентусиазма на хората „отгоре“, дори вярвайки в това (макар че Солженицин не го прави), че Хрушчов и самият той са дискутирали възможността за пълно премахване на цензурата от сериозните творби и литературата.

Но обичайният фарс и трагедия съпровождат прогреса чак до зеещите висоти на социализма. Иван Денисович се появява в края на краищата по времето на Кубинската криза. Дните на Хрушчов са преброени. Сталинистите започват сериозно да се плашат. И започват да се прилагат някои от старите трикове за дискредитиране на главозамайващия успех на новото бебе на Новый мир. Редакторът на Известия, зетят на Хрушчов, Аджубей, опитвайки се да отнеме инициативата на Твардовски, обвинява редакционния екип на Новый мир в липса на компетентност, защото те не са „отворили по-широко“ тази важна тема. Някой услужливо припомня, че преди известно време вече се е появила история за лагерите, но тя разбира се веднага е била премахната. Започва трескаво претърсване на кошчетата за боклук: нищо; но името на автора е било записано (по причини, които при други времена е можело и да му донесат неприятности) – и така Г. Шелест изведнъж се оказва в ролята трескаво да диктува историята си по телефона откъм някаква провинциална дупка на нетърпеливия зам-редактор наИзвестия. Изсипват я в неделното издание без никакви коментари „сякаш историите за лагерния живот са се развявали из вестниците в продължение на четиридесет години и са станали познати до омръзване на всички“. Нещо такова изглежда е част от вестникарския живот, навсякъде.

„В нашата страна и оскърбленията, и похвалите винаги стигат до крайности“. Солженицин е твърдо решен да не бъде изкушен от никакви похвали; да не изглежда така, сякаш оказва някаква помощ или облекчение за режима – а това е нещо, което лесно може да се случи. Вместо това, както смята сега, той е направил обратната грешка, „напълно не успях да разбера новата си позиция и възможностите, свързани с нея“. Той отказва всякакви интервюта, като по този начин пропуска, както му се струва по-късно, шанса да каже какво мисли. Отказва и най-изкусителните предложения от други издателства – съветските редактори се надпреварват едни с други много по-яростно от западните им колеги – и по този начин захвърля възможността да представи в печатен вид огромната си сбирка от други материали, докато атмосферата все още е била предпазливо-либерална, а той е бил на върха на вълната.

Освен това той е дължал лоялност на Твардовски, който страстно е настоявал да го държи близо до собствените си гърди. А Солженицин никога не се е опитвал да прикрива собствената си склонност към наивност, убеждението, че стените не Йерихон ще паднат сами, ако той надува достатъчно мощно тръбата, че дъбът ще бъде изкоренен от телето. Години по-късно, когато е арестуван отново и се намира пред депортация от страната, той е убеден, че ще може да се изправи пред съветските ръководители и да ги сгълчи за простъпките им. Докато се разхожда из килията си в затвора Лефортово,

Мислено водех разговори с Политбюро. Нещо ми подсказваше, че ако получа два или три часа, бих могъл да ги разклатя, да разтърся увереността им. Не би било възможно да бъдат достигнати фанатиците в Политбюрото на Ленин, или овцете на Сталин. Но тези хора, мислех си (глупаво?) – те могат да бъдат достигнати. Ето, дори и Хруш беше показал някакви признаци на разбиране.

Това е чудесно, но то не е политика. И все пак тази дума „глупаво“, както и въпросителния знак, не са вмъкнати за нищо. Има двама Солженицини – единият, вярващият, величественият педант, единственият човек, който разбира нещата; другият, романистът, който наблюдава себе си също така остро, както го прави и с други хора, който разглежда себе си и тях с пронизващото око на един Толстой, но и със същото светско разбиране, същото милосърдие. Разбира се, без да се правят допълнителни паралели, човек може да види повторен у Солженицин същия онзи толстоев дуализъм между романиста и мъдреца-прорицател. А Толстой като романист е виждал себе си също толкова ясно, колкото е виждал и останалите хора.

Политическата проницателност на Солженицин се долавя най-ясно във великолепния портрет на Ленин от кратката новела Ленин в Цюрих, според мен едно от най-добрите неща, които той е правил някога. Това наистина е Ленин, конспираторът, циникът, човекът с гениална интелигентност и непоколебима сила на волята. И като портрет от новела той е убедителен там, където Солженицин дълбоко е подразнил някои от най-добрите сред сънародниците си, а също и някои либерали на Запад – отхвърляйки мисълта, че комунизмът би могъл изобщо някога, в някакво мислимо време, да се развие, да се модифицира и придобие човешко лице. Той е, казва Солженицин, напълно неспасяем. А това е теологическо понятие, безсмислено както за политиците, така и за либералите. Но разказите не разбират нищо от теология – и портретът на Ленин преди той да е дошъл на власт, показва ясно защо това разбиране за нещата би могло да бъде, и може би е, емпирически истинно.

Историята не предлага множество примери за вида организация, която Ленин е довел до съвършенство, и която по този начин е станала способна да го надживее. Но ако Робеспиер не би паднал, то едва ли някой би повярвал поради това, че терорът би бил престанал да бъде инструмент на правителството, че нещата при един такъв човек биха били „по-добри“. Никой не смята, че Мафията става нещо по-добро в хода на времето, че тя се цивилизова и либерализира, докато придобива нов опит. Комунизмът може и да не е осъден теологически, както Солженицин би желал да ни убеди, но той може би наистина е невъзвратимо осъден от логиката на собствените си политически техники.

Всичко това се съдържа имплицитно в дългия и изключително подробен разказ за отношенията на автора с Твардовски. Редакторът е предан човек, който е вложил целия си духовен и творчески потенциал в системата. По принцип това е било нещо неприятно за него, но то му е донесло богатство и работа, която обича, донесло е похвали за поезията му и я е продавало в огромни тиражи. Солженицин също хвали поезията му, споменавайки, че разказната поема за един съветски войник, Василий Тьоркин, е единственото произведение от този род за войната, в което не се разказват лъжи, което спира малко преди пошлостта и механичния патриотизъм, характерните черти на огромната съветска индустрия за производство на книги за войната. Тя се появява още когато войната е в ход и артилеристите от собствената батарея на Солженицин са обичали някой да им я чете, заедно с Война и мир. А това е реална похвала. Но при всичките си реални творчески постижения като поет, както и при солидната работа, която е вършел вНовый мир, Твардовски все пак е ужасно нещастен човек. Показателно е за дарбата на Солженицин като романист, че ние му вярваме в това – не защото го казва, а защото то изглежда се появява някак от истинността на портрета, по същия начин, по който истината се появява откъм портрета на Ленин.

И действително, раздвоението на една душа се проявява, иронично, под две различни форми. Твардовски не може да помири едни с друга изискванията на Бога и мамона, поетичната си душа, любовта си към литературата – и и изискванията на своите роботи-господари. Солженицин, от друга страна, изглежда не изпитва никакви трудности при съчетаването на своята Пьотр-Верховенски-страна – очарователният безскрупулен екстремист, жертващ всичко, ако е нужно и съпругата, и децата, заради книгите си и тяхното оцеляване; изливащ с радостно възбуждение подробностите на успехите си, своята огромна и легендарна слава в подземния свят на самиздат – със страната на романиста, който, криво или право, наблюдава, съди и разбира. Но в тези неща няма справедливост, както може би той пръв ще се съгласи. Твардовски умира от своите противоречия, умира буквално от пречупено сърце, когато бива изтласкан от редакторското място през 1970, след окончателното поражение на либералната политика на Новый мир. А Солженицин продължава от една сила към друга, и „когато го застигне неволята, използва и нея“.

Може би тази издръжливост е нещо, което той е придобил като зек, през лагерните години. Една от най-вълнуващите сцени в книгата е разказът за това как Твардовски остава у Солженицини, в техния скромен апартамент в Рязан, за да може да прочете Първия кръг на спокойствие, далеч от офиса. Това му доставило истинско удоволствие и той дори се радвал да бъде отново обикновен гражданин, да купува билетчета и храна като всички други, вместо да получава всичко от специалните магазини, да стои настрана от бутилката за няколко дни, докато поглъща ръкописа, а след това започва отново с водката и коняка, задавайки на домакина си безкрайни въпроси зазатвора, какво е било там, какво е правел, а накрая да се оплаква, че самият той никога не го е изпитал, но може би и това ще стане някой ден. Не само на Запад някои хора имат усещането, че все пак водят странни животи.

Разбира се, Твардовски ни се явява като далеч по-симпатичния характер. Всички ние можем да симпатизираме на слабостта, по-скоро на Исмена, отколкото на Антигона, дори и когато слабостта и удобството са на страната на големите батальони. Солженицин упреква своя приятел и ангел-хранител в това, че не е направил повече, но един такъв човек, в такава ситуация, със сигурност е направил всичко, каквото е можел. Не е негова вината, че Лениновата награда, която се е опитвал да получи за Солженицин, е била дадена на някакво партийно нищожество, или дори за това, че целият екип на Новый мир е бил принуден да гласува „единодушно“ в подкрепа на инвазията в Чехословакия. Такива неща са били просто факти от живота в мястото, на което той е бил принуден да го живее: куражът идва под различни форми и по свой собствен начин Твардовски е притежавал също толкова много от него, колкото и неговия приятел и съдник.

Нещо повече: в никакъв случай не е ясно дали неговите политически действия и цели са били напълно съкрушени. Както посочва Джофри Хоскинс в Съветската литература от Иван Денисович насам, има писатели, публикувани днес, и то не в самиздат, които са добри при всички случаи – писатели като Максимов, Войнович и Трифонов. Освен ако смятате, че изкуството на възможното е винаги някакъв низък и разрушителен компромис, то политиките на Новый мир трябва да се разглеждат като постигане на някакъв вид успех. Поне на литературния фронт, съветската „нормалност“ е била минимално модифицирана.

По-иронично е това, че западането и смъртта на Твардовски карат мемоара на Солженицин, който до този момент е кръжал безпардонно на границата на досадата, сега да стане положително отегчителен. Твърденията се поднасят с непреклонна упоритост, делата на Джек-убиеца-на-великана, се извисяват до все по- и по-легендарни висоти; и, разбира се, потиснатата прозявка на западния читател ще бъде възприета като поредно доказателство за това колко безчувствен, корумпиран и невъзможен за спасение той е станал. Но романистът е винаги жив, той никога не взема себе си прекалено сериозно – и подробният разказ за окончателното прогонване от страната е шедьовър на хумора. Това, освен всичко друго, е и единственият ретроспективен момент в книгата: останалото е било написано с бясна скорост повече или по-малко по времето, в което се е случвало, тоест докато Солженицин е реагирал бурно срещу една статия, публикувана вStern, в която се твърди, че Август 1914 е алегоричен, а не исторически роман (действително глупава критика) – и докато самата Рекло телето…циркулира из Москва и се размножава в самиздат. Така че донякъде евтината атмосфера, когато става дума за неща и хора, и объркани мисли, е донякъде неизбежна част от ефекта, който този мемоар създава. По-обичайните романи и повести на Солженицин, каквито и да са били трудностите около зачеването и създаването им, са по-солидно закотвени в изкуството и времето.

Мемоарът ни кара да питаме каква все пак е позицията на Солженицин и как евентуално би трябвало да реагираме разумно към нея? Аз бих отхвърлил веднага обвиненията, че той е също толкова нетолерантен, колкото и опонентите му, фанатик-реакционер, някакъв петнист аятолах, който получава повече удовлетворение от пердашенето на корумпирания Запад, отколкото от разобличаването на източния Антихрист. Всичко това е не по същество, и някои от либералите, които негодуват срещу укорите му (никой не е по-засегнат от презрението, идещо откъм такъв един източник, колкото е правоверният западен либерал), изглежда го правят, защото са чувствителни над всичко да са в притежание на правилната позиция, не само да перат чистите си чаршафи на публично място, но и да бъдат видени, че го правят. Както наскоро писа Ървинг Хоу в The New Republic, в своето Отворено писмо до Солженицин: „Ние сме противници на всяка диктатура – онази на Хитлер, на Сталин, или по-късно на Пиночет и Кастро“. Да, те са, и всякаква почит към тях, но това не променя факта, че решението им да се противопоставят на диктатурите е въпрос на интелектуална и емоционална коректност; то не включва целия човек, а за руснак като Солженицин включен трябва да бъде именно целия човек.

Нечестно е, но съществува пропаст, при това непреодолима, между bienpensant[368] и войника на фронта, вярващия, който е бил захвърлен на арената. Може би Солженицин наистина е малко прекалено готов за мъченичество, както и да ни разкаже за това, но това не го прави по-малко голям човек – човек, имащ право да произнася онова, което Хоув нарича „груби съждения“ срещу Запада, когато и да изпитва нужда от тях.

Разбираемо е също, ако и определено заблуждаващо, неговото настояване, че Русия е безукорна жертва; мома, пленница на Съветския съюз. За да си я представи свободна и господарка на съдбата си, му се е наложило да извърви много дълъг път назад, чак до времето, преди управниците на Москва да се научат да се държат като Монголите, на които са били васали. Това е историческа баналност. И въпреки това има някакъв смисъл, дори и така, в който той има право дори и тук, защото прикачването на една определена идея за Русия, за нейната съдба и литература, прегазва историческите съображения. „Ако само Англия би била онова, което изглежда“, както казваше Киплинг…

Има един вълнуващ момент в Рекло телето…, когато някакъв приятел, който също е имал неприятности, казва на автора, че „животът би бил невъзможен навсякъде, освен в Русия“. Солженицин чувства по същия начин, колкото и Русия да е станала Съветския съюз – което е и причината, поради която той носи със себе си собствената представа за нея. Пушкин и Толстой са правили същото. „Разбира се, че презирам страната си от глава до пети“, пише Пушкин в едно от писмата си, „но побеснявам, когато някой чужденец споделя чувствата ми“. Толстой е дори още по-безсрамно и величествено нелогичен, отбелязвайки, че може да се чувства истински свободен в Русия, защото не е направил сам нейните закони, много по-свободен от англичаните и американците се чувстват в собствените си страни, където – поради това, че сами са създали законите си – те са задължени и да ги спазват.

Нещо повече – неудобството, с което Солженицин бърка в либералната пазва, наистина е много фундаментално, и те е централно за цялото функциониране и естество на религията. Отвореното общество приема като нещо дадено, че религията е нещо произволно, че човек може да я приеме или изостави като всяко друго нещо в обществото, от образованието до козметиката. За Солженицин този възглед за нещата е дълбоко шокиращ – също толкова шокиращ, колкото сравнимото с това отношение към нея от деветнадесети век е шокирало Киркегор. Днешните събития просто подкрепят урока, че истинската религия, както и истинският морал, като нещо противоположно на отрицателните добродетели, без които дори едно свободно общество не може да мине, са близки не толкова до свободата, колкото до авторитета и властта. Може би Солженицин се надява някой ден да се завърне триумфално в Москва, така като Хомейни се завърна в Иран. Идеята не е напълно химерчина. „Защо“, питаше Херцен с мрачна ирония, в мемоарите си От другия бряг, „вярата в Бога и Царството небесно трябва да бъде глупава, а вярата в земните утопии не е? Комунистическата теология все още не е намерила отговор на този въпрос.

юни, 1980

Източник

Джон Бейли (род. 1925) е британски писател и литературен критик.

Коментари (1)

- 06-01-2013|Захари неСтоянов

От тази статия запомнете това:

„Русия“, пише той веднъж, „е по отношение на Съветския съюз онова, което един човек е по отношение на болестта, която го е нападнала. Ние не объркваме човека с болестта му; ние не го наричаме с името на тази болест, нито пък го проклинаме заради нея“.

Същото, преведено за българската ситуация, трябва винаги звучи в нашите умове така:

„България е по отношение на османската (и всяка друга небългарска) власт онова, което един човек е по отношение на болестта, която го е нападнала. Ние не объркваме човека с болестта му; ние не го наричаме с името на тази болест, нито пък го проклинаме заради нея.“

Най-опасните книги

Автор: Милена Цветкова

Коя е най-опасната книга на света? Има сведения за една книга (ако изобщо съществува), че убива по време на четене. И това е легендарната книга „Necronomicon“…

Necronomicon

Спори се дали е реална или историята за нея е съчинена от родоначалника на хорър литературата Хауърд Филип Лъвкрафт. „Некрономикон“ е спомената за първи път в новелата му от 1924 г. „Хрътка“ По неговия разказ можем да узнаем относително пълната биография на тази книга[369].

Истинското ѝ заглавие е „Al Azif“, написана е на арабски език ок. 730 г. в Дамаск от Abdul Alhazred, наричан от съвременниците си „лудия арабин“. Изследователи твърдят, че трудът е направен от кожата на девствени момичета, а текстът е написан с кръв. Книгата е преведена на гръцки през 950 г. като „Necronomicon“ от Theodorus Philetas от Константинопол. Изгорена от патриарх Михаил през 1050 г. (гръцкият текст). По това време арабският оригинал изчезва. Преведена е от гръцки на латински през 1228 г. от Olaus Wormius. През 1232 г. латинският и гръцкият текст са забранени от папа Григорий IX. Подлежи на три издания: през 14?? г. печатно издание с черни букви в Германия; през 1567? г. гръцкият текст е отпечатан в Италия; през 1623? г. испанско издание с латинския текст. Преводът от арабски на английски език, направен от великия алхимик, маг, учен и фаворит на английската кралица Елизабет доктор Джон Дий около 1585 г., никога не е бил отпечатан и съществува само във фрагменти, които са възстановени от оригиналния ръкопис.

Много са чували за тази книга, но малко знаят какво точно представлява. Самото заглавие „Некрономикон“ внушава асоциация за смърт, живот след смъртта – „Ал Азиф“ се превежда като „Воят на нощните демони“. Поетът Абдул Алхазред я озаглавява така, след като живял две години сред развалините на Вавилон, пет години изучавал подземните и тайни пещери на Мемфис и още десет години се скитал в арабската пустиня Руб ал Кхали, където според легендите бродели демонични духове и ангели на смъртта, прекланящи се пред Шейтан. В предисловието си уверява, че в пустинята видял приказния град Ирем и безименен град, под руините на който намерил светилище с манускрипти с познанието на раса, предшестваща човечеството, наречена „Древните“. Дълги столетия Древните пребивавали на дъното на океана, но след това злокобните им пълчища излезли на сушата и завладели света. Днес пред тях се прекланяли магически ордени, култове и общества. Всички чудовищни същества от магическата книга можело да бъдат призовани с описаните вътре символи и заклинания. Пълното съдържание на книгата остава загадка.

Според Лъвкрафт „Некрономикон“ се пазел под ключ в библиотеките. В действителност три институции твърдят, че притежават екземпляри от „Некрономикон“– Британският музей, библиотеката на Харвардския университет и Националната библиотека на Париж. Според проучванията на историците след последния превод на английски език постоянно съществуват 96 ръкописни екземпляра, но само 7 от тях имали силата да отварят врати към други измерения – 3 на арабски, 1 на гръцки, 2 на латински език и английският превод на Джон Дий[370]. Ръководителите на традиционните религии в целия свят призовават за изземването на опасната книга. Те предупреждават, че в нея се крие огромна сила – самият акт на четене може да повреди физическото и психическото здраве на четящия.

От 1968 г. досега опасната книга „Некрономикон“ е част от фабулата на над 20 компютърни игри, над 20 филма, включително и в анимационния сериал „Семейство Симпсън“[371]. Тери Пратчет я преименува на „Некротелекомникон“ – една от най-страшните книги в Магьосническата библиотека на Анкх-Морпорк, убиваща по време на четене.

Delomelanicon, книгата на Луцифер

Мистериозната книга „Delomelanicon“[372] е обект на диаболичния сюжет в романа „Деветата порта“ („Клубът Дюма“, 1993) на Артуро Перес-Реверте (екранизиран от Роман Полански през 1999 г.)[373]. Според романа книгата „Деломеланикон“ е необикновено произведение на окултната литература, писано от самия Луцифер. Тази книга позволява да „застанеш лице в лице със Светлината“, откъдето идва и второто ѝ наименование „Книга на древната светлина“.

През 1666 г. във Венеция, съгласно сюжета на „Деветата порта“, печатарят Аристиде Торча (лат. Aristidem Torchiam) издал наръчник за призоваване на дявола – „Деветте порти на царството на сенките“ („De Umbrarum Regni Novem Portis“). През 1667 г. всички екземпляри заедно с печатаря били изгорени от Инквизицията, а от огъня дори „се чувало как пищи дяволът“. До ХХ в. са достигнали само три екземпляра от уникалното издание. Самото съдържание на книгата „Деветте порти на царството на сенките“ не е опасно, но интригата е в 9-те гравюри в нея[374], които носят инициалите на Луцифер. Копирани са от „авторската“ му книга „Деломеланикон“.

В сюжета на екранизацията на Роман Полански книгата „Деломеланикон“ не е мит, а наистина съществува. Книга, написана от самия Сатана. Туркие (Торче – в превода на романа) се сдобил с нея по неизвестен начин, а гравюрите в издадената от него книга „Деветте порти на царството на сенките“ сам прерисува от „Деломеланикон“. Взети заедно, те представляват сатанински ребус. При вярно тълкуване на оригиналния текст и огромен вътрешен опит могат да призоват лично Княза на Мрака.

За книгата „Деломеланикон“ има следи още отпреди 3300 години в папируса от Турис. След това в своите съчинения я споменават пророк Даниил, Хипократ, Йосиф Флавий, Алберт Магнус и папа Лъв III. Вероятно един от екземплярите е притежавал и цар Соломон. Присъствала е и в каталозите на Александрийската библиотека, изгоряла през 48-47 г. пр. н. е. През I в. пр. н. е. е цитирана в „Corpus Hermeticum“. През XIII в. книгата е била в ръцете и на средновековния философ и изобретател Роджър Бейкън, който също я е цитирал. През XVI в. книгата е спомената и от Джордано Бруно, който прави етимологичен анализ и на заглавието (delos – ясен или явен; melas – черен) и уточнява, че „по пътя на хората, тръгнали към познанието, има девет тайни порти“. Съществува хипотеза, че печатарят Аристиде Торча е фикционален образ на Джордано Бруно, който също заради книгите си е изгорен на клада. Ако днес „Деломеланикон“ реално съществува, рискът да бъде използвана за окултистки и сатанистки ритуали е твърде голям.

Codex Gigas или Библията на дявола

Един наказан монах обещал за една нощ да събере в една книга знанията за целия свят. Осъзнал, че не е по силите му да се справи със задачата и повикал на помощ самия Дявол. Така се появил най-големият в света ръкописен пергаментов кодекс, обвит в страшни легенди. Мистериозната средновековна книга е създадена през 1229 г. в един бенедиктински манастир на чешка Бохемия.

„Дяволската Библия“ по съдържание е енциклопедия на знаещия християнин. Комбинира несъвместими текстове, които не се срещат никъде другаде в този вид – Библията, древни истории, медицински лекове и магични заклинания. Написаният на латински език сборник действително съдържа най-важните книги за християнството, притежавани през XIII в. и от Бенедиктинския орден: средновековната Библия (Стария и Новия завет), 14 латински текста на знаменитата „Етимология“ на Исидор Севилски, двете книги на Йосиф Флавий „Юдейски древности“ и „Юдейската война“ (най-достоверната история за ерата преди християнството), историческата хроника „Chronica Boemorum“ на средновековния чешки летописец Козма Пражки, „Огледало на грешника“ – сборник с назидателни и занимателни примерни разкази за проповедници, трактати на различни теми, указания за определянето на Великден, календар със синодик (указания за определянето на празниците на светиите), рецепти и други записки.

Наречена е „осмото чудо на света“. Не напразно, защото „дяволски“ необяснимото в Codex Gigas не е едно. Въпросите и мистериите преследват книгата вече осем века: Кой я е създал? Как я е създал? Защо я е създал?

Първо, Codex Gigas, латинският израз за „голямата книга“, е с височина почти 1 метър и по този признак е най-големият съществуващ средновековен ръкопис. Второ, прелиствайки книгата страница по страница, човек вижда, че калиграфията на книгата е поразително последователна. Големите манастирски книги са правени от екип от книжовници, минимум от 2-ма или 3-ма монаси, но тази книга е необичайна – написана и инкрустирана е не просто художествено, а и всяка буква е с един и същ почерк. Най-необяснимото е, че част от средновековния ръкопис създава илюзията на отпечатан по типографски метод. Трето, ако кодексът е дело на един човек, това повдига следващия въпрос – времето. Книга от такава величина би отнела десетилетия, с възрастта авторът ще промени почерка си, може би ще загуби координация, но според учените от началото до края си книгата е безупречна, без забележими грешки или пропуски. Дори без илюстрациите или декорациите трудът по писането би отнел минимум 5 години. Кой би изпълнил такава внушителна задача за максимално кратък срок, или, както гласи преданието – само за една нощ? Четвърто, няма друга християнска книга в света, която да поставя Стария и Новия завет успоредно до силни заклинания и принципи на демоничния екзорсизъм. Пето, това е единствената книга в историята, в която сам дяволът си е нарисувал автопортрет. Изображението му в цял ръст, поместено на лицевата страна на 290-тия лист, е точно срещу илюстрацията на Небесния град и точно преди началото на сектора с магически заклинания. Точно този „автограф“ донася мрачното прозвище на книгата „Библия на дявола“. И накрая – кодексът притежава свръхестествена привлекателност. Желан от най-могъщите, присвояван като военна плячка, укрит от светия римски император. Още от създаването си Кодексът вдъхвал едновременно страх и мания да бъде притежаван. Всеки, който е видял тази книга на живо, твърди, че тя притежава определена сила. Може би зад зловещия портрет на Сатаната се крие и дяволската му сила. Поради посочените обстоятелства Codex Gigas е обявен не само за „осмото чудо“ на християнския свят, а и за авторската книга на самия Дявол.

Когато преди векове учените за първи път виждат прекрасната бяла книга, решават, че няма друго обяснение за съществуването ѝ, освен да съчинят легенда[375], останала и до днес: кодексът бил написан от обречен монах, който продал душата си на Дявола. Историята започва през 1229 г. в Бенедиктинския манастир в Подлажице, на около 100 км източно от Прага. Един монах се моли за живота си в мрачна килия. Осъден е на смърт чрез зазиждане в стена заради грях, с който нарушил свещено монашеско правило. И в този момент получава божествено вдъхновение. Като изкупление за греховете си обещава невъзможното – за една нощ да напише и украси книга, която да събере в себе си цялото човешко знание, натрупано до този момент, и да прослави манастира за векове. Старейшините му се присмиват, но решават да му дадат шанс, като срокът за изпълнение на обещанието действително е една нощ. След като започнал работа, към полунощ разбрал, че не ще може да изпълни обета си сам. В най-мрачния си час той сключва нечестив договор и моли за помощ „падналия архангел – Сатаната“. Легендата разказва, че дяволът отвърнал на призива на монаха и изпълнил своята част от сделката.

Ако това е легенда, портретът на Дявола на 290-тия лист е факт. Но „Дяволската Библия“ никога не е забранявана. Дори няколко поколения монаси изучавали по нея Светото писание, а историци и окултисти я използвали като първоизточник за съчиненията си. Сред тях е и Рудолф II, крал на Бохемия и Свещен римски император, един от най-големите библиофили на своето време, който започва да се интересува от „Библията на дявола“ и през 1594 г. я иска за временно ползване в Прага. Но повече не я връща на монасите. През 1649 г., в края на Тридесетгодишната война, ценният религиозен алманах бил задигнат от Пражкия замък като боен трофей от шведските войски. Оттогава ръкописът се намира в хранилището на Шведската кралска библиотека в Стокхолм[376]. Според част от съвременните изследователи истината за съществуването на тази „Дяволска Библия“ е известна само на фамилията Ротшилд.

И да отговорим на последния въпрос – защо „Codex Gigas“ е опасна книга? Първо, ако преписването на Светото писание и евангелията са напътствани от Божията ръка, Кодексът е напътстван от ръката на Дявола. Второ, няма друг толкова ценен и пазен манастирски ръкопис, който да скрепява ведно вярата в бога, легендата за договор с Дявола и свещения екзорсизъм, роден в атмосфера на умопомрачени свещенослужители, които са се боели повече от Дявола, отколкото от Божието наказание. Трето, всеки, който е притежавал книгата, се е сблъскал с бедствие. „Codex Gigas“ донесъл на манастира в Подлажице не прослава, а унищожение – в края на XIII в. обителта е във финансов крах, а в хода на религиозните войни през XV в. е разрушена до основи. По ирония на съдбата книгата отива от черните монаси при секта в бели раса, наречена „Белите монаси“. В манастира на гр. Седлек в покрайнините на Прага белите монаси поставят Кодекса на почетно място – до гробище, осветено с пръст от Голгота. Но следва трагедия – пазителите на „Дяволската Библия“ гинат един след друг. Един авторитетен епископ нарежда на белите монаси да върнат Кодекса на собствениците му. Скоро след това манастирът е обхванат от чума. Смъртоносната епидемия препълва гробището с над 30 000 трупа. Днес манастирът в Седлек е страховит музей костница, един от най-известните масови гробове в Европа със скулптури от човешки кости.

Malleus Maleficarum или Чукът за вещици

Книгата „Чукът за вещици“ (лат. Malleus Maleficarum)[377] е инкунабул, издаден през 1486 г. в гр. Шпайер. Това е най-известният трактат по демонология, написан от двама германски монаси, доминиканските инквизитори Хенрих Крамер (14301505) и Якоб Шпренгер (1436-1494). Съдържа 256 страници чист латински текст.

Като инкунабул и после като старопечатна книга има неимоверен успех: в течение на 9 години претърпява 9 издания, 7 пъти е била издавана през XVI в. Общо до края на XVII в. има 29 издания, 16 от които в Германия, 11 във Франция и 2 в Италия[378]. В продължение на два века (края на XV – средата на XVII в.) „Чукът за вещици“ е юридическото основание за протичащия лов на вещици – служи за ръководство, доказващо съществуването им, като инструкция по разпознаването, преследването и убиването им. Въпреки огромното влияние, което оказва върху настроенията на католиците, тази книга никога не е призната официално от католическата църква. През 1490 г. дори била осъдена от Инквизицията.

На какво дължи властта си тази средновековна книга и защо е оцеляла повече от други подобни? Ето заглавията на някои от частите: „Съществува ли магьосничество?“, „Какво трябва да мислим за вълците, които крадат и ядат както възрастни, така и момчета?“, „За начините, по които вещицата лишава мъжете от пенис“, „Начини за изкореняване и наказване на ересите“. В книгата са описани по най-нагледен начин „случаи от практиката“ на инквизиторите. В най-големи детайли са изложени процедурата по дефиниране на дяволските трикове, справедливостта на обвиненията във „вещерство“, методите за разпит, редът на изтезанията при разпита и деловодството по процеса. Изложението, поначало формално-логично, се поднася на „научен“ и юридически език. Жертвите практически нямат никакви шансове да се спасят от обвинението.

Независимо как ще бъде оценено като книга, това ръководство за „лов на вещици“ е отговорно за около 60 000 смъртни случая.

„Чукът за вещици“ е включена в сюжета на много исторически трилъри и хорър произведения, в игрални и документални филми[379]. National Geographic ѝ посвети документален филм: „Тайни на древността: Библия на ловците на вещици“ (2010).

Ръкописът на Войнич

„Ръкописът на Войнич“ (Voynich manuscript) е най-загадъчната езотерична ръкописна книга в света. Написана е в неизвестно време от неизвестен автор на неизвестен език с употребата на неизвестна азбука. За последните 100 години всички опити текстът да се разшифрова и датира са безуспешни.

Ръкописът се превръща в Свещен Граал на криптографията. Манускриптът може да се окаже една от най-фаталните книги на земята. За да разберем стойността на книгата и потенциално опасното ѝ съдържание, трябва да направим един преглед назад във времето, за да видим какво точно са открили учените.

Днес това единствено по рода си творение се съхранява в библиотеката за редки книги и ръкописи Бейнеке на Иейлския университет (САЩ) под каталожен номер MS 408. Оценява се за 160 000 долара. Ръкописът не се дава в ръцете на никого: желаещите да опитат силите си по разшифровката му могат да изтеглят фотокопие с високо качество от сайта на университета[380].

„Ръкописът на Войнич“ според най-новите изследвания е на 700-800 години (от края на XIII в. или от XIV в.)[381]. Книгата е с размер 22,5x16 см, подвързана с висококачествена кожа и съдържа 262 страници пергамент. Написана е с гъше перо с пет цвята мастила, а страниците са изпълнени с текст на непозната азбука и с цветни илюстрации в богати тонове. Структурата на ръкописа е с ясно обособени раздели (биологичен, ботанически, астрономия и др.) и създава впечатлението на фармакопея или на трактат по обща средновековна или дори древна медицина. Неподатливостта на съдържанието на разшифровка, своеобразната триизмерност на буквите в текста и фикционалността на илюстрациите (фантастични растения и човешки тела) водят множество изследователи до заключението, че ръкописът е мистификация.

Книгата е наречена така на името на първия ѝ съвременен собственик – американския книготърговец от полски произход Уилфрид Войнич (съпругът на авторката на романа „Стършел“ Естел Войнич). Той купил книгата през 1912 г. от библиотеката на един йезуитски колеж в Северна Италия. Известно е, че през 1580 г. собственик на шифрования манускрипт с многобройни цветни илюстрации става тогавашният германски император Рудолф II. Продава му го известният английски астролог и географ Джон Дий[382], заинтересован по същото време от възможността свободно да напусне Прага и да се прибере в Англия. Подозират д-р Дий, че сам е съчинил изкуствена азбука и с нея е написал тайнствения „Ръкопис на Войнич“.

Тази версия за произхода на манускрипта се поддържа от проф. Боряна Христова, директор на Националната библиотека. Според нея неразчетената книга на Войнич е своеобразен амулет не само защото в нея има много концентрични кръгове и илюстрации, предполагащи ритуали, а и защото за нейния собственик тя е била именно амулет и връзка с висшите сили. А и има повод за това – изглежда, че авторът на мистификацията е д-р Джон Дий, а съдържанието е перифраза на „Книга на Енох“, т. е. описват се виденията на Енох.

Професорът по философия от Пенсилванския университет Ромен Нюболд предполага, че автор на книгата е францисканският монах и естествоизпитател Роджър Бейкън като „най-великия учен на всички времена“. Което означава, че ръкописът би трябвало да е от XIII в. Изследването на Нюболд, оставено без внимание от колегите му, е публикувано през 1928 г. под заглавието „Шифърът на Роджър Бейкън“.

Най-новата хипотеза за създател на манускрипта води към Италия. За автор е подозиран архитектът от XV в. Антонио Аверлино Филарете, построил замъка на Сфорца, болницата Хоспедале Маджоре и автор на книгата за перфектния град Libro Arquitectonico. Тази теза развива изследователят Франко да Мосто в документалния филм „В сянката на светлината: Содом и Гомор“[383]. Тъй като Филарете се опитва да се махне от Италия, като същевременно изнесе тайните си за производство на венецианско стъкло (чиито розети са разпознати в „Ръкописът на Войнич“), авторите на филма внушават вероятността да е сключил сделка с дявола, за да успее да го направи.

Неразчетената книга „Ръкописът на Войнич“ е била притежание и е изследвана и от Атанасиус Кирхер (1602-1680)[384] – немски йезуит и учен от Римската колегия (Collegio Romano), наричан „универсален гений“ („universal genius“), „магистър на сто изкуства“ („master of a hundred arts“), „последния човек на Ренесанса“, по ерудиция сравняван с Леонардо да Винчи.

По темата за притежателите на книгата внимание заслужават две непопулярни хипотези. Възможно е през XVI в. собственик на ръкописа да не е бил Джон Дий, а Робърт Флъд[385], който е най-известният ученик на д-р Дий. Още по-вероятно е книгата да е била притежание на Никола Фламел (ок. 1330-1418), книжар и нотариус при Парижкия университет. Историческа мистерия е фактът откъде изведнъж се е сдобил с огромно богатство. Сам Фламел е твърдял, че през 1357 г. купува тайнствена пергаментова книга на неразбираема древна писменост – книгата на „Авраам Евреина“, с гравирана подвързия, красиви символни илюстрации и съдържаща формулата на Философския камък[386].

Но по-важният въпрос от темата за притежателите е какво е съдържанието на книгата. Според най-добрите криптоаналитици на ХХ в. синтаксисът на изреченията е твърде сложен, за да бъде измислица, и това е действително смислен текст, а не случаен набор от букви.

В началото за приблизителната дата на поява на „Ръкописа на Войнич“ се води 1609 г. По-късно особеностите на мастилата и материята (нещо средно между хартия, пергамент и велен) отнасят възрастта на манускрипта към XVI в. Първият радиовъглероден анализ показва, че възрастта на ръкописа е почти 600 години. В края на 2009 г. на две места едновременно – в университета в Аризона (САЩ) и в Изследователския институт в Чикаго, е проведен анализ на пергамента и всички пет вида мастила, използвани при написването на ръкописа. Оказва се, че са на една възраст и са изготвени в периода 1404-1438 г. Веднага след това настоящият собственик на книгата – Иелският университет, обявява началото на нова програма за нейната разшифровка. Но през 2011 г. физици от Университета в Аризона използват метода на радиовъглеродното датиране и уточняват рождението на документа – създаден е през XIV в. Така че не може да е написан от Роджър Бейкън, живял през XIII в., нито от Антонио Филарете през XV в., нито от Джон Дий през XVI в. По-вероятно е да е записан точно по времето на „безсмъртния“ алхимик от „Хари Потър“ – Никола Фламел (1330-1418).

Най-важното от новите открития беше поднесено на юбилейната конференция в Италия „Voynich 100 Conference“ (11 май 2012, Villa Mondragone)[387]. Първата новина дойде с доклада „Приносът към интерпретацията на рисунките“. Авторът разделя ръкописа на секции и се концентрира върху секцията „астрономия, космология“ Започвайки с идеята за намиране на някакво съобщение, впоследствие идентифицирано със „Sky Nebra Disk“ (Небесният диск от Небра) от 1700 г. пр. н. е., резултатът от анализа е наистина изненадващ. Както вече споменах, този диск (бронзова книга) е също с неизвестни произход и функция, но е възможно да се окаже основополагащ за цивилизацията на земята. Втората новина дойде от доклада „Последната страница на ръкописа – рецепта“. Това откритие ни отвежда не просто към споменатия най-сигурен притежател на „Ръкописът на Войнич“ – алхимика Никола Фламел, а и към съдържанието. Текстът най-вероятно е точен алгоритъм за производството на Философския камък – елексира на безсмъртието. Максимално пълно ръководство с описани до най-малкия детайл етапи и процедури в отглеждането, събирането и смесването на ингредиентите в рецептата за безсмъртие.

Деветте книги на „Деветимата непознати“

През 1960 г. французите Луи Повел и Жак Бержие[388] описват „съзаклятие“ от мъдреци, които пазят най-опасните книги на земята. Тези древни личности са организирани в т. нар. Съюз на Деветимата или Общността на Деветимата непознати. Това е митична организация, за която се твърди, че поддържа непрекъснат мониторинг на научноизследователската дейност в света с цел да предотврати разработването и внедряването на изобретения с евентуален унищожителен ефект върху човечеството. Деветимата използват символен език. Според преданието всеки от тях притежава по една книга, която съдържа най-важните и секретни знания в отделните науки и постоянно бива допълвана. Но тези книги не бива да стигат до хората. Според една от легендите съюзът бил създаден след битката на полето на Куру (Курукшетра) преди повече от 5000 години, в която по сведения в Махабхарата е използвано „оръжието на боговете“, сходно по описание със съвременното ядрено оръжие. По друга легенда основател е Ашока, император на индийската държава Маурия между 273-232 г. пр. н. е. Целта му била да предотврати бъдещи войни, затова записаните знания били поверени на пазители и забранени за всеобщ достъп.

Първата популяризация на мисията на Деветимата непознати е направена през 1827 г. в книгата на Талбът Мънди, служил в английската полиция в Индия[389]. Деветте строго пазени от Деветимата книги са категоризирани по теми в следния ред:

I. Първата книга е посветена на войната и в частност на психологическата война. Предполага се, че е най-опасната от деветте. Политическата история свидетелства, че знанията за психологията на тълпата и за въздействието върху масите позволяват да се контролира огромна част от света.

II. Втората книга е посветена на нервната система. В нея се разкриват различни методи на убийство. Тя описва подробно как могат да се контролират протичащите в организма нервни токове, как човек може да бъде убит и после съживен с едно докосване, след като смъртта е предизвикана от промяната на посоката на нервния ток. Смята се, че източните бойни изкуства са се появили след изтичане на информация от втората книга.

III. Третата книга е посветена на микро- и макробиологията и в частност на защитните колоиди.

IV. Четвъртата книга съдържа знания по химия. Разказва за преображенията на металите, описва подробно взаимните им метаморфози и трансмутации. Ако това е истина, надеждите на алхимиците да превръщат неблагородните метали в злато са имали сериозно основание. Легендата гласи, че във времена на недоимък храмовете и благотворителните религиозни организации получавали от този източник формулата за производство на огромно количество чисто злато.

V. Петата книга съдържа учение за всички земни и космически канали и средства за връзка и общуване.

VI. B шестата книга са скрити тайните на гравитацията.

VII. Седмата книга е трактат за светлината. Разкрива тайните на слънчевата светлина, електричеството и т. н.

VIII. Осмата книга е най-обширната космогония, създавана от човечеството. Крие законите на развитието на космоса.

IX. Деветата книга е посветена на социологията и съдържа законите на еволюцията на обществата, позволяващи да се предвиди тяхната разруха – стадиите на развитие и залязване.

Не е известно съществуват ли и къде се намират в момента Деветте книги на Деветимата непознати. Споменавани са в древноиндийски писмени източници, но до днес не е открита нито една. Предполага се, че някои книги и досега се крият в манастирите на Тибет и Индия и пазителите правят всичко възможно опасните за неразумни читатели знания никога да не попаднат в ръцете им[390]. Въпреки това очевидно „рисковата“ научна информация вече не е само в книгите – всички опасни научни открития, всички оръжия, които могат да унищожат планетата, са само от последните 100 години.

Малкият червен учебник

„Малък червен учебник“ (Little Red Schoolbook) е написан от двама датски писатели – Сорен Хансен (Soren Hansen) и Еспер Енсен (Jesper Jensen). Първото издание на книгата в Дания е от 1969 г.[391] За две години става най-популярната скандална книга в света[392]. Преведена и публикувана с известни изменения в Белгия, Финландия, Франция, Федерална република Германия, Гърция, Исландия, Италия, Холандия, Норвегия, Швейцария, Австрия и Люксембург. Излиза през 1971 г. и в Австралия, но веднага е забранена заради наличие на сексуално съдържание. Авторските права за Великобритания на учебника са купени през септември 1970 г. Тиражът на първото английско издание е конфискуван в навечерието на публикуването му – 1 април 1971 г. Причината са множество сигнали от страна на учители, родители и журналисти. На 15 ноември 1971 г. излиза преработено издание на учебника. Преводът на английски език се продавал за 30 пенса.

Книгата е известна на световната юридическа общност от делото „Хендисайд против Обединеното кралство“ (Handyside v. the United Kingdom) в Европейския съд в Страсбург от 7 декември 1976 г.[393] Делото е по жалба на издателя на конфискувания и забранен учебник – Ричард Хендисайд, собственик на издателство „Stage 1“ в Лондон.

„Малкият червен учебник“ е с обем 208 страници и съдържа: увод под заглавие „Всички възрастни са книжни тигри (безопасни противници)“, „Увод към Британското издание“ и глави по следните тематични области: Образование, Учене, Учители, Ученици и Система. Главата за учениците съдържала раздел „Секс“ с обем от 26 страници и следните подраздели: Мастурбация, Оргазъм, Полови отношения и петинг, Противозачатъчни средства, Влажни мечти, Менструация, Развратници на малолетни или „мръсни старци“, Порнография, Импотенция, Хомосексуалност, Нормално и ненормално, Разбери повече, Венерически заболявания, Аборт, Законен и незаконен аборт, Методи за аборт, Адреси за консултации и оказване на помощ по сексуални въпроси. В увода се казва: „Тази книга е написана като справочно пособие. Тя не е предназначена за четене от кора до кора, а по-скоро за преглеждане на съдържанието с цел да се намери и прочете онова, което ви интересува, или за което искате да разберете повече. Дори да посещавате много прогресивно училище, тук ще намерите множество идеи как да подобрите ситуацията.“

Британският съд, базирайки се на Законите за непристойни публикации от 1959 и 1964 г., осъжда книгата за „екстремистки“ характер и „разрушителни“ аспекти на съдържанието.

Публикува се със съгласието на автора.

Доц. д-р Милена Цветкова преподава „Теория на четенето“ и „Съвременно световно книгоиздаване“ във Факултета по журналистика и масова комуникация на Софийския университет.

Коментари (4)

- 13-01-2013|e-ink

Книгата „Некрономикон“ съществува на едно единствено място – в прозата на Лъвкрафт. Всяка година в библиотеката на Британския музей идват хиляди поръчки за нея от хора, подведени от писателското майсторство на автора ѝ. Междувременно и много хора написват по някой и друг „Некрономикон“, за да отговорят на търсенето. Мистификациите продължават.

Книгата е цитирана и в „At the Mountains of Madness“, ама кой да ти чете Лъвкрафт.

- 14-01-2013|The Chosen One

Доц. д-р Милена Цветкова е написала едно доста интересно проучване върху зловредната езотерична литература и не само, но е пропуснала една от най-опасните книги – системата на ``Абрамелин Мага`` или позната още, като ``Свещената магия на Абрамелин Мага``. Оригиналът на книгата от 15 век, който представлява ръкописен препис на древен манускрипт се намира в библиотеката на Арсенала в Париж. Този ръкопис е преведен на английски от С. Л. Макгрегър Мадърс, един от основателите на Херметичния Орден на Златната Зора. Използван е в края на миналия век и от Алистър Кроули за създаването на неговата Магическа система.

В книгата са разгледани качествата, които трябва да притежава един магьосник, избора на време и място за практическа работа, необходимите молитви и формули, евокацията на добри и зли духове, подчиняването им на волята на магьосника. Дадени са специфични инструкции за развиване на магически сили за ясновидство, намиране на метали и съкровища, предпазване от зли магии, лекуване на болести, левитация, придвижване, как да станеш невидим, създаване на илюзии, четене на мисли, заставяне на другите да вършат определени неща, черна магия и др.

Голяма част от съвременните книги и ``учебни`` пособия по магьосничество и вещерство са повлияни от ``Свещената магия на Абрамелин Мага`` Книгата е преведена и издадена на български език. Препоръчвам на г-жа Цветкова да се запознае с текста.

- 15-01-2013|milenka_i – a koq e naj-poleznata?

Izvinqvam se predvaritelno, che ne pisha na kirilica – programata mi q nqma v momenta na kompjutyra. Vyprosyt mi e: koq ili koi sa pyk naj-poleznite knigi?

- 18-01-2013|Манол – Станислав Лем

има такива рецензии на несъществуващи книги. Много забавни.

„Некрономикон“, естествено, е измислица на Лъвкрафт.

Лично за мен най-езотерична, полезна, възхитителна, може би религиозна и божествено вдъхновена е голямата готварска книга на прабаба:)

Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град

Автор: Сергей Джанян

Кокедал е провинциален град в Северна Зеландия. От тук до Копенхаген е една ръка разстояние – 20 км, което на практика го превръща в предградие на датската столица. Тук няма особени забележителности, ако не се брои белоснежният замък на кралица София-Магдалена, строен през XVIII век. Извън това Кокедал е обикновено датско градче с население 9500 души – има и работнически квартал, има и такъв със скъпи вили, макар че на пръв поглед човек не ги различава – в Дания не е прието да се парадира с богатство. По-особено в града стои жилищният комплекс „Егедалсвенге“, построен като комплекс със социални жилища в периода 1971-1973 г. Архитектурният му стил е типичен за Скандинавия през 70-те г. – бели панелни 4-етажни блокчета с плоски покриви и бетонни балкони, но всичко е чисто и спретнато, потънало в зеленина.

„Социално жилище“ е евфемизъм за понятието „къща за бедните“

В Кокедал тази социална категория е заета от имигрантите, а такъв тук е всеки четвърти жител. Първите преселници се появяват в Кокедал в края на 60-те години, когато в страната започва да навлиза евтина работна ръка от Турция, Пакистан и Северна Африка. Вторият значителен поток от чужденци е през 80-те и 90-те г. – в малкото датско градче тогава намират подслон бежанци от Сомалия, палестинските територии, Афганистан, Иран, Косово.

През изминалите години „Егедалсвенге“ изминава пътя до типичното гето – днес комплексът от 668 жилища се отличава с най-висока населеност при минимална квадратура жилищна площ на човек.

Когато чуе думата „гето“, читателят сигурно си представя Харлем или предградията на Багдад, но го очаква изненада – средногодишният доход на семейство в „Егедалсвенге“ е 320 536 датски крони (около 55 хиляди долара). Което принципно съвсем не е зле за квартал, в който 62% от жителите не са заети на трудовия пазар. Тук трябва да добивам и това, че пренаселеността също е по датски стандарти – средната площ на жилищата в „Егедалсвенге“ е 86 кв. м.

Историята на заселването на Кокедал е типична за Дания като цяло – през последните десетилетия в страната, чийто флаг е украсен с християнски символ, убежище все по-често намират носители на друга култура – исляма. С всички произтичащи от това последствия – градът започва редовно да фигурира в полицейските сводки във връзка с улични безредици, предизвиквани от имигрантската младеж. А в документален филм, показан от тв Канал 5, датски полицаи разясняват правилата за поведение в „Егедалсвенге“, където обикновено пазителите на закона са посрещани от град от камъни. „Безусловно осъзнавам, че не трябва да излизам от колата и не бива да преследвам престъпници в такива райони. Вкъщи ме чака семейство и искам след работа да се прибера при близките си“, споделя един от членовете на полицейски патрул.

Демографското изкривяване в съчетание с чуждата културна среда води до това, че кореняците датчани тихомълком започнаха да напускат „Егедалсвенге“, освобождавайки място за нови обитатели с недатски имена. Днес в комплекса, в който живеят 1377 души, само 522-ма са етнически датчани. Останалите 855 души, или 63%, са имигранти мюсюлмани и потомците им, вече четвърто поколение.

На оръжието, което виси на стената в първо действие и задължително трябва да гръмне до края на пиесата, в „Егедалсвенге“ му дойде времето. Ролята на оръжието обаче изигра един съвършено мирен предмет – коледната елха, която в комплекса, както и в цяла Дания, по традиция се украсява през декември. И тази година на събрание обитателите на комплекса обсъждаха въпроса да се отделят 5000 датски крони (около 850 долара) за купуване на празничното дърво, играчки и електрически гирлянди за елхата. Когато се стигна до гласуването, стана ясно, че 5-има членове на управителния съвет, които представляват мюсюлманското мнозинство, гласуват „против“. И шокираната председателка на управителното тяло на комплекса Карин Лигорд Хансен е принудена да констатира, че жителите на „Егедалсвенге“ ще празнуват Рождество без елха.

Иронията е в това, че решението за отказа е прието три дни след като в същия този „Егедалсвенге“ приключват празнуването на мюсюлманския празник Ураз байрям, ознаменуващ края на Рамадана. За организирането на празненствата управителният съвет гласува единодушно да се отделят 60 000 датски крони, с които се вземат под наем атракциони и детски забавления. В празника се включили и араби, и сомалийци, и турци, и датските съседи от квартала.

Отказът от празнуването на християнското Рождество, меко казано, разочарова немюсюлманските жители на района, които обясняват това решение с липсата на толерантност и откритост от страна на мюсюлманската общност.

„Не е правилно, но какво да се прави – това е демокрацията. Трябва да се подчиним“, въздишат датски пенсионери.

Историята с отменянето на Рождество намери отклик в цялата страна, предизвика бурна обществена дискусия за датските културни ценности и заплахата от ислямизация на Дания. Но датчаните не биха били датчани, ако не разрешат проблема по демократичен начин и най-вече като не оставят „Егедалсвенге“ без елха. Във „Фейсбук“ бе организирана всенародна кампания за набиране на средства за купуване на коледно дърво, а пари за провеждане на тържествата обещаха и датски предложил да плати с лични средства организацията на тържествата за Коледа и за Ураз байрям.

И точно тогава се случи онова, което шокира дори най-жилавите привърженици на демократичните принципи – мюсюлманското мнозинство в съвета на комплекса отказа да приеме дара и безплатната елха. „Преди всичко смятам, че сме длъжни да отстояваме своето решение, доколкото не става дума за пари, а за принципи. Струва ми се смешно, че като мюсюлманин съм длъжен да организирам провеждането на християнски празник. Никога не съм празнувал Рождество и не искам да го отбелязвам и сега“, заяви пред журналисти един от петимата мюсюлмани в управителния орган Исмаил Местази.

Това изявление имаше ефекта на бомба, то не остави равнодушен никого в Дания, да не говорим за десните партии. Включилите се в дебата защитници на датските традиции от националистическата Датска народна партия заявиха, че в исканията си мюсюлманите са отишли твърде далеч. Представителят на датските консерватори Том Бенке бе категоричен: „Хората трябва да имат право да отбелязват своите празници, но и вие сте длъжни да уважавате тържествата на страната, в която сте дошли. Не бива да се опитвате да превърнете Дания в мюсюлманска страна единствено защото вие изповядвате тази религия. Това никога няма да се случи. Напротив, нужно ни е взаимно уважение. А това е пример на отсъствие на уважение към датските традиции и култура“.

В същото време ситуацията в „Егедалсвенге“ прие драматичен обрат – група обитатели започнаха подписка за гласуване на вот на недоверие на управителния орган. Когато екип на тв канал TV2 се опита да заснеме репортаж по темата, банда млади имигранти разби стъклата на микробуса на телевизията и журналистите бяха принудени да си тръгнат. Скоро обект на нападение стана и председателката Карин Лигорд Хансен – неизвестни изпочупиха всички прозорци в жилището ѝ. Полицията се зае с разследването, избягвайки всякакви коментари.

Ситуацията в малкото градче е далеч от разрешение и това няма нищо общо с факта дали има и ще има занапред елха в квартала или не.

КАК В ЕВРОПА СЕ ОТНАСЯТ КЪМ ИМИГРАНТИТЕ

80% от запитаните европейци считат, че за последните 5 г. броят на имигрантите в страната им се е увеличил.

53% смятат влиянието на имигрантите в страната за изцяло негативно. Причините – прекалено много имигранти (56% от анкетираните), за местното население става по-трудно да си намери работа (45%), за коренните жители става по-сложно да ползват здравеопазването, обществения транспорт и да получат образование (56%).

46% от европейците мислят, че имиграцията влияе негативно на икономиката на страната им. Освен това колкото по-ниско е нивото на имиграцията в страната, толкова повече от запитаните смятат, че страната им е станала „по-интересна за преживяване“. Изключение правят шведите, които независимо от големия брой имигранти им се радват. Най-отрицателно е отношението към имигрантите в южноевропейските страни.

41% считат, че предпочитание трябва да се дава на имигранти с висше образование и нужните за страната професии.

Мнението, че имиграцията застрашава пазара на труда, не е свързано с лична загуба на работното място във Великобритания и Белгия, а в Испания, Италия и Унгария е свързано с лична загуба на работа сред анкетираните.

Източник: Ipsos Global @dvisor 2011 Public Attitudes to immigration (Ipsos е една от най-големите изследователски организации във Великобритания)

Източник

СЕРГЕЙ ДЖАНЯН

Сергей Джанян е кореспондент на Радио Свобода в Копенхаген.

Коментари (47)

- 14-01-2013|Златко

Публикувам този текст по специално предложение на Огнян Минчев. Както сами виждате, той не се вписва в „обичайната“ ми политика, която е политика на – според мен класически – либерализъм, с всичките му плюсове и минуси. Ще помоля само за въздържане от елементаризми при коментарите. темата е сложна и изпълнена с взрвивоопасни енергии, моля имайте разбиране за това…

(По-долу следват коментарите от сайта на в. „Сега“, откъдето идва и българския превод на текста – оригиналът е от руското списание „Огонек“).

- 14-01-2013|Златко

От форума на в. „Сега“…

Цитат:

генек

13 Януари 2013 18:53

Това е демокрацията???

Това е религиозната инвазия на диваците от пустините…

Помните ли приказката за човека, стоплил змията върху гърдите си…

–-----------------------------

Блогът на Генек

!@#$

13 Януари 2013 19:09

Някак, започвам да си мисля, че този който преди 20-на години е взел решението за преименуване на турците и циганите е бил прозорлив, ама много прозорлив човек. Не е предвидил само, че идеята му ще се стопира.

Dinain

13 Януари 2013 19:12

Да, точно това е демокрацията. Не само когато си мнозинство, а когато си и малцинство.

Pisi Misi

13 Януари 2013 19:19

на някои крайни либерали късно ще им дойде акъла в главата. цяла Европа я чака този сблъсък.

kaily

13 Януари 2013 19:30

че то демокрация няма, а в същото време носи негативи…как се изроди светът

Manrico

13 Януари 2013 19:34

Га ги приемали – пеяли дитирамби на толерантността и либералността, га се установили – плакали!

Хинин

13 Януари 2013 19:56

И ние сме на дереджето на Дания! Датчаните могат да ги изгонят, ние не можем…

Мърморан

13 Януари 2013 20:02

Така и европейските социалисти допуснаха троянския кон да се командват от съвецки куманез.

После, ясно. – Р. Овч и Р. Петк европейски демократи.

Stern

13 Януари 2013 20:15

Хинин, точно.

Ако се замени „датчани“ с „българи“ и „емигранти“ с „цигани“, то голяма част от статията все едно е писана в някое малко населено място в България.

Dinain

13 Януари 2013 20:50

Т. е там ще празнуват Банго Васил вместо НГ ли?

щурчо

13 Януари 2013 21:00

Първите преселници се появяват в Кокедал в края на 60-те години, когато в страната започва да навлиза евтина работна ръка от Турция, Пакистан и Северна Африка.

Каквото посееш, това ще поникне. Датските пенсионери нема що да се правят на улави. Щом са отглеждали 4 поколения евтина мохамеданска работна ръка, Коледата за тях ще е невъзможна. Така ще и за сите европейци, дето досега си правеха стандарта с колониални ресурси.

демокрад

13 Януари 2013 22:56

Да, точно това е демокрацията. Не само когато си мнозинство, а когато си и малцинство.

И когато си набутан в концлагер като ивицата Газа също ли?

Siol En

13 Януари 2013 23:14

Може ли въпроса да се реши или вече е късно?

Кое ще жертват – либерализма или християнството?

И не е ли вече време да се започне и у нас?

Slava

14 Януари 2013 01:19

Не само, че не могат да ги изгонят, но и по-лошо ще става Християнският свят продължава да спи дълбок, вековен сън. И никаква поука от историята, къса памет … Всъщност се съмнявам, че из Европа изобщо учат история.

babajaga2-2

14 Януари 2013 03:13

„Може ли въпроса да се реши или вече е късно?“

По принцип въпросът може да се разреши за 1-2 години. Но са нужни твърдо не-демократични мерки.

А реално погледнато, за вас вече е късно. Като говоря „за вас“ имам впредвид европейците. Съществуването на ЕС с неговите „хуманни“ виждания ви слага пранги на ръцете и краката.

Ако го нямаше ЕС, всяка страна можеше да се справи както си иска. И не е необходимо да се говори само за физическото унищожение на въпросните, както беше започнал Хитлер. Вижте как Тодор Живков държеше циганите в някакви допустими норми: задължителен труд (трудови войски), много бой, който не слуша – в концлагер (където пак има робски труд).

Всяка паразитна формация напуска сама, или умира, ако условията за нейното възпроизводство станат неблагоприятни.

babajaga2-2

14 Януари 2013 03:25

Мога да ви дам пример от всекидневието.

Във вашата къща се появяват хлебарки. Вие мислите че можете да ги убиете? НО, в ЕС има закони, които повеляват: „Хлебарките не трябва да се убиват, те трябва да се пре-възпитават“. И има ред закони и параграфи за това, има и съответните органи, които бдят много зорко да не се нарушават правата на хлебарките.

И вие започвате да превъзпитавате хлебарките. И за да не нарушите техните права, трябва да ги храните обилно. Вие виждате че този метод не дава никакъв резултат, виждате че е глупост, хлебарките стават милиони, НО има Брйуксел, ЕС и т. н. И ви казват, че нищо не може да се направи, чевината е у вас, понеже не сте достатъчно кадърни да превъзпитате хлебарките. Така че отгоре на всичко ви тръсват една глоба, поради вашата некадърност в превъзпитаването.

Това е ЕС.

Аз вече 15 години живея в Мексико, имам много колаборации, ходил съм поне в 100 града – и малки и големи. Не съм видял нито една джамия. Евреи, протестанти, секти и т. н. – да, има. НО джамия – няма.

babajaga2-2

14 Януари 2013 03:37

Натисни тук

Оказа се че имало мйусулмани в Мексико, имало и джамии. Но вижте какви…

babajaga2-2

14 Януари 2013 03:54

Ето къде е златното клйуче:

„México no tolera a musulmanes“ (Мексико не понася мйусулманите)

Натисни тук

Muhammad Ruiz Al Meksiki, director del Centro Salafi, afirma que son muy vigilados, se les despide y se les niega el trabajo“

(Директорът на някакъв салафитски център в Мексико твърди, че мйусулманите са под постоянно наблйудение, уволняват ги и не ги приемат на работа само понеже са мйусулмани)

От този сайт се вижда, че в Мексико има осем (!!!) джамии. На една страна от 110,000,000 население!

babajaga2-2

14 Януари 2013 03:57

Натисни тук

Made in ЕС

Anthrax

14 Януари 2013 04:24

Изниква един екзистенциален въпрос:

Трябва ли, аджеба, да се прилагат принципите на демокрацията към индивиди които не ги признават?

Ейговна оня дет никога не бил празнувал Коледа и нямал намерение да разрешава празнуването И в неговото градче.

А ония местните били длъжни да празнуват байряма му гаче ли са го празнували от времето на викингите.

Между другото, викингите са се ползвали с уважение сред средиземноморските сарацини.

За разлика от днешните им мекюшави потомци.

дядо Илия

14 Януари 2013 09:30

Толерастията и либерастията ще погубят Европа – това е сигурно!

Oraсle

14 Януари 2013 10:05

С ислямските атакаджии трябва да се действа поне толкова твърдо, колкото и с нашенските.

Dante

14 Януари 2013 10:37

С ислямските атакаджии трябва да се действа поне толкова твърдо, колкото и с нашенските.

С меки китки няма как да действаш твърдо орацле. И следващия път като няма какво да кажеш, не се обаждай. щурчо е прав, сега датчаните берат отровните плодове на неоколониалната политика, която Европа водеше през последния най-малко век.

Хинин

14 Януари 2013 10:49

По цял свят циганите са неразбрани, мразени и кълнати. Сигурно са лоши по характер, възпитание, крадливи, мързеливи…Друго нещо са РОМИТЕ – ученолюбиви, чисти, честни, работливи…

Rakita

14 Януари 2013 11:04

Дания в мюсюлманска страна единствено защото вие изповядвате тази религия. Това никога няма да се случи. Напротив, нужно ни е взаимно уважение. А това е пример на отсъствие на уважение към датските традиции и култура“.

Да говориш на мюсюлманин за взаимно уважение и толерантност в една мултирелигиозна общност, е все едно да говориш на индианец за пишеща машина – той нито разбира, нито приема това явление. В народопсихологията на последователите на Мохамед дълбоко е залегнало разбирането, че проявата на благосклонност и толерантност към друговерец е проява на слабост и малодушие. Те не разбират и дори се надсмиват над прословутата европейска толерантност и ако и да се възползват от нея (дори да изискват тя да бъде проявена, когато смятат, че правата им са нарушени), никак не желаят да отвърнат със същото, когато от тях се изисква реципрочно поведение. Западноевропейците тепърва има да патят от това, че доброволно пуснаха вълка в кошарата. Въпреки всичко, на запад все още се чуват гласове, че източноеворпейците са по-голяма заплаха за социалната стабилност на съответните общества, отколкото азиатците и африканците.

Nostradamus

14 Януари 2013 11:44

„Не е правилно, но какво да се прави – това е демокрацията. Трябва да се подчиним“, въздишат датски пенсионери.

По този път – с такава „демокрация“, Европа много зле ще свърши! Като Косово.

ttanchev

14 Януари 2013 16:55

Харманли да си води бележки.

Сократ-май

14 Януари 2013 17:58

сега датчаните берат отровните плодове на неоколониалната политика, която Европа водеше през последния най-малко век.

Или, както са казвали нашите прадеди: Кеф голям, Византия падна под турско!

- 14-01-2013|Златко

Тук на сайта, разбира се, има и множество други текстове по същата тема, които лично аз възприемам като значително по-задълбочени (под „задълбочени“ разбирам такива, които не само описват проблема от един точно избран ъгъл, но и се опитват да го анализират и да предлагат обяснения и решения).

Ето два от тях, от Франсис Фукуяма (впрочем, струва си да се изчете всичко от поредицата „Ислямът и модерността“)

„Идентичност и миграция“

„Сблъсъкът на исляма с модерността“

- 14-01-2013|ц

Аз въобще не мога да разбера защо всичко накрая опира до религията. Религията няма нищо общо--вярващите християни, мюсюлмани, будисти, евреи, и прочие събрани на едно място, се толерират, и обикновено са тихи и кротки хора.

Проблемът е, какво тези хора правят в Дания, след като нямат възможност да работят и да плащат данъци. Датчаните приемат законите на страната, не бежанците. Като не им харесват бежанци, да не им дават помощи, и да ги изгонят от страната. Второ, тези хора не са много на брой, просто са концентрирани на едно място, и затова картината изглежда по-срашна, отколкото е.

Най-простият източник на конфликт при съжителството на различни култури и класи е в навиците и свободното време: аз работя, той не, когато аз спя, той си пуска филмите; мойта храна мирише на вкусно, неговата не; аз говоря тихо, той, понеже езикът му е такъв, крещи; аз чистя и пазя, той не… въобще, едни съвсем практични неща, които могат да бъдат решени бързо със закони/забрани улесняващи взаимното съжителство. Закони забраняващи това и онова, и сериозни последствия при неизпълняването им, водят до дисциплина и определено общо ниво на възпитание…

Слабостта е в обществото, датско или българско без значение;… и религията е най-малкият източник на проблеми… дори повече, живата религия, образованието, и работата, са всъщност източника на всичко добро в една държава и общност…

- 14-01-2013|Цанко

Абе Цончо („Ц“), може ли толкова елементарно да разсъждаваш?

В статията не става въпрос за кой кога спи и кога шуми, нито кой на какво мирише – а за много по-важни неща.

Това, да дойде някой в традиционно християнска страна и да ти каже „Никога не съм празнувал Рождество и не искам да го отбелязвам и сега“ – при положение, че това си е официален празник! Със закон обявен за празник!

И после ще ми говориш „Слабостта е в обществото“… Ами да, слабо е такова общество, в което все повече стават хората, неспособни да проумеят защо има официални празници и защо официалните празници за празници за всички и за всеки- а не за една или друга религия.

- 14-01-2013|Християнка – За сламката и гредата

Уважаеми съфорумци, стига сте ревали на чужди гробища. Хайде да не гледаме сламката в окото на другия, а да видим гредата в собственото си око. Като знаете клко точно джамии има в Мексико, защо някой не напише точно колко джамии и медресета има в България?

Защо не се разходите сега до село ГАЛИЧЕ, където има съвсем нова джамия и учителката на ПРАВОСЛАВНИТЕ ДЕЦА е приела исдляма, а уроците се преподават в джамията?

Вместо да си губите времето с поне 100 пъти по-напреднали от нас държави, създайте някаква организация да се опитаме да напаравиме нещо в България по този въпрос. Един стар виц гласи: Чужда делегация разглежда България по времето на социализма и делегатите учудени питат „Вие нямате курви в България?“ Отговор – Имахме, но негрите, арабите и монголците се ожениха за тях и сега вече нямаме. Е, какво Ви говори този стар виц? Всички курви се женеха за всякква измет, само и само да се махнат от България. А сега?

И да не се женят, прибират си измета в къщи и раждат българо-негърско-арабско потомство, което в никакъв случай не изповяда православието.

На капак сегашните курви са и ептен нахални: Явяват се по всички TV канали да молят тъпите православни българи да им изпращат по някой лев помощ, за да отглеждат ислямското си котило от по 7-8 деца.

Е, къде е по-добре – в Дания или в България?

- 14-01-2013|Християнка

Извинете ме за техническите грешки на горния коментар.

- 14-01-2013|Златко

М-да. Знам си аз, че няма как дори да се пипне нещо подобно, без тук колективно да цъфнем, вържем, ожънем, че и по три реколти в годината. Цончо, с неговия абстрактен християнски хуманизъм, е единствения човек и мнение, към когото самият аз мога да изпитвам някакви симпатии в случая (казвам го само заради него самия, не за останалите участници в дискусията). Но, добре, нека оставя настрана собствените си предпочитания. Нека се зачетем малко в текста. Самият аз си дадох труд да се разтърся малко из руската мрежа и виждам, че авторът му е написал цяла серия от все едни и същи неща, все това: ислямът това, ислямът онова… Хънтингтън пасти да яде, с две думи. Но нека погледнем самия текст. Някъде да виждате в него представена страната на онези, които на практика изключително сръчно са превърнати в обвиняеми? Някъде да чувате някой, който казва, „ей, чакайте бе, хора! вие съвсем маймуни ни изкарахте, ха усетете се малко. Вярно, че не щем да празнуваме Рождество, но това и това, и онова, и четвърто, и пето – някой случайно да ви е казал и думица за тях?“ В интерес на истината, подобен род статия може да се появи единствено в точно определен род издание в Дания, Холандия или Германия, примерно – съответствията на нашенския „Уикенд“, който, доколкото мога да разбера, от повод за срам междувременно се е превърнал в истински стандарт за журналистика в България. И фактът, че изобщо го публикувам тук, се дължи само и единствено на нежеланието ми да дам повод на Огнян Минчев и мноооого други хора да мислят, че ме е „страх“ да публикувам неща, с които не само не съм съгласен, ами и презирам от дъното на душата си, просто защото те изразяват една толкова бездънна липса на елементарна политическа култура и дори най-простичка човещина, че само мога да повторя това: че ме е срам, срам, срам – за всички ни!

Защото тоя тук автор и през крив макарон не е виждал нито съответното предградие, нито обитателите му, нито е ходил дотам, нито е разговарял с хората, нито пък всичко това го интересува дори. Него го интересува „ислямът“, интересува го „заплахата пред европейската цивилизация“ и прочие приказки на едро, за които СЪЩО не е подготвен ни най-малко, щото и съответните произведения, и техните критики, също не е виждал през живота си. Него го интересува ИДЕОЛОГИЯТА, защото само там е силен. Защото татко му хубаво му е обяснил на времето как трябва да се громи ревизионизма, троцкизма, шовинизма, бухаризма и каквото там още дойде. Щото в тия неща, то се знае, има келепир, при това много лесен. Не се иска нито да знаеш много, нито дори да се напъваш. Иска се само да повтаряш мантрите, обществените заклинания, дето ги знаят всички и дето не създават нужда да се пробиват дебели мозъчни черупки и прочие невъзможни задачи. Казваш на тълпата онова, което тя иска да чуе – кои са ВРАГОВЕТЕ – след това си гледаш кефа и си получаваш и тлъста заплата, и обществена почит, и всичко… Докато пламне къщата, за пореден път, след което вече и без това пак нищо няма значение. Нищо друго, освен навреме да хванеш кое ще бъде СЛЕДВАЩОТО заклинание, следващата мантра, под която ще танцуват всички. Ако си умен, можеш да го правиш при два, три, че и повече режима. Нещата са си принципно едни и същи, само ако знаеш как да месиш картите. Довчера мръсни бяха капиталистите. Днес самите ние сме капиталисти, какво лошо. Днес мръсните са други (а всъщност пак същите, само че вече открито. Ние инак си ги мразим и в червата открай време, но сега поне можем да го кажем открито, едно време не можеше…) Но какъв е проблема? Проблем няма, разбира се. Даваш на хората враговете, които те си желаят – и си гледаш кефа. Ей това е простата формула на успеха, навсякъде по света, И това си е била винаги, откак има хора на тоя свят…

Така. А всъщност единственото нещо, което според мен има значение в случая, е дискусията около НИВОТО – елементарното човешко ниво на всички ни. До каква степен сме склонни да се превръщаме в някакви хищни, лишени от елементарна земя под краката, осички, които само дебнат къде да забият жило, защото ТАКА СА ГИ УЧИЛИ. Защото, мили мои, онова, което не осъзнава нито един – повтарям, НИТО ЕДИН, от днешните български „анти-ислямисти“ (а всъщност все същите турско-мразещи от последните, да речем, сто и петдесет години), е че той или тя ДИРЕКТНО продължава делото, учението, теорията и практиката на Партията-кърмилница. Това може и да ви учуди, защото не е особено чест обект на дискусии в днешна България, но вие, мои мили анти-ислямисти, сте всъщност най-верни и най-предани български комунисти, закърмени от Партията в омраза към всичко чуждо и най-паче „турско“ още от времената, в които вождът Димитров, някъде около Седмия конгрес на Коминтерна, започва да формулира първите постановки от онова, което по-късно ще се превърне в неписана национална (баш-най-националистическа!) програма на Партията – и което е единственото нейно по-значително идеологическо наследство, което продължава вярно да се носи в гърдите и до днес.

Така че, признавам: самият аз се срамувам. Срамувам се за вас, срамувам се и за себе си, просто защото се виждам принуден, от простата логика на правилото, че ако живееш на място, където хората стоят на главите си, и ти самият не можеш да си позволиш много дълго време да стоиш на крака… Та, ръководен от тази неизбежност, се виждам принуден тук да представям и дори участвам в нещо, което не е нищо по-различно от колективен лов на духове. Точно това и нищо друго! Седим си с вас всичките тук, говорим си за нещо си, а всъщност реч иде за нещо напълно различно. Всички знаем отлично, дълбоко вътре в себе си, в онова, което ни е останало като здрав разум и проста способност за различаване на черно от бяло, че ДУХОВЕ ВСЪЩНОСТ НЯМА. Няма и никога не е имало. Само че племето ни е такова, такава му е традицията, такива са му обичаите, такива са му табутата, жреците, всичко… И потискаме всички ние, колективно, защото друг начин няма, невярата си в трици и маймуни, и крещим, и се кеврим, и рисуваме по лицата си страховити маймунски картини, за да изглеждаме възможно най-страшни и възможно най-войнствени, и крещим, всички заедно: „Смърт на духовете! Свобода на племето! Смърт на духовете! Свобода на племето!“ И по някое време, току-поглеж, даже престанало да ни става неудобно, даже сме забравили, че при последния подобен лов на духове всичките свършихме с колективно напълнени гащи, че и по-лошо, забравяме всичко, преизпълваме се с гнева на праведниците, и закрещяваме още по-силно, напук и на здрав разум, и на човечност, и на всичко…

Ха сега повтаряйте след мен, та дано поне за миг успеете да се видите малко и отстрани:

Смърт на духовете! Свобода на племето! Смърт на духовете! Свобода на племето! Смърт на духовете! Свобода на племето! Смърт на духовете! Свобода на племето!

Повтаряйте и подскачайте! Дано от друсането нещо се поразмести, поне от малко-малко… И да дойде срамът, който е единственото лекарство срещу различните видове групова лудост.

Дано!

- 14-01-2013|Ц.

Заглавието е „Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град“, чета, то не ставало въпрос за „родния град,“ ами за роднияквартал. От тука нататък какво да си губя времето да коментирам… тя тая работа е като в Арабския свят, само че в нашенски вариант, сочиш с пръста едно Американско знаме, викаш „Ей, го девола, дръж го да не избега!“, и народа, наелекризиран, прозвежда отрицателна енергия в грешната посока…

- 15-01-2013|Историк

Дайте наистина да четем текста (само че не така, както Златко чете Евангелието – и не така, както Цончо чете – само заглавието, пък после коментира целия текст).

ПЪРВО: Не е вярно, че самият текст не представял страната на тези, които са обвинени (както твърди Златко тук). Напротив, страната на тези, които са обвинени, е добре представена – с цитирано официално изявление на мюсюлманин, който е член на общинския съвет.

ВТОРО: И не е вярно, по никакъв начин, че „анти-ислямистът“ е непременно продукт на „партията-кърмилница“ – за да си „анти-ислямист“ не е необходимо да си непременно обзет от противопоставяне по етнически белег „българи-срещу-турци“ (или „арменци срещу турци“) – напротив, достатъчно е да си именно последователен либерал, за да видиш НЕлибералното в исляма – и да му се противопоставиш. Какво по-логично от това: либерал да се противопостави на анти-либералното, независимо откъде идва то?

В случая тази статия съобщава именно такива факти – факти, които доказват наличието на анти-либерални нагласи в исляма – и то нагласи, силно вкоренени не в главите на някакви бедуини в пустинята – а в главите на мюсюлмани, които вероятно вече второ поколение живеят в Дания, и не просто живеят в Дания, но са и избрани за общински съветници, т. е. това са мюсюлмани с определена политическа позиция – това са не маргиналните мюсюлмани, това са „мейнстрийм“-мюсюлманите в Дания (в която, за пореден път, се оказва, че има нещо гнило).

(Недоумявам по какъв точно начин Златко намеси в тази ситуация Димитров и Седмия конгрес на Коминтерна – това, което се случва на този конгрес, е именно едно „либерализиране“ на дотогавашната позиция на комунистите: от позиция „който не е с нас, е против нас“, те преминават на позиция: „който не е с фашизма, е с нас“.)

- 15-01-2013|Историк

Златко ни призовава да четем по-сериозни неща, например Фукуяма.

А какво казва Фукуяма? Реално той казва точно същото, каквото и без това ЧУВСТВАТ много хора у нас (но не умеят да го кажат като Фукуяма – а може би и няма смисъл от чак такава фукуямска изтънченост).

Ето какво каква Фукуяма в края на статията си за „Идентичност и миграция“

„Постмодерните елити, особено онези в Европа, живеят с усещането, че са се развили отвъд идентичностите, определени от религия и нация, като с това са достигнали едно по-висше ниво. Но като се остави настрана тяхното непрестанно възхваляване на разнообразието и толерантността, постмодерните хора намират доста трудно постигането на съгласие относно определянето на същността на добрия живот, към който се стремят.

Имиграцията ни заставя да си зададем по особено остър начин въпроса „Кои сме ние?“, поставен от Самуел Хънтингтън. Ако постмодерните общества биха искали да започнат една по-сериозна дискусия на темата за идентичността, те ще трябва да открият онези положителни добродетели, които определят какво означава да бъдеш член на едно по-голямо общество. Ако те не го направят, то тогава те могат да бъдат надвити от хора, които са по-сигурни относно това кои са те.“

- 15-01-2013|Златко

Когато срещу анти-либералните идеи се изхожда от либерални позиции, нещата са едни. Когато обаче срещу тях се тръгва като тук, от някакво абсолютно безпросветно мракобесие и безпросветничество, те са съвсем други. Какво християнство има в думите на госпожата, която толкова гордо се е подписала с думата „християнка“? Християнка – my ass! Бог е Любов, както Цончо най-добре от всички може да ни потвърди, а в нейните думи и насъсквания – както и в софизмите на „историка“ – има толкова любов, колкото в кокоши курешки – злато.

Либерализмът винаги е бил и ще бъде учение, което се грижи ПРЕДИ всичко друго за защитата на правата на потиснатите, слабите, унижените и стигматизираните. Няма либерализъм там, където се насъсква срещу „другите“, само защото НЯКОИ от тях са фундаменталисти и анти-демократи. Няма либерализъм в лицемерното посочване на общностни проблеми и слабости, там където собствената общност тъне в ТОЧНО СЪЩИТЕ античовешки и антихуманни предразсъдъци; където фарисеи като тукашните се надпреварват в събиране на камъни, без да осъзнават, че православното християнство е също толкова недемократично и непросветено, колкото са НЯКОИ форми на исляма, че ние – също като тях – нямаме ни най-слабо понятие от Реформация и Просвещение, нещата, които са направили модерния свят това, което е. Единственото, което можем, е да вършим групови заклинания като тези тук – лов на духове, под ръководството на разни местни шамани, които живеят от глупостта и безпросветността на племето. Докато пламне къщата – след което всички се чешат умно по главите и се питат едни други, „абе, що не можем да го настигнем тоя Запад бе?“

За Димитров и Коминтерна – на Седмия конгрес за пръв път се оформя официалната комунистическа доктрина за „народните фронтове“ (у нас – Отечествен: думата никак не е случайно подбрана), които впоследствие се превръщат в основното средство за залъгване на масите, че комунистите не искат монопол върху властта, а са готови на „демократично управление“. С това се прави и поредна крачка към „национализацията“ на реалния комунизъм и отдалечаването от класическия интернационализъм на марксизма, в който „нациите“ и „отечествата“ не играят почти никаква роля. Последвалите по-късно мерки за „национализиране“ на реалните комунистически управления в източна Европа са прекомерно разнообразни, за да бъдат разглеждани тук – и при това водят до напълно различни видове национални комунизми, като балканските им подвидове се оказват сред най-отровните и завършват с добре известните катастрофи у нас и в Югославия. Само двадесет години по-късно в България отново се шири същата омразническа идеология и се правят същите родово-племенни обреди както тогава – включително и тук, на този форум. Националкомунизмът продължава да живее в душите и сърцата. Децата на комунистите си остават комунисти – ако и да твърдят нещо друго… България все още е твърдо националкомунистическа страна.

- 15-01-2013|Историк

Златко, Фукуяма ти го е казал сравнително еднозначно какъв е изборът, пред който си изправен: „постмодерните общества“ или ще си развият някакви силни свои „положителни добродетели“ – или ще бъдат „надвити от хора, които са по-сигурни относно това кои са те.“

Ако продължаваш със своята фиксация върху миналото – няма как да развиеш така необходимите на „постмодерните общества“ силни свои „положителни добродетели“.

(А иначе доста историци, включително и от „партията-кърмилница“, ще бъдат буквално въодушевени от твоята апологетика на Г. Димитров – защото ти го изкара човек с толкова силни провидчески способности, че видиш ли, той успял още през 1935 г. да постави основите на онова, което и до днес „продължава да живее в душите и сърцата“… Т. е. Фукуяма не струва – Димитров го задминава отвсякъде, той още през 1935 г. е прогледнал и далеч отвъд края на историята.)

А по въпроса за „отдалечаването от класическия интернационализъм на марксизма“ – понякога дори и най-идеологизираните личности правят нещо, което се нарича „съобразяване с реалността“. (Впрочем, ако прочетеш отново, само че този път по-внимателно, „Комунистическия манифест“, нищо чудно да успееш да установиш, че дори и класическият марксизъм, на теоретично ниво, далеч не е бил толкова еднозначен по въпроса за „интернационализма“, колкото сме свикнали да мислим.)

- 15-01-2013|Огнян Минчев – За мнозинствата и малцинствата

Драги Златко, благодаря ти за усилието да публикуваш тази статия от в-к „Сега“, оценявам жертвата, че го правиш специално за мен. Препоръчах ти я не защото е особено ценна с нещо, а защото идеално подхожда за текущ двойник на твоята публикация „Рязан“. В този разказ релефно и натуралистично са описани гаврите, на които група нагли ИДИОТИ ОТ МНОЗИНСТВОТО в българската комунистическа казарма подлагат две момчета само заради факта, че са помаци – религиозно малцинство. В статията за датчаните, оказали се религиозно малцинство се разказва за това как група примитивни типове – и да, ИДИОТИ – от мюсюлманските МАЛЦИНСТВА в Дания отменят правото на група датчани, оказали се малцинство в комплекса от социални жилища, да празнуват Рождество. Разбира се, твоята първа реакция е ДА ОТРЕЧЕШ датската история като въобще случила се. Нещо повече – назидаваш автора, че не бил интервюирал представители на ситуационното мюсюлманско мнозинство в датския комплекс – въпреки, че изрично е цитиран мюсюлманинът – член на управителния съвет на общежитията. Използваш – както обикновено – тази публикация, направена „в моя чест“ за да препотвърдиш обичайните си твърдения за „българите – националисти“, „анти-ислямистите – комунисти“, обучени от Партията да мразят и т. н. Аз ти препоръчах горната статия с една единствена цел – за да видиш приликата на твоите възгледи с тези, които управляваха България до 1989 г. Ако – и когато драмата в разказа „Рязан“ се е случила, партийния комитет на поделението и политическото управлениена армията веднага са взели решение случаят да се потули. Публично е обявено, че е имало нещастен случай, войник с психологически срив, натиснал спусъка и т. н. Малтретирането на хора от малцинството от идиотите на мнозинството не беше ИДЕОЛОГИЧЕСКИ КОРЕКТНО да се обявява публично. Всички знаят, че това са факти от ежедневието, но те не могат да се признават публично, за да не се навреди на идеологическата правда за липсата на етнически конфликт при социализма. Хайде сега – към Дания. Има, Златко, нещо гнило в Дания… Хора с примитивно патриархално съзнание от Третия свят, намерили убежище на Север, отказват на група датчани да празнуват Коледа – защото е част от враждебна на исляма религия (в техните представи). Журналист от утвърдена медия (радио Свобода) пише репортаж. Но културно-идеологическият цензор Златко Енев прави следното: 1. Отрича подобно нещо да се е случило. 2. Набеждава автора за нечестност и пристрастност – разбира се, без фактологични основания за това. 3. Обвинява всички, които смятат подобно поведение спрямо малцинството датчани от страна на мюсюлманските им съседи за неправомерно, за „анти-ислямисти“, „комунисти“ и – да си говорим направо – за озлобени примитиви. Абе, един вид, руски журналист, български читатели, какво да очакваш… Защо реагираш така, Златко? Защото този текст нарушава твоята културно-идеологическа ортодоксия, че МАЛЦИНСТВАТА СА ЖЕРТВА – и те не могат да правят подобни неща. Те могат само да страдат под ботуша на развилнелите се мнозинства. Комунистите криеха идиотите на мнозинствата – ти криещ идиотщините на група мюсюлмани САМО защото са малцинство (друг е въпроса за слабостта ти към исляма – не е тема на обсъждане). При това се биеш в гърдите, че твоето списание се списва от „класически либерални позиции“. Което не е точно така. Твоето списание се списва от позициите на политическата коректност и мултикултурализма, които са израз на най-новата левичарска идеология – след края на комунизма. Защото класическият либерал с еднаква категоричност ще осъди насилниците и наглеците както от мнозинството, така и от малцинството. Защото „малцинство“ и „мнозинство“ са ситуациони понятия, разменят си местата, а важното е всеки човек да има гаранции за свободата си и отговорност за свобдата на другите – независимо към какво мнозинство или малцинство принадлежи. В твоята културно-идеологическа система отговорностите са за мнозинствата, а правата – за малцинствата. Всеки, който излезе де факто от тази схема – трябва да бъде остракиран. Знаеш ли в какво е иронията на тази нова културно-идеологическа утопия? Не е в приликата ѝ с комунистическата ортодоксия – там просто произходът е общ. Иронията е във факта, че хора като теб, които искрено се стремят към равенство на всички култури и ценности (както комунистите се стремяха към социално равенство), могат да се окажат виновници за тежки конфликти на между-културна основа. Идеологията на всеопрощаване на малцинствата създава система на обезправяване на ситуационните – или традиционните мнозинства. Това създава опасност от конфликт. За да се избегне този конфликт е необходимо истинско завръщане към правилата на класическия либерализъм. Дали принадлежиш към малцинство или мнозинство – отговорностите на гражданина са едни и същи, както и правата му. Когато приемаш емигранти от общества с традиционни форми на съзнание, длъжен си – като общество и държава – да ги социализираш към ценностите и правилата на твоето общество. А не да се умиляваш на културнто им различие само по себе си. Защото културните различия могат да произвеждат прекрасна среда на космополитизъм, но могат да произвеждат и дискриминация и конфликт. Предполагам, че имена като Тео ван Гог и Аян Хирси Али са ти известни, макар че не съм чел нищо за тях по страниците на Либерален преглед.

- 15-01-2013|Златко – re: За мнозинствата и малцинствата
Огнян Минчев писа:

А не да се умиляваш на културнто им различие само по себе си. Защото културните различия могат да произвеждат прекрасна среда на космополитизъм, но могат да произвеждат и дискриминация и конфликт. Предполагам, че имена като Тео ван Гог и Аян Хирси Али са ти известни, макар че не съм чел нищо за тях по страниците на Либерален преглед.

А търсил ли си изобщо, Огняне? Както споменавам в първия си коментар, в списанието има цяла поредица от материали по въпроса за сблъсъка на исляма с модерността, написани от хора, на които се гледа като на експерти. Започни с която и да е от тях – и, надявам се, доста много от погрешните ти представи за начина, по който това тук издание разпространява и коментира информация, ще се разсеят.

Тук посочвам три, които търсачката на сайта намери веднага под името „Айан Хирзи Али“ (при мен е изписано със „з“):

Нито „борба“, нито „диалог“ на културите

Европейците против мултикултурализма

Салман Рушди – пророкът от Ню Йорк

Що се отнася конкретно до този тук памфлет, всичко, което аз откривам в него е, че мюсюлманите от един датски квартал са отказали да поставят елха на публично място. За нас това е нещо естествено, за тях – не. На самия мен това също не ми е приятно, но не виждам как някой може да ми „забрани“ да празнувам Коледа – и в това, че ти и хиляди хора след теб повтарят именно тази дума, „забрана, забрана, забрана!“, виждам израз единствено на политически предразсъдък. Мюсюлманите в Дания, Огняне, НЕ МОГАТ да забранят празнуването на Коледа – и да се твърди обратното, означава да не се познават механизмите на демокрацията и начините, по които се защищават неща като права и свободи на Запад. Още повече, че те вероятно и не го искат. Онова, на което очевидно настояват, е да бъдат оставени на мира и да не бъдат асимилирани. Не го намирам хубаво, самият аз също бих искал хората да можеха да се асимилират някак по-лесно и по-безпроблемно, но не става. За мен обаче това не е повод да ги нападам, стигматизирам и определям като „диваци и варвари“, ПРОСТО защото знам, че разликата между нас с теб и тях е далеч по-малка, отколкото между нас и Запада. Жалко е, но е факт.

- 15-01-2013|Златко

Що се отнася до Тео ван Гог, търсачката на сайта намери повече текстове, отколкото мога да изредя тук. Огнянееее, Огняне…

- 15-01-2013|Даниел

В Европа няма читава политика, насочена срещу гетоизирането в градовете. Това не е само датски феномен. Не можеш да правиш отделни квартали за бедните и за „нормалните“ и да искаш да няма триене. Особено когато бедните ти са някак по подразбиране винаги чужденците или не-християните. Да пратят въпросните мюсюлмани в „нормалния“ град – там те автоматично ще са малцинство и проблемът е решен.

Същото е и с европейската миграционна политика. Не можеш да събираш необразовани хорица от азиатските и африканските села с възгледи от 16ти век да ти работят в Западна Европа в мините и фабриките, и после да се чудиш защо не отбират от модерност и демокрация. Ми да бяха вкарали покрай тях и малко средна класа и малко интелигенция, та да се образува някаква читава мюсюлманска общност.

Проблемът е преди всичко в образованието. На запад има голям брой деца на мигранти, които не владеят добре нито майчиния си език, нито езика на страната домакин, и си говорят на един двуезиков мишмаш, без да си дават много зор с граматиката. И, разбира се, всички те ходят в кварталното училище на гетото, където учителите отдавна са се отказали да ги учат на нещо съществено, а вместо това ги подготвят психически за бъдещия им живот на социални помощи в „социалните“ жилища, в социално проблемни зони на града.

И после им идват някакви датчани да им се тръшкат за някакви коледни елхи…:) Познайте колко им пука…

Западноевропейските политици имат доста шизофренично отношение към мюсюлманския „пролетариат“: първо ги викат, после им се сърдят че са дошли. И ги натирват в гетата, където очакват от тях да се учат на демокрация. От кого? Един от друг?

- 15-01-2013|Златко

Уважавам това мнение и намирам в него много читави и полезни неща. Но въпреки това ми се струва, че проблемът е далеч по-сложен. Факт е, че „непроницаемостта“ на двете религиозни (днес вече по-скоро културни) общности – християнската и мюсюлманската – не е намаляла в никаква видима степен в течение на около 1500 години. На какво се дължи това не ми се спекулира – темата е наситена с тротил, по-добре човек да не я пипа. Ще отбележа само ЯСНО ВИДИМИЯ парадокс специално в „типично българската“ позиция по този въпрос – а именно, че СЪЩАТА онази умонагласа, която ни кара толкова много да се гордеем с факта, че не сме позволили да бъдем асимилирани в продължение на 500! години, ни изпълва с беса на отрицанието, щом само стане дума за СЪЩАТА тази непреклонност и неподатливост за асимилация, само че този път идеща от тяхна страна. Намирам това жалко и дразнещо, но срещу ръжен не се рита. Собствената ми умонагласа е доста различна от това: нямам никакъв проблем с това, че децата ми, примерно, са не просто асимилирани, а родени с изцяло немска идентичност. Аз съм българин и нищо на тоя свят не може да ме промени (от което не се гордея особено много). Децата ми са друга работа. Те са част от мястото, където са родени. И във всичко това за мен няма повод нито за гордост, нито за срам. Просто така е нормално и така е редно. „Коренът“ и „кръвта“ са важни неща, но далеч по-важна от тях е свободата на избора и правата на индивида и личността. Инак, колкото и да го въртим и сучем, винаги, отново и отново, стигаме до някакви форми на родово-общинна диктатура, при която свобода на личността няма. Има лозунги и призиви да се отдаде всичко, включително и живота, и свободата, че даже и морала, за целите на собствената общност – и с това свършва всичко.

- 15-01-2013|Златко

Разбира се, има огромно значение в КАКВА точно общност човек се съгласява да бъде асимилиран – той или децата му. Съмнявам се много, че бих могъл да живея или бъда асимилиран в някаква друга култура, освен някоя от най-развитите, централни за съвременността култури, като западноевропейските или американската. Дори Азия, която познавам много слабо, ме впечатли силно като място, където не бих могъл да живея и месец, без да се почувствам напълно чужд. За някоя от ислямските култури не мога да говоря, тъй като не ги познавам, но за асимилация не мога дори да си помисля. Това, долу-горе, е границата, до която се простира собствената ми способност за толерантност и взаимно разбиране. Но това, с което се сблъсквам в България, е нещо напълно различно. Тук става дума за съпротива не просто срещу нечии асимилационни стремежи. Напротив, бесът тук е от напълно различно естество. Тук вече асимилаторите сме НИЕ, а не те – и яростта ни идва най-вече от усещането за безсилие, за среща с една също толкова непобедима непреклонност и настояване на една собствена, РАЗЛИЧНА от нашата, идентичностн, каквато е – или поне е била през онези 500 години – нашата собствена. Онова, до което се свежда тонът на българските асимилатори, още от Освобождението насам, е простичкото: „или ще ставате като нас – или сатъра!“ Нещо, което Империята НИКОГА не е правила! Какъв повод за гордост, а? Да надминеш „поробителите“ именно в нещото, в което винаги си ги обвинявал най-много (и което те никога не са вършили) – че се опитват да те изтрият от лицето на земята.

Благословена изобретателност българска. Господ да ни е на помощ!

- 15-01-2013|Историк

Златко, след като сам признаваш ФАКТА, че „непроницаемостта“ на двете културни общности – християнската и мюсюлманската – не е намаляла в никаква видима степен в течение на около 1500 години – защо, при наличието на този факт, продължаваш да настояваш за „мултикултурализъм“?

Вижда се съвсем ясно, че просто на практика това не се получава. Вижда се, че се появяват конфликти дори там, където преди това ги е нямало. И за да не се „запали къщата“ (каквато е твоята основа уплаха), трябва просто нещата да се разграничат ясно и да не се правят повече опити за „съвместно живеене“ и всякакви подобни щуротии.

Живеене ще има – но ще е отделно. Няма друг начин. След още 1500 години, живот и здраве, може да опитаме отново. Но засега няма как.

- 15-01-2013|Златко

Писал съм достатъчно много по този въпрос. Какво и как ще стане, не може да знае никой от нас. Но пророците на „живота поотделно“ очевидно живеят на Марс – или в България, тоест в определени части от нейното мисловно пространство (слава Богу, има и достатъчно много други, по-различно мислещи, хора, и в България)… И тия „пророци“, са в същата позиция, в която са се намирали всички подобни на тях, откак на тая планета има хора. Няма алтернатива на смесването. Идеите се разпространяват като вируси, разпространяват се и хората. И дори най-гигантските разлики помежду им също се променят и изтриват в хода на времето. Само откъм дупката на една пълна провинция може да изглежда така, сякаш „разделеността“ е съдбата на всички ни. Онова, което ми казва този тук индивид е, че живее – и иска да живее – в дупката си, без контакт с различни от себе си.

Ами хубаво… Само че, както вече съм казвал десетки пъти: „Що щеш тогава тука, където очевидно си сред чужди – и идеи, и хора? Що не бъдеш последователен и не си седиш в дупката, ами отново и отново се опитваш да се смесиш с нещо, от което те разделят светове?“

- 15-01-2013|Огнян Минчев

Извини ме, Златко, за това, че не съм проверил в търсачката Тео ван Гог и Аян Хирси Али преди да ти отправя упрек – извинявам се. Ще прочета написаното при първа възможност.

- 15-01-2013|Златко

Да, мога само да ти благодаря за човешките реакции, които успяваш да запазиш дори и в най-напрегнатите моменти в споровете помежду ни – и които са най-важната причина да продължавам да запазвам уважение към личността ти, при всичките ни идеологически несъвместимости. Гледам на това като на част от общобългарското духовно наследство на ЧОВЕЩИНАТА, което очевидно все още се запазва по някакъв начин, въпреки всички напластявания на времето.

Човещината е важно нещо. Особено сред едно море от омраза и гняв, в което човек инак като нищо може и да потъне, ако няма със себе си никакъв спасителен пояс…

- 15-01-2013|Златко

Между другото, нека не забравяме, че, за разлика от Европа, Америка предлага великолепен пример за напълно възможна интеграция на мюсюлмани в едно реално мултикултурно и мултиетническо общество. Вярно е, че Америка е място, каквото все още няма никъде другаде по света. Но примерът си е пример – и при това, както казах, великолепен. Мюсюлманската общност в Америка е една от най-успешните и най-добре интегрираните, далеч по-добре от класическите американски примри за изключително трудна интеграция, основаваща се на расови различия, които са далеч по-трудни за преодоляване от етническите…

- 15-01-2013|Даниел

Ислямът е огромна и религия и култура, която в дълги периоди от историяте е била по-напред от нас, и от която сме заели много неща. На персийски и арабски е писана най-хубавата поезия изобщо. И така нататък… Освен това ислямът има много и различни течения, и в различните части на земното кълбо религията се смесва с местните култури и начин на живот. Затова не ми се иска говорим за „християнство“ срещу „ислям“. Самият факт че правим такива генерализации е форма на асимилационна политика. Суфизмът, например също е ислям.

Да, въпросът е и религиозен, без съмнение, но не бива да го редуцираме до религията. Защо, да речем, турските общности в някои големи германски градове са много по радикални на тема религия и турски патриотизъм от „истинските“ турци, живеещи в големите градове в турция?

Проблмът с интеграцията, между впрочем не е запазена марка на мюсюлманите.

Колкото до идентичността и (не)толерантността – Преди време един познат ми разказа история за една групичка български студенти. Те мразели циганите (изглжда това за много българи е нещо съвсем в реда на нещата, като сутрешното кафе). Та тези студенти дошли в Германия, където те самите се превърнали в различните, мургавите, неговорещите езика, нямащите работа, т. е. в местните „цигани“. Това ги накарало да се замислят. Мислили, мислили нашите, та пушек се вдигало… и накрая решили да мразят циганите И немците.

Който иска да си намира виновници и да мрази някаква вображаема общност, ще го прави, независимо до какви абсурди го довежда това. В този смисъл, Златко, не се нервирай на форумниците с расистки мнения. На тях също не им е лесно;)

Колкото до принадлежността, аз лично не вярвам нито в кръвта, нито в корените, нито в гените, нито в историческата предопределеност да си такъв или инакъв. Вярвам в опита, спомените, междучовешките отношения и езика. Но човек всеки ден учи нови неща, трупа нови спомени, среща нови хора и слуша нови езици. В крайна сметка родината – това са хората, които са ми близки и нещата, в които вярвам.

- 15-01-2013|Златко

Благодаря, Даниеле! Ти и хора като теб ми запазват вярата и надеждата в България… Ако и да съм уверен, че живееш навън, разбира се.

- 15-01-2013|Цанко

За мен е изненада, че Златко не се осмелява да зачекне основния въпрос.

Когато той споменава за вековната „непроницаемост“ на двете култури – християнската и мюсюлманската – той веднага прави уговорката, че не му ще да навлиза в подробности на какво се дължи това – защото „темата е наситена с тротил, по-добре човек да не я пипа.“

А защо трябва да се предпазваме толкова усърдно от едно по-смело навлизане в темата? Какъв „тротил“ има в това, да направиш една най-проста съпоставка: между двата „основателски мита“ – този на християнството и този на исляма?

Е, какво показват двата „основателски мита“, като ги сложим един до друг?

(Иначе моите уважения към Даниел – но „нежни поети“ има предостатъчно и в двете традиции – и в мюсюлманската, и в християнската – и дори не и сигурно кои са по-нежни… Но все пак ежедневието и на хората от християнските, и на хората от мюсюлманските страни не се състои само от поезия.)

- 15-01-2013|Златко

А ти сигурен ли си, че познаваш чак толкова добре собствените си „основателски митове“, Цанко? Наскоро спомена Рънсиман, та изхождам от това, че познаваш изследванията му върху византийската православна религиозна култура и нейната дълга традиция на „търпимост“, която е възможно най-добре инкорпорирана във всички православни традиции и църкви – руската на първо място, но разбира се също и нашата, и гръцката, и сръбската, и румънската. Имаш ли някаква представа от дългата борба между гръцките секуларни интелектуалци и абсолютно ретроградната гръцка църква през 19 век – всъщност две: вътрешно-гръцката и патриаршеската в Цариград? И, като ти казвам, „не пипай“, това означава точно „не пипай“, Цанко. Защото пак невежество ще лъсне и незнание, облечено в празнодумска гордост и непознаване на фактите и историята; на това, че в края на краищата пак се стига до „хвани едните, та блъсни другите“. Седи си на задника и не натискай да се перчиш с неща, които най-вероятно не познаваш, ако мога да съдя по тона на коментара ти. Така ще бъде най-добре и за теб, и за останалите тук…

- 15-01-2013|Цанко

Не, Златко, аз нямам предвид нито византийската, нито някаква друга конкретна християнска култура и нейните „основателски митове“.

В своя коментар аз имах предвид нещо много по-просто, по-първично, много по-изначално: „основателските митове“ на двете религии: християнството и исляма. Какво ще кажеш за тези два основателски мита – олицетворени съответно от Исус и на Мохамед? Какъв пример дава единия на своите последователи – и какъв пример дава другият – на своите?

- 15-01-2013|Златко

Ще ти кажа същото, което бих ти казал, ако ме попиташ и за връзката между Маркс и реалния комунизъм, особено у нас: кел файда, Цанко, от големи и хубави постановки, когато реализацията им е…

А инак специалист по исляма не съм, но пък знам достатъчно, за да мога начаса да отхвърля приказки „ангро“, за основателски митове и пр., неподкрепени ни от практика, ни от нещо друго реално. Ислямът си има своя собствена горда култура на религиозна толерантност и световно водачество в наука и култура, при това в течение на няколко века. Така че остави общите приказки и абстрактните постановки за други форуми, ако обичаш. Тия работи – на по-млади момчета. Тук, в тоя форум, се искат по-конкретни знания…

- 15-01-2013|Цанко

Точно това е голямата разлика между двете релитии – аз ти я посочих – тя е съвсем конкретна и дава своето отражение върху цялата последваща история на двете религии – и няма смисъл да се правим, че такава разлика не съществува. Тя не само съществува, но и няма как да престане да съществува. Затова и не смятам, че може нещо, което идва много след това – „горда култура“ и всичко останало – да заличи тази разлика. Тя е основополагаща.

А това, че наблягам на тази разлика не означава, че призовавам мюсюлманите да се откажат от своя Мохамед. Не, аз не ги призовавам, и те няма да се откажат – но е добре ние да казваме на какво държим, за да е ясно и за да разбират те какво ние имаме предвид, когато възникват едни или други конфликтни ситуации (а те ще възникват и занапред).

- 15-01-2013|Златко

А инак, за който се интересува, има от къде и какво да се научи. Бих препоръчал четиритомното кеймбриджкото издание на „История на исляма“ (не съм го чел, но го имам в електронен формат и съм ги преглеждал, така че имам някакво усещане за качеството).

- 15-01-2013|Златко

Разликата между религиите е факт, Цанко. Откъдето изобщо не следва, че в твоето разбиране за исляма има някаква степен на просветеност и западна (или каквато и да било друга) толерантност, култура, или каквото си поискаш. Биенето в гърдите и себеприписването на някакви несъществуващи, абстрактни предимства, при същевременно поддържане на средновековно отношение към, може би, една трета от населението на света, не е нищо друго освен поддръжка ИМЕННО за мракобесните принципи, които човек си мисли, че атакува. И всъщност единственото обяснение за този тип поведение, НАВСЯКЪДЕ по света, се крие в СТРАХА, че самият му поддръжник/поддръжница, може и да бъде разглеждан от някой друг, „по-горен човек“, като СЪЩО ТАКЪВ носител на не съвсем чисто бельо, какъвто е и постулирания обект на атаката. (Не случайно този вид поведение се нарича в милите Съединени Щати с хубавата думичка „redneck“, тоест човек с червен врат, поради факта, че ходи само по потник). Съжалявам, че тази непрекъсната конфронтация малко по малко ме принуждава да ти говоря неща, които сигурно не трябва, поради старото ни познанство, но пък и взаимните ни илюзии, Цанко, предполагам отдавна вече са се поизпарили. Онова, което мотивира хора като теб, Цанко, е дълбоко скритият страх и комплекс, че самите те, в очите на Запада и Европа, не са нищо друго освен червени вратове – оттук и бясното желание да представят някой друг, а не себе си, като НОВИЯ носител на стигмата. Е, все Балканите, все Балканите – нека сега и другите да я поносят малко тая стигма, по дяволите. Не че го осъзнаваш, не и че имаш представа за битката около стигмата, която тече покрай Балканите, Ориентализма и Запада от няколко десетилетия насам, но пък то и нужда няма от това. Човек инстинктивно чувства, че ако сам не си създаде някакво спасение, някакво абстрактно, измислено от самия него, стъпалце в йерархията на стигмите – ПО–ДОЛУ от самия себе си, разбира се – то никой друг няма да му я направи тази услуга. Тъй че – бой по „другите“, не може все ние да сме последното стъпало, на което си бършат краката всички…

Де да знаел човекът, че всъщност единственият изход от целия този порочен кръг е ОТКАЗЪТ от играта на йерархии и безусловното приемане на върховната ценност на човешкото достойнство, равенство и братство, навсякъде по света… Само онзи, който – също като Исус – се е отказал да се надпреварва в състезанието на репутациите и стигмите, който е приел бремето на любовта към всичко и всички, каквото и да му струва това, има някакъв шанс НАЙ-ПОСЛЕ някой някъде да го вземе на сериозно и да престане да гледа на него като на дивак и варварин. Самият аз не го умея, не ми е дадена добродетелта на търпението и любовта, но поне с главата си го разбирам. Ей това е основната разлика между двама ни, Цанко. И в това е единственото основание на един от двама ни да твърди, че другият е още горе на клона. Кой от двама ни – нека времето решава…

- 15-01-2013|Цанко

Е, аз не водя битки и войни за стигми и за йерархии – моята цел е по-скромна, аз желая да ми бъде дадена възможност да виждам нещата такива, каквито те са. Мисля, че и Огнян Минчев по-горе каза нещо такова: че когато съзнателно избягваме всякакъв допир с някоя от гледните точки, ние просто губим реална представа какво се случва в света. Аз например не мисля, че щях да науча от някъде другаде за този случай в Дания. Ако Огнян Минчев не бе настоял, и ако ти, Златко, не се бе съгласил да публикуваш това, аз просто нямаше да знам, че такива неща се случват! И досега не ми го побира главата: какво толкова неприемливо има в една коледна елха? Да беше поне „кръст“ – изправен, сложен някъде – тогава бих разбрал – но с какво точно една коледна елха обижда религиозните чувства на мюсюлманина? Наистина ми е интересно да узная: какво „анти-мюсюлманско“ вижда един мюсюлманин в една коледна елха? Елхата в мюсюлманската култура някакъв символ на агресия ли е? Или на потисничество? Или може би Коранът по някакъв начин обявява това дърво за греховно? Всъщност, по елхата обикновено има закачена украса – може пък тя да е особено обидна по някакъв начин?

Това е за мен скандалното в цялата история, защото за мен елхите никога не са били някакъв „християнски“ символ, който евентуално би могъл да бъде неприемлив за мюсюлманите – за мен елхите винаги са били един съвсем светски начин за отбелязване на един светски празник („светски“, тъй като е официално обявен за почивен ден).

Изобщо, ние трябва да имаме поне правото да зададем на мюсюлманите тези въпроси, а за да ги зададем, трябва преди това да имаме поне информацията, че подобни неща се случват.

- 15-01-2013|Цанко

И тъй като Златко по-горе писа, че Америка предлага великолепен пример, аз се постарах да намеря какво в Америка мислят по въпроса за коледните елхи…

Оказа се, че и там този въпрос е бил поставям – и е стигнал дори до Върховния съд.

Резултатът: дълго съдебно решение, в което с много уговорки и предпазливо, но все пак сравнително ясно е казано, че

„The Christmas tree, unlike the menorah, is not itself a religious symbol. Although Christmas trees once carried religious connotations, today they typify the secular celebration of Christmas.“

„Коледното дърво, за разлика от менората, само по себе си не е религиозен символ. Въпреки че коледните дървета някога са носели религиозни конотации, днес те олицетворяват светското отбелязване на Коледата.“

U. S. Supreme Court

ALLEGHENY COUNTY v. GREATER PITTSBURGH ACLU, 492 U. S. 573 (1989)

Ако някой има желание да чете цялото решение на съда – има го тук:

http://caselaw. lp. findlaw. com/cgi-bin/getcase. pl? court=us&vol=492&invol=573

- 15-01-2013|Златко

Не мога да кажа нищо по конкретния случай, разбира се. Само ще повторя отново онова, което написах в първия си коментар: такъв род статия – начина по който е написана, абсолютната тенденциозност, подхвърлянето на подбрани факти, едностранчивото представяне на нещата, целящо да предизвика шок и гняв – всичко това са типичните похвати на жълтата преса, и такова нещо може да се представя и чете като чистa монета единствено в страни с много, много неразвита демокрация. Да се коментира самата статия по същия начин би означавало да се започне, примерно, с арменския произход на автора, да се зачопли защо, аджеба, този човек толкова много мрази исляма, и т. н., и т. н.

Това, и нищо друго, е причината да се отнасям към нея като към експеримент – да видим какви реакции ще предизвика. Инак сериозни, силно полемични и аналитични статии по въпросите на исляма и модерността, тук в сайта са се публикували открай време. Само че в тях няма да се намерят подобни трици за маймуни (sic!), а сериозно обсъждане на сериозни проблеми. Винаги съм отказвал да давам хляб и зрелища, не съм римски цезар, нито пък искам да се отнасям към читателите си като към плебейска маса (ако и да ми го правят доста трудно понякога). Но, както и да е. Всекиму – своето. Вам – удоволствието от един текст от типа „най-после!“; мене – директната конфронтация с една илюзия по-малко. Всичко е отлично, да влиза следващия, моля…

- 15-01-2013|ц

Някои от причините да се заселя и направя Монреал свой дом, бяха двуезичието на града, френски и английски, най-голямата концентрация на студенти и университети в Северна Америка, класическата европейска архитектура примесена с американска, огромните етнически общности--евреи, вкл. ортодоксални, италианци, гърци, французи, източно-европейци, китайци, ирландци, филипинци, румънци, араби и тн, католическото наследство и протестантските квартали, наред с колорита на гей районите и баровете, трите хълма в центъра на мегаполиса, запазени като паркове, на площ по-големи от родния ми град, бялата зима и горещото лято, възможността да отскоча по всяко време до Ню Йорк, Бостън или Торонто, дори миризмата по улиците през лятото--винаги силна и винаги различна… тази комбинация от „несъвместимости“ бе като рай в представите ми, и днес обичам този град, както обичам семейството си… и за това разнообразие знам, че трябва да се воюва, и се воюва ежедневно, защото то не е даденост, и защото е крехко (колкото мога участвам в политиката)… за жалост сред воините няма много нашенци-имигранти, те завалийките, дошли от пущинака дето вси що шавне го гръмват, броят стинките, ровят из детайлите, па се губят в картината, полу-интелигенти, както си знаем, ущмулват се докат са стреснати, после като се окопитят, па като гръмнат, разпсуват целия свят на висок глас, затропат гърди… и аз, като ги слушам и гледам как стряскат околните, също как Бай Ганя, червя се, потя се, мрънкам туй-онуй, измъквам се полеека от компанията ми (заедно с другите, канадци, араби, китайци и тн), па се успокоявам наум: щом и такива са си намерили мястото тук, значи все още печелим битката…

Та така де, Златко, отпускай уздите на Бай Ганя из форума, по-начесто, да му гледаме сеира и се радваме на разнообразието…

- 15-01-2013|ц

… и все пак човек е способен да се учи… тук, в Канада, социалният контрол се постига по един невидим начин, грубиянинът бива изолиран тихомълком от мнозинството, по един лек, естествен начин, без конфронтация, без специална организация, и той, завалията, накрая се усеща и започва да работи върху поведението си… Има едни мирни общности, Амиш са сред най-известните, които не познават конфликта и физическото наказание като форма на социален контрол, те просто изолират опасните за групата членове, докато нарушителите на мира не поискат прошка… човек, колкото и да е индивидуалист, без група не може да живее… малко по заобиколен начин искам да кажа, че тая агресия срещу някого или нещо, тя е обикновено е несериозна, повърхностна, и ако не бъде подклаждана с назидания и прочие, изгаря от самосебе си… ето тая „християнска“ или „историка“, приказват ги едни глупости дето едва ли някой ги взима населиозно… Бай Ганя е същия, той си бърбори неговото, показва как мрази дали комуниста, дали мюсюлманина, разбрал недоразбрал стигнал до някакво убеждение, и сега, за спорта, си чеше езика…

- 15-01-2013|Историк

Ами, господин „Ц“, аз лично нямам нищо против. Щом Вашата (а и не само Вашата) рецепта за справяне с грубияните е да бъдат изолирани тихомълком от обществото, то значи към ония „мюсюлмани“ от Кокедал, дето им пречи едно коледно дърво, именно обществото трябва тихомълком да ги ИЗОЛИРА (а не всячески да ги защитава, както правите лично Вие, заедно със Златко).

Със или без „чешене“ на езика, това е решението.

- 15-01-2013|Ц.

Историко, прочети статията внимателно. Наистина ли фащаш ли дикиш на такова объркано писание? Не защитавам никой, абсолютно незапознат съм с това какво реално се е случило в това кварталче, и статията не ми помага да разбера… Знам, че датчаните не ще да са глупави хора, престъпници няма да хрантутят (дълго) и заплаха за демокрацията си няма да допуснат… знам също, че в България има един Бойко и че положението, духовно и материално, е плачевно…

- 16-01-2013|Джони

Такава концентрация на имигранти в определени райони е доказана грешка. Интеграцията става илюзия. Превърнали се в мнозинство, те на практика излизат извън обlхвата на местния демократичен ред и почват да си разиграват схемите донесени от режима, от който са избягали. Това не само е безмислено, ами има обратенн ефект за самите демократични традиции в приемащата държава, които никои не знае колко са надежни. У нас се очертава чудовищно струпване и концентрация на малцинства и без имигранти. Ако направим едно предвиждане въз основа на сегашните тенденции и практиката регионите да се игнорират за сметка на крадене пари за столични проекти, се очертава доста тъмна картина: Столица и десетина града населени предимно с българи бегълци от мизерията и цялата останала териотория доминирана от малцинства. Не знам дали това може да понесено, но пък и никой не повдига такива въпроси освен с пропагнадна цел – никакво внимание на регионалнато развитие, вместо това мерят усвоени пари, пътища и атомни централи. Явно соцът е изтрил всяка идея какво е общество и вместо него имаме сочене на предмети.

Виж близо до темата 3 интересни статии по въпроса за традиционните по нашите земи и в съвременна Европа модели на отношения с други религии в „Християнство и култура“ http://www. hkultura. com/articles_2012_68. php

- 16-01-2013|Цанкова

Гн. Енев често споменава в коментариите си думите „срам“ и нетолерантност, т. е християните, а най-вече българите са нетолерантни към малцинствата, от което той се срамувал. Очевидно, г-н Енев има някакви лични интеграционни проблеми като представител на „малцинство“ в Германия, а острите му реакции от типа „Юмурук между очите“/цитат на Г-н Енев/, са от типа известен в психологията, като „пренос“. Не очаквам психоаналитичното ми разяснение да получи одобрение, но все пак ще си позволя още едно подсещане, което може да се окаже полезно. Г-н Енев, защо не направите едно сравнение между политиките по отношение на малцинствата между страната, в която живеете и България? Например, какво е парламентарното представяне на огромната турска общност в немския парламент? Също така, как виждате възможността за съществуване на парламентарна партия на етнически принцип в германския парламент? Припомнете си също изказването на Германския Канцлер по отношение на християнството, което Госпожата определи като най-преследваната във вековете религия. Не е лошо и да си припомните атентатите / в Буново и др./ Ще ви олекне и ще ви е срам по-малко, повярвайте!

И още нещо: Чужд срам не берете, концентрирайте се върху собствените си поводи за изпитване на подобно чувство.

- 16-01-2013|Историк

Господин високообразован „Ц“, какво точно не ви харесва във статията – и защо да не хващаме дикиш на изнесените в нея факти? За Ваше сведение, собствената ми образованост и опитът ми с ползване на информация в Интернет вече ме е научил в подобни случаи да проверявам и препроверявам, от няколко различни източника, какви точно са фактите. Всъщност всички факти, за които съобщава статията, са вече публикувани, и то неведнъж, и в датски медии. Така че Вашата позиция да си заравяте като щраус главата в пясъка и да викате „Не вярвам, не може да бъде!“, в случая не помага – и само издава затвореност на ума.

- 16-01-2013|ц – към историка

Е, хубаво, тъй да бъде!

- 17-01-2013|Александър

Последната неделя вечер.. около 2 часът през нощта.. на масата полупразни бутилки водки и уиски.. около масата поляк, англичанин, индиец и аз (Ганьо Балкански).. чука се на вратата, съседът отляво (пакистанец) – много сме шумни.. появява се нова чаша.. – Какво предпочиташ уиски или водка?.. –Ама аз не пия алкохол …

Ето го проблема с интеграцията. И не стига, че не иска да пие с нас ама и жена му е … страхотна. Красиво лице, стройно тяло (въпреки двете деца) но … За разлика от други съседки (англичанки), които при 2 ° навън държат да покажат релефа на целуита си, тя се облича както баба ми, дори когато играе с децата във вътрешния си двор. Как се съблазнява жена започваща да заеква от смущение когато я заговори чужд мъж?

След дълго мислене отново стигнах до извода за дълбоката мъдрост на нашата партия любима. Това от което се нуждаем е ПРОПАГАНДА. Ако някоя от нейните пакистански приятелки housewives сподели, че е помърсувала докато мажът и е бил на работа, може би и тя ще се престраши?!

Един примерен агитационен транспарант от мен:

Всяка прелъстена мюсюлманка – юмрук в лицето на ислямизма!:)

- 19-01-2013|kuku

Номинацията за почетен гражданин на Кърджали на генерал Васил Делов не бе приета от общинските съветници по време на тържествената сесия на Общинския съвет в Кърджали по повод 100 години от Освобождението.

16 общински съветници от БСП и ГЕРБ гласуваха „за“ обявяването на ген. Делов за почетен гражданин на Кърджали, а 22-ма общински съветници от ДПС се въздържаха. Така ген. Делов не бе обявен за почетен гражданин на Кърджали.

- 20-01-2013|geg

„…нито пък искам да се отнасям към читателите си като към плебейска маса…“

Дали?

ПП Всъщност се чувствам успешно „изолиран тихомълком“ тук… (Сигурно съм „грубиян“). Останете си със здраве

Из „Уплашеният човек“

Автор: Румен Леонидов

Господ е безработен, но понякога добре си гледа работата…

Когато преди седемдесет и една години умира младият поет Христо Смирненски, площадът около църквата „Св. Крал“ се изпълва с хора, дошли да се простят със своя приятел, другар и съратник. Влюбените в комунистическата идея интелектуалци намират за съвсем естествено тленните останки на Смирненски да минат през лоното Божие, да бъде спазен християнският ритуал. Днес това ми звучи необичайно, малко неестествено, дори странно – явно в онези години ляво мислещите и социално недоволните, за разлика от бъдещите първостроители на комунизма, не са били заклети атеисти и безбожници.

Още докато препрочитах събраните съчинения на Христо, усетих и неговата непоказна православност, за която естествено, когато бях ученик, и най-дръзките ми учители дори не намекваха. Съчетанието на социален поет и атеист, който разговаря само образно с Дявола, беше поредният идеологически пирон, зачукан в главния ми мозък. Иначе кварталното училище, в което учех, носеше името на Христо Смирненски, а и повече от двайсет години живях съвсем наблизо до софийската му къща, която за мен беше нещо култово, не просто дом, а къщата-музей, къща-мавзолей едва ли не, в който витаеха духът на поета и джина на жълтата гостенка. Така изучавахме класиците, внушаваха чугунена монументалност, гранитност, чувство на страхопочитание, наведеност пред делото му, и дори виновност, че сме толкова малки и жалки пред тяхната колосалност. И този чичко от родната история, оказал се по-късно само батко по възраст, всеки ден ме посрещаше във фоайето в родното школо, защото портрета му, нарисуван с маслени бои, стоеше високо закачен на стената. Смирненски ни гледаше в очите, но ми се струваше толкова далечен и пиедестален, че вместо любим училищен патрон се бе превърнал в досаден етикет на пролетарска вярност, всеотдайност и сияйност. Едва години по-късно усетих съкровената същност на този ангел на червената идея…

Благодарен съм на Бога, в който и той е вярвал по своему, че ме подложи на това изпитание – да се изправя днес пред гроба на Христо Измирлиев и да произнеса своето слово.

Защото едва ли някога бих отново разтворил записките, бележниците, прозата и поезията на много талантливия и много жизнен младок, остроумен и хаплив присмехулник, честен и поради честността си понякога наивен публицист. Брилятният му стил и вярата му в социалната справедливост рано или късно щяха да го превърнат в най-голямата заплаха за бъдещите комунистически дерибеи, защото ми е добре позната ненавистта към своите, когато те излъжат, предадат, разочароват. Не е изненадващ фактът, че „Приказка за стълбата“, писана в предсмъртните часове на Христо, беше между нежеланите или направо казано – сред забранените от бившия режим класически шедьоври.

Не възнамерявах да говоря за политика пред гроба на православния християнин Христо Измирлиев, но явно все още не е настъпил часът, нито за мен, нито за обществото ни, когато ще можем да се вгледаме в родната ни литература най-първо и единствено като родна, наша, българска. И ще престанем да я делим по идеологически признак, а ще пожелаем да я припознаем според естетическата тръпка и художествените ни инстинкти.

Да възприемем история като литературата и литература като история.

Тогава каква е реалната оценката днес за дарованието, самонарекло се Ведбал? Малко ли са седемдесет години след физическата му смърт, за да го турим на истинското му място в йерархията на ценностната ни система? И може ли за седем години демокрация да кажем нещо ново, неизтъркано, но точно за случая Смирненски? По-лесно ще ни бъде да приложим вече забравената нормативност на соцреализма и да кажем, в духа на най-тъпите и бездуховни времена, че и днес Смирненски е актуален. И да добавим, застраховайки се – особено с фейлетоните си. И най-вече със сатиричните си зарисовки, с блестящите си словесни шпаги и иронични реплики към политическите си опоненти. Сред тях са и Владимир Василев и Йордан Бадев, също отдавна напуснали тази обща за всички българи земя, чиите имена доскоро бяха абсолютно неизвестни за по-широките читателски кръгове, защото текстовете им бяха строго забранени… Те бяха премълчавани като „опасни“ идеологически врагове, а не само като естетическа алтернативност на цялата плеяда искрени, но недотам талантливи партийни литератори от онова време. Бадев и Василев не видяха бял свят през целия петдесетгодишен червен период на нашата литературна диктатура… Сега има опасност и Смирненски, на свой ред, да не види бял свят, защото в името на чистата синя доктрина и със сектански замах сме готови да изхвърлим всичко употребено и злоупотребено, всичко прелъстено и изоставено в името на комустическата цел у нас. По същия тъп начин някои хора, сънародници, разбира се, се плашат от коронката над главата на българското лъвче, сякаш не лъвът е цар на животните, а царят-изгнаник е повече звяр от озверелите хора. И смешен плач е, и жалък смях е да не виждаш по-далече от корема си, по-напред от партийния си нос, бил той червен от преливане на синя и алена кръв или син от преливане на червено, но демократизирано евксиноградско вино… Особено когато става дума за творчество, оставено от качествествени същества, паднали от коня на живота твърде млади, за да имаме право да гадаем в какви ли догматици щяха да се извратят, водени от предаността си към чистите за времето си пориви…

Това, което казвам, е безкрайно ясно за всеки свободен човек, който се занимава с литература. За всеки със собствено мислене и трезво отношение към нещата. Но дали сме достатъчно свободни и достатъчно трезви? Защото навъртяните до козирката от политически алкохол другарчета и господинчовци продължават да делят писателите на леви и десни, а не на новатори и традиционалисти, делят ги на прогресивни и реакционни, а не на талатливи и бездарни.

Нима Езра Паунд, явен симпантизант на фашизма, днес не е признат за истински поет? Нима Елиът, яростен католик и антисемит, не е име от световната поезия? Нима от срутената кула, наречена Маяковски, не е останала поне една тухла в Кремълската стена на руската поезия? Същият Маяковски, който възпя Ленин като Партия и Партията като Ленин, нима не е част от световния футуризъм, авангард с обратен гард? Днес не бива повече да твърдим, че Валери Петров е повече поет от Константин Павлов, само защото Валери продължава да вярва в изначалната хуманност на своята обществена идея, докато Коста не само не вярва в чуждите идеи, но и въобще не е вярващ. Не вярва дори на Създателя. Защото е отвратен от най-великото му произведение.

Литературата, когато е литература, а не парк за бюстове и изкуствени патици, е част от Голямата природа, в която съжителстват в едно време и на едно място различни животинки и животни. Невъзможно е да твърдим, че вярват в Бога или в комунизма, те са заети с богоугодното си предназначение – да живеят до смъртта си според естествения ход на битието. И знаете ли на кои от тях лично аз завиждам? Завиждам на животните и животинките, които убиват само при самозащита.

При подготовката ми за това надгробно слово прочетох и неща от архива на Смирненски, които малцина са имали възможността и желанието да прочетат. Странно е, че тези документални свидетелства са стигнали до нас, не са били недокументирано унищожени. Защото поетът Смирненски и репортерът Измирлиев са били две живи същности от една дишаща душа, в която наивността и вярата се срещат с истината и реалността, но не се разминават като непознати, а напротив – влизат в категоричен конфликт.

Благодарение на уредничката на музея г-жа Светла Тошева се докоснах до истини и факти, които е оскърбително да преразказвам точно тук, на това място, над което витае духът на безначалиено и безкрая и където човешките ни несъизмеримости изглеждат още по дребни и дребнави… Но наистина бях удивен от равонодушието на партийните големци и съидейници на Христо, които нищо съществено не са направили за неговото лечение и спасение. А дори драскачи като Полянов не са намерили желание и възможности да му платят жизнено необходимите за момента хонорари от публикациите в партийния вестник… За да се стигне до парадокса, че Ристето, будното и гордо, но болно и безпомощно македонче, да се надява на материална помощ от земеделците, чиято грубиянска полиция и политическа жестокост Измирлиев собственоръчно оплюва в сатиричния печат.

Малко известен факт е, че певецът на града търси парична помощ от селския поет Сергей Румянцев. В писмото си до него Христо пише: „По случайно случила се случайност наши комунистически големци, като Г. Попов и Томов, доволно преуморени от партийната си работа, заслужено отдъхват в голямата къща в Горна баня“. Там временно е настанен и болният и вече умиращ младеж.

На 1 май 1923 г., дни преди завинаги да заспи в обятията на Жълтата гостенка и да се смири, Смирненски пише до любимата си жена: „Много пъти ме е жегвала една индустриална мисъл: дали някои революционерски сърца не могат да се употребят за сапун при тая скъпо-тия на тлъстините“.

Днес можем само да гадаем дали този глас и съвест на пролетарската улица, на световната революция, нямаше да привърши дните си в Белене или друг концлагер. Дали нямаше да угасне още по-унизен и оскърбен – като враг на партията и на народа, като предател-ревизионист, обезверен приятел на Дявола и стълбата към небето…

Един Бог знае какво щеше още да му се случи на „случайно случилата се случайност“, родена в Кукуш и кръстена на името Христово… Дали би трябвало да съжаляваме, че Христо си отива много, много млад, като надарен, но неосъществен гений? Нали ако на 25 години не си комунист значи, че нямаш сърце, но ако и на 50 години пак си комунист, значи нямаш мозък.

Господ, колкото и да е безработен, понякога добре си гледа работата…

Затова, в негова чест, накрая ще се завърна там, откъде започнах – в препълнената черква, при многото хора, придошли да изпратят умореното тяло на Христо, при многото некролози, залели тогавашния печат.

И на сбогуване, на сбогуване, ще се питам гласно – колцина от днешните ни и бъдещите ни писатели и поети, леваци или десняци, колцина от тях след седемдесет и кусур години подир кончината си ще ги сполети неземно щастие: някой читав читател да си спомни за тях.

И да ги спомене.

Или, дай Боже, отново да изпита необходимост да ги препрочете… Както ние, тук смирно стоящите, сторихме с чистите страници от чистилището Измерлиево…

Бог да го прости, това присмехулно българче!

Заблудата да бъдеш буден

Какво ни трябва?

Нужен ни е нов Храм и нова Вяра, нов Празник и нов Делник, нов Огън и нова Пепел, нова Пръст и нова Кал. Нужно ни е Ново извисяване, Нова морална революция, нова Йерархия и Нов ред на ценностите.

Трябва ни нов пример, а не само нов премиер. Не просто цар, а нов Монарх с венец от тръни. Нов духовен повелител. Патриарх с млад дух, а не одухотворен синодален старец.

Нацията ни има нужда не от стряскане, а от събуждане. От духовно ограмотяване. От противоставяне на масовото изпростяване.

Но къде са новите учители, новите възрожденци?

Къде отива гласът на охридския им събрат Пърличев: „Съвършенство или смърт!“? В съседна Македония го тачат, у нас малцина са чували за него. И никой не се сяща да продума името му поне.

Елит без дух, без хъс, без кураж, без цел, без идея, без мисия. Какъв елит е това? Отговарящ единствено на взаимната обществена непотребност: нито хората имат нужда от него, нито той чувства потребност от своите българи. Елит, който не е навит да рискува.

От друга страна, драмата на плебеите у нас се превърна в тържество на безделието. Всеки неудачник е готов реваншист. Агресивна частица от общата биомаса. А се знае: „Тълпите винаги са играли важна роля в историята, и все пак, никога толкова важна, колкото днес“.

Благоприличието им минава за душевно удовлетворение. Степента на зависимост от предметите – насъщна потребност. Всичко върви ръка за ръка с умствената недостатъчност.

В антрето на Новия ХХ1 век виждаме провала на Новия завет, на проекта за любов към брата, за двете ризи и ближния. Човечеството надхвърля критичния максимум: дебели тела, дебели глави, дебели черва, милиарди усти, милиарди кости, които трошат кости. Сякаш зрящият слепец на съзиданието е изкуфял и космическата кукумявка му е самоизпила пипето. Сякаш слепият часовникар е превъртял обратно часовниковата стрелка и сметките на мирозданието са почнати отначало. И сякаш Бог върти като обезумял номера на Сметната палата. Вместо телефона на Спешна помощ.

Какво ти трябва?

Възвисяване? Извисяване? Възходът на проклятието и проклятието на възхода? Падението като начин за издигане? Свободният избор или доброволната неосвободеност? Твоето Право, което нарушава чуждите права?

Толкова ли е просто всичко – чувстваш глад, ядеш, чувстваш жажда, пиеш, научат те да четеш, но не четеш, сърби ли те – чешеш се, гледаш – не гледаш, между два пакета цигари и две бири вечер, виждаш: любопитството се смалява, зрението става излишно, всичко е на доизживяване, чакаш.

Какво чакаш?

От петък до петък

Телевизията днес е най-евтиният вестник. И най-удобният домашен киносалон, стадион, цирк, пийпклуб, порнокът.

Когато човек не може да мисли, гледа и слуша какво мислят другите. Телевизията все повече се превръща в миялна за мозъчните ни посуда – пере, сапунисва и суши съзнанието на все по-голяма част от безмозъчното ни население. То предпочита да зяпа живота около себе си, но не и да вземе участие в него. Например милиони тийнейджъри редовно се захласват в екрана по онези, дето тичат на терена, но малцина от тях намират време да поритат.

Позицията на кибика, на воайора, на скапаняка, който не иска да знае, че е скапаняк, не е наша обществена хрумка. Глобалната информационнана съпричастност се превърна в убийствена самота.

Всяка телевизия мисли единствено за пари. Които измъква умело чрез хазартни игри от простодушния и простосмъртен български жител на глобалното село.

Щем или не щем, телевизорът днес е най-верният приятел на човека. Който, за разлика от кучето, не изисква никакви грижи, защото обратно – той се грижи за живота на човека – да не изтече съвсем беззвучно. Извратени последствия от всичко това: мнозина у нас и по света носят на раменете си телевизори, вместо глави… И че не живеят с трепета на собствените си души, а с трептящите цветни сияния на поредното шоу, поредната телеигра, поредната говорилня. И от тихи телезрители бавно, но сигурно се превръщаме в телета на програмирано доизживяване.

От петък до петък.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (5)

- 31-12-2012|Гост

ПОЗДРАВЛЕНИЯ ЗА РУМЕН ЛЕОНИДОВ!

Надежда Измерлиева имаше много роднини от Кукуш в Благоевград със същата фамилия, много образовани и достолепни хора, някъде родствените им връзки се засичат с рода на Гоце Делчев, има ги в мемориала в градската църква. Сестрата на големия поет казваше тези неща без уговорки.

Градските стихове и „Зимни вечери“ на Ведбал са над европейско ниво!

Големият Гео Милев го включва в своята „Антология на българската поезия“.

По текстове от Христо Смирненски има чудесни песни, още се пеят.

Без партиен цвят: всички стари софиянци бяха единодушни, че по- голямо погребение от това на Христо Измерлиев не са виждали.

Защо уважаемият поет Румен Леонидов, иначе смел журналист, сега премълчава, че Надежда Измерлиева е била женена за брата на Георги Димитров -Тодор, убит 20-те години на ХХ век. Изключително честна и достолепна жена! А този, когото в семейство Измерлиеви са знаели като „Писателя“, е по-големият брат на Христо- Тома. Аз пък няма да премълча, че големият хуморист Тома Измерлиев е анархист. И друг, който се е издигнал до европейските висини на мисълта и изящната словесност и също споделя тези идеи и приятели са му безвластниците Ламар и Георги Шейтанов, неподражаемият Гео Милев държи слово при опелото на Христо Смирненски в църквата“Св. Крал“!

Радвам се, че се слави името на Христо Смирненски!

P. S. До 1918г като преселници от Егейския край сме били съседи с Измерлиевите в София. Двама от дедите ми са го изпратили на погребението. Една молба до Румен Леонидов-къде може да се прочете прощалното слово на Гео Милев? Предварително благодаря на Румен Леонидов!

П. Вълков

- 01-01-2013|Историк

Е, като е тръгнала тук приказка за Хр. Смирненски, нека добавим още един щрих: той може да е бил и „ляв“ и „комунист“ колкото си иска, може брат му да е бил безвластник, може да е писал всичко и всякакво – но от националния интерес на България не се е от отказвал.

Да си припомним позабравеното:

Христо Смирненски

ДИПЛОМАЦИЯ В ЛОЗАНА

1922 г.

В Лозана броди вихър зимен

над оснежения паваж,

а как е топъл и интимен

лорд Кързон с президента наш.

Бил Стамболийски пред вратата

(каква ли длъжност имал там?),

а лорда стиснал му ръката

и поусмихнал се едвам:

– Здравейте, друже! – казал лорда.

– Здравейте, ба! Здравейте, ба!…

И Стамболийски гордо, гордо

потупал лорда по гърба.

Успехът ни дипломатичен

да беше само в туй – добре.

Но картичка със подпис личен

поднесъл сам Поанкаре.

Едничък само Мусолини

търговски заявява там:

– Обичам ви бе, господине,

но дайте нещо – да ви дам!…

– Да дам, бе. Ех, какъв добър бих

отрязал армаган за вас!

Ала на братята ни сърби

във Белград го харизах аз.

– За Македония, простете.

Не биде тя късмет на вас.

Но я в подарък приемете

фашиста Буров Атанас!

- 01-01-2013|Иван Иванов

Поздравления към Румен Леонидов!

Дали най-младите ни социалисти са чували за Христо Смирненски!? И по ирония на Съдбата, стиховете му днес са още по-зловещо актуални-особено срещу елита и олигарсите на неговата някогашна партия и от популацията на днешните мутанти, излюпени от същото това котило БКП!??

- 04-01-2013|Фани Цуракова

Отлични тектове на Румен Леонидов!

Фани Цуракова

- 13-01-2013|Светла Караянева – Удоволствието да четеш Румен Леонидов

Достойно за големия ни поет

Лъвът се познава по нокътя! Дори и да не е подписано, словото за Христо Смирненски, вечният юноша в талантливата ни поезия, ще бъде припознато като леонидово. Помня всички стихотворения и разкази на даровития кукушанин, които учехме в „тоталитарното“ училище. Брилянтният изказ се е вдълбал в паметта ми отпреди десетилетия. Силата на таланта, обречен на вечна младост. Жълтата гостенка го е лишила от „вълнуващото“ преживяване – да види как остаряват чистите, високи идеали за равенство, братство, свобода. Да съзре бедните гаврошовци пред лъскавите витрини и цветарката в теменужената вечер.“Аз съм плебей по рождение и всички дрипльовци…“

БРАТЯ МОИ, БЕДНИ МОИ БРАТЯ!

Един съвременен поет въздава почит на свой предшественик. Комай няма кой друг.

Февруари 2013

Разговор с Мартин Еймис

Автор: Мартин Еймис

Нека да започнем с новата ви книга, Лайънъл Асбо, и особено с нейното подзаглавие, Състоянието на Англия – първоначално предвидено като работно заглавие на книгата. Нечестно ли ще бъде, ако го четем буквално?

Дванадесетгодишната ми дъщеря ми каза, „Стига толкова с тия подзаглавия тате, по дяволите“. Защото те винаги изглежда само затъмняват темата, вместо да я поясняват. Преди имаше едно такова нещо – почти цял жанр – наречено романи за „състоянието на Англия“, или романи за „състоянието на нацията“. Обикновено това бяха честни изследвания, с множество обществени служители и хора от академичните среди, говорещи с неразличими гласове. Моят роман е много далеч от нещо такова. Подзаглавието е за ония, които го пожелаят.

Изглежда то е подразнило някои хора в Англия.

Това не е особено трудно. Няколко души, не само рецензенти, ме заядоха, че съм пишел за онова, което те наричат „работещата класа“ – нещо, което правя от четиридесет години насам. Мисля си, че това е нещо долно – какво искат те, да гетоизират работещата класа като тема? Възможно ли е човек да пише единствено за собствената си класа? Писал съм и за кралското семейство. Не ми ли е позволено това?

Класата, която е сериозно недостатъчно представена в работите ми, е средната. Средната класа е добра тема за белетристика. Но това не ме интересува особено. Обичам работещата класа, и и всеки човек от нея, когото съм срещал. Намирам ги необикновено остроумни, изобретателни – в тях има много поезия. Е, също и доста грубичка работа. Доста много нереализирана интелигентност. Когато разговарям с тези мои приятели и познати „негодници“, съм силно впечатлен от това колко блестящи са те – искам да кажа, За бога, надявам се, че няма да седнат да пишат романи. Биха могли да бъдат истински добри.

И какво според вас обяснява тази реакция?

Просто обидчивост. Все по-нарастваща обидчивост.

Но всичко това се случва, докато вие напускате Лондон и идвате в Ню Йорк, което му придава особена тежест.

Да, има такова нещо.

Книгата е един вид сатира на днешна Англия – един член на нейната низша класа печели от лотарията и навлиза в класата на булевардната преса.

Сатирата е… Питам се доколко изобщо тази категория помага с нещо. Някога е била дефинирана като приложение към иронията, в смисъл, че сатирикът гледа на нещата не просто иронично, но и войнствено – той иска да ги променя. Мисля, че тази категория просто вече не съществува в литературата. Никой роман не е променял нещо, доколкото самият аз съм способен да видя. А големите сатирици, като Суифт и Дикенс, обикновено са писали за злоупотреби и несправедливости, които отчасти вече са били коригирани – вие пишете за тях след като вече са отминали. Бих казал, че съм ироник, а не сатирик. Всичко, което правиш, е да вземеш настоящите тенденции и да ги подсилиш, да увеличиш малко звука. Което, освен всичко друго, е и техника от научната фантастика.

Но вие не бихте нарекли книгата произведение на научната фантастика, нали?

Много често човек дори не предполага какъв точно вид роман пише, чак до една много напреднала фаза – и самият аз осъзнах, че всичко това прилича много повече на приказка, отколкото на която и да е друга литературна форма, която мога да си представя. И някъде отзад в съзнанието си до голяма степен се осланях на Дикенс – това е един преувеличен, един стилизиран Лондон. Дикенс е силно недоразбиран, силно изкривяван автор, в смисъл че той се чете, особено в двадесети век, предимно като социален коментатор – един вид реалист по своему. Но той изобщо не е такъв. Неговият жанр всъщност е нещо като приказка – странни трансформации, дълги пътувания, от които хората се завръщат остарели, родителски мистерии, полу-магически обрати.

Дикенсов ли е днешният Лондон?

Някои хора твърдят, че Англия винаги е била точно каквато е в този роман. Имала е един или два века на империя – а може би дори не и това, един век на величие. Но всъщност тя винаги е била нещо като яма за борба с мечки.

Много богата яма за борба с мечки.

Маргарет Тачър го формулира брутално, както винаги го е правила: ако не могат да си позволят да живеят в Лондон, трябва да живеят другаде. Облагородяването на кварталите е като класово прочистване, то отмива пролетариата, просто чрез натиск и пари.

Лондон и Ню Йорк са едни и същи от гледна точка на неравенството – наистина нещо впечатляващо, нещо зло. До средата на века и малко след това тенденцията беше наистина егалитарна – намаляване на разделенията. Но сега, както тук, така и в Англия, неравенството е на същото ниво, на което е било допреди Първата световна война. Просто се е завърнало обратно до ония нива на управляващата класа. Цялата онази подобряваща енергия и тенденция беше преобърната, само през последните десет или двадесет години. А аз мисля, че за едно общество е в огромна степен деморализиращо, когато разделението стане толкова голямо.

Бяхте ли в Лондон по време на бунтовете?

Не, не бях. Доколкото си спомням, това беше, както тези неща обикновено са, поставено в ход от малко по-груба полицейщина. Интересно е, че има толкова голяма разлика между полицията в Америка и там, в смисъл как на полицаите се гледа от работещата класа, или както там бихте искали да наречете тия хора – пролетариата, мнозинството. В Америка полицаят е герой на работещата класа. В Англия той е предател на работещата класа. Това е причината, поради която криминална Англия използва толкова груби названия за полицаите – наричат ги не просто мръсотия, мръсотията, но и гнойта. Те са най-долните от всичко. Когато полицаи попаднат в затвора в Англия, те са третирани също толкова гадно, колкото и педофилите. Полицаите в Америка са, по мое мнение, фашистки – разбирате ли, край на всякакъв хумор, край на човешкия контакт. Това е истинско утвърждаване на власт, по един начин, който е много рядък в Англия. В Англия полицаите са все мекички, мекички, ако обичате, сър, моля ви, сър. Това е един коткащ, а не авторитарен глас.

Но когато се стигне до бунт, всичко това изчезва – законът бива отменен. Това просто е нещо, което се случва от време на време. Много е трудно да се види някакъв вид социален протест във всичко това.

Но до някаква степен това беше израз на класова фрустрация, не е ли така?

Това вече не е класа. Тук става дума за пари. И то по много понятна причина. Парите са едно много по-гъвкаво условие от класата, и много по-измеримо, освен това. Това беше протест – ако изобщо – насочен, до известна степен, против недоимъка. Това е онзи вид общество, при който – то не е особено рационално – хората гледат към знаменитостите и се чувстват ощетени, че самите те не са получили нещо такова, изпитвайки усещането, че това е някакво базисно, почти общочовешко, право. Гражданско право. По същия начин се отнасят и към богатството, мисля – Защо не съм го получил АЗ? А са го получили толкова много хора, които не го заслужават. Сякаш всичко е на показ, готово за грабене, но не стига до тях.

Какво мислите за кмета на Лондон, Борис Джонсън?

Срещал съм го само веднъж, много набързо, в едно телевизионно студио, когато вече изглеждаше, че кандидатурата му за кметството ще спечели. Току-що бях свършил и се канех да си ходя, а той тъкмо идваше и беше много нервен. И му казах, „Борис, просто бъди себе си“. А той каза. „А, не, с това е свършено. Стига толкова“.

Джон Ланчестър има нов роман, Капитал, Зейди Смит има нова книга за северозападен Лондон, а сега идва и вашата книга. Изглежда така, сякаш е налице някаква вълна от мислене върху Лондон от годините след големия крах.

Всъщност това са следвоенни години, не е ли така? Всичко това върви толкова време вече. Когато Големите трима се срещат в Ялта по време на войната – всъщност това не са Големи трима, а Големи двама, плюс Чърчил – Англия вече престава да има значение. Още по време на войната.

Това е голямата разлика в усещането за двете места, Лондон и Ню Йорк. Всъщност за света вече няма особено голямо значение какво точно се случва в Лондон. Той все още е финансов център, но политически просто няма значение. А това е нещо, което не може да се каже за Ню Йорк. Кажете ми, колко често се появява някоя статия за Лондон в Ню Йорк Таймс? Е, да речем Мърдок, но–

Какво мислите за цялата тази история?[394]

Те са бесни от това, в Англия, както вие бяхте за Уотъргейт. Продължавах да питам, добре де, какво толкова? Кое е най-лошото, което може да се случи? Кое е ней-тежкото нещо, което може да се случи?

Е, все пак има нещо прелестно в мисълта, че един от най-могъщите хора в страната би могъл да бъде повален от това, че някакви булевардни репортери са шпионирали нечия гласова поща.

Да, в това има известна пикантност. Но зад него стои много повече. И, както каза моята приятелка Дебора Ор, важното е как са стигнали до тази информация – чрез проникване в чужди компютри и т. н. Но дори и ако информацията им е била предоставена от щъркела, то самият факт, че именно това са нещата, които ни интересуват днес, вече е сам по себе си едно осъждане. Че всичко се намира на толкова вулгарно и досадно ниво. Защо е апетитно всичко това? В продължение на дълго време смятах, че хората не са такива. Англичаните са толерантни и бодри, те не желаят цялата тази мръсотия, хвърляна върху по-известните хора. В действителност това дойде при нас когато умря принцеса Дайана, и те много набързо нахвърляха заглавни страници за нея, представящи я като ангел – с крилца, на фона на отчасти заоблачен фон, нали разбирате. Докато на страница двадесет се мъдреше заглавие Тази кучка се шиба с мюсюлманин.

По-достойна ли е тукашната преса?

Много повече. Тук го няма нещото, което баща ми наричаше кръстоносната враждебност на английската преса – където те постоянно търсят нещо, което да атакуват. Мисля си, че това трябва да има нещо общо със световно-историческия ни упадък. Придобива странни форми, и себеомразата е една от тях.

Това ли е начина, по който си обяснявате интереса на английската преса към самия вас?

Не го разбирам и съм уморен от това да повтарям, че не го разбирам, и съм уморен от това да повтарям, че съм уморен от това да повтарям, че не го разбирам. Но не го разбирам.

В продължение на вече много дълго време хората тук говорят за вас и съвременниците ви в Англия, и се удивяват на това как писателите там се третират като знаменитости. Но след това Салман Рушди дойде тук, а той беше третиран с подобно внимание като вас. А хората са силно заинтересувани и от вашето пристигане. Вие и тук сте знаменитости.

Но това е друг тон, вярвайте ми. Не може да става и дума за сравнение. Собственото ми обяснение за това е, че Америка е по-млада страна от Англия и докато себеосъзнаването е оформяло Америка – какво сме ние всъщност, сбор от имигранти или страна със собствена душа и идентичност? – тук е имало някакъв несъзнателен усет, те са знаели, че писателите ще са ония, които ще отговарят на такива въпроси. Така че им е било отдавано някакво усещане на респект. Докато в Англия човек се появява в отдела за откачалки и умници. Когато булевардните вестници говорят за учени, то е „откачалките може би са намерили лекарство за това или онова“. „Белокоси дърти путки“, „ексцентрици“ – това е тяхното виждане за интелекта. В Англия има много анти-интелектуализъм. А от тяхна гледна точка писателските мнения за това или онова всъщност нямат по-голямо значение от онези на човека от улицата. За писателите се мисли като за толерирани фигури, които никога не са имали и ден честна работа през живота си.

И вие мислите, че сте в Америка завинаги?

Дойдохме просто по семейни причини, във връзка със смъртта на майка ми и онази на втория баща на жена ми, а майка ѝ е на същата възраст като моята, когато тя почина. И това е нещото, което повтарям на пресата в Англия при всяка възможност – това не е бягство от Англия. И все пак те го разбират така. Измитай се в Америка.

Обвиняват ви в американизъм вече доста време.

Това е от чувство за несигурност.

Харесва ли ви досега? Изглежда намирате мястото гостоприемно.

Много гостоприемно. И прекрасно време.

Не мога да повярвам, че го казвате.

Защо, понеже беше толкова горещо? Всичко, което ме интересува, е цветът на небето. Не мога да повярвам колко наистина красиво е небето тук.

И как намирате Бруклин?

До неудобство идиличен, наистина. Сякаш живея в петдесетте – толкова детелюбив. Нали разбирате, бременни жени навсякъде – колички, деца. Харесва ми това. Просто приятна атмосфера. Не мисля, че бих харесвал Манхатън повече. Обичам да го гледам от разстояние – покорява ме. Но е прекалено шумен. Градът, който никога не спи – да, това е вярно, градът, в който никога не спите.

Това същия град ли е, който описахте в Пари през 1984?

Днес той е много по-малко ръбат. Парите са били като душ за целия град. Гризящата ми мисъл за Америка е, че тя е станала по-скоро плутокрация, отколкото демокрация.

Дойдохте точно навреме за изборите.

Имах голямото удоволствие да наблюдавам невероятните конвулсии на Републиканската партия. Те са жалки. И наистина смятам, че това е реакция срещу факта, че днес има чернокож президент – въпреки всичко, което казват, това просто ги убива. И онова, което ме впечатли в предварителните рундове беше до каква степен Ромни изглеждаше като единствено мислимия кандидат от всички.

Никой от по-надеждните кандидати не успя да стигне до състезанието – Джеб Буш, Крис Кристи.

Крис Кристи очевидно е един много хитър Хюи Лонг.[395] А Джеб Буш – този по принцип го бяха отписали. Щеше ми се да бяха отишли до края – примерно да бяха предложили Сара Пейлин с Джо Водопроводчика като вицепрезидент. Но се отдръпнаха от това. Страстно се надявам Обама да спечели.

Вие сте негов почитател.

И симпатизант. Дали е знаел колко малко може да направи президентът всъщност? Сравняват позицията му с онази на морския капитан: дори ако ръката ви е здраво на кормилото, не можете да промените ъгъла с повече от няколко градуса. Мисля, че той не го е разбирал съвсем – колко компромиси ще трябва да направи. Но ако погледнете колко са нещата, които изреждат симпатизиращите журналисти, никак не е зле.

Имаше един период, в който американските либерали наистина завиждаха на британската система – при която човекът на кормилото действително определя нещата. Сега вече изглежда, че това само ви позволява да докарате нещата до канавката малко по-бързо.

Сега е увлекателно време да бъдеш в Америка. Искам да кажа, как ще се справи тя със собствения си упадък?

Вие смятате, че упадъкът е неизбежен?

Ами, вече се очаква през 2043-та китайската икономика да я задмине. Но аз не съм много сигурен в това – мисля си, че би могло да отнеме много по-дълго време. Пък и мисля, че Китай тепърва ще стига до истински неприятности. Знаете ли колко протести има в Китай? По триста на ден. Много често насилствени, с голямо участие. Но американският век ще се окаже, както изглежда, точно един век, почти с точност до година.

Упадъкът под една или друга форма е един от вашите няколко големи сюжети.

Ами, страхувам се, че отрицателните неща винаги са големите теми. Провалът е много по-интересен от успеха. И ние сме някак биологически предопределени за упадък. Интервюирах Греъм Грийн за осемдесетия му рожден ден, и му казах – невероятно нахално, както ми изглежда сега – е, вие поне имате религия. Скоро това ще ви е необходимо. А той каза, о, не. Вярата ми е много по-слаба, отколкото беше някога. Вярата е талант и тя върви по пътя на всички други таланти. Остаряването е намаляването на силите ви. Което много често се отнася и до писането. А писателят в упадък е принос към медицинската наука – той не се е случвал толкова често преди, защото всички те са умирали рано. Дикенс на 58, Шекспир на 52, Джейн Остин на 41. Но днес имате романисти по на 80 години. И е очевидно, че схватливостта и дарбата намаляват. Не виждам много изключения от това правило.

Имате ли желание да кажете нещо за Кристофър Хитченс?

Преди се прекланях пред любовта му към живота и винаги мислех, че е по-голяма от моята. Но изглежда, че онова, което се случва, когато умре някой ваш близък – при което имам пред вид някой, с когото сте израснали заедно, оженили сте се по едно и също време, развели сте се по едно и също време, имали сте деца, още деца, всички кризи са били паралелни – когато някой ви е толкова близък, колкото това е възможно, то сякаш той ви дава задачата да обичате живота, момент след момент. Ваша е отговорността да наследите тази любов към живота.

Но е трудно да се преодолее скръбта. А аз се чувствам много заседнал при него – всеки ден издавам някакъв вид стон или вик на неверие. Просто не мога да го повярвам. А освен това си мисля, че беше толкова радикално от негова страна да умре, толкова опозиционно, толкова левичарско, токова екстремно. Пък и продължи толкова дълго време.

Имате пред вид дългата му болест?

Синът му ме попита, накара ли те това да откажеш пушенето? А аз му казах, не, накара ме да се откажа от медицинското обслужване. Хитч беше толкова решителен и последователен в това – опита всичко, което беше възможно. А през последните месеци, ти седиш при него в болницата, и на всеки десетина минути там идва някой и върши с него нещо напълно немислимо – пъха нещо в носа му, примерно. Онова, което го уби, всъщност беше не рака, а болницата. Той имаше два или три случая на прихваната в болницата пневмония. Тия неща вече не функционират, болниците.

Не мисля, че някога съм се страхувал особено много от смъртта – но пък се страхувам от умирането, от процеса. Има един роман от Айрис Мърдок, в който един от героите, който умира, казва, толкова искам да умра добре, но как се прави това? Добър въпрос. И Хитч със сигурност умря добре – без самосъжаление. И без загуба на хумор. Защото много често се казва, че е изключително трудно за умиращия човек да не бъде злодей. Силно се страхувам, че самият аз няма да бъда особено добра реклама за този процес.

Не толкова добра колкото него.

Никакъв шанс. Той беше изключително смел. Не само накрая. Когато бяхме по-млади, обичахме да ходим по страховити кръчми, например, и все се започваше по някоя дандания, и аз му казвам, Хитч, хайде така да се поизмъкваме вече, а той не се мръдва и на сантиметър. Никога не съм притежавал този вид физически кураж. Пък и е хубаво да си смел. Това е голям ресурс.

Другото страхотно нещо е, че той никога не се чувстваше ни най-малко засрамен. Мисля си, че хората са силно засегнати от чувство за срам когато умират. Особено в една култура като Америка, в която има такъв натиск да си винаги горе.

Бях истински впечатлен от надгробната реч, която произнесохте, ориентирана около въпроса за онова, което вие наричате „харизмата на Хитч“, чак до собствената му противоречивост. Това ме накара да мисля за вашата собствена харизма. Като писател вие изглежда играете много по-голяма роля в живота на читателите си от повечето писатели.

Понякога имам усещането, че съм един вид култов писател, а не точно някой от мейнстрийма, в смисъл, че ония, които харесват нещата ми, ги харесват много, но пък привлекателността им не е толкова широка. И ми се ще да си мисля, че това е както се чувствах самият аз, когато за пръв път четях Белоу или Набоков, чувствах се само след няколко страници, още при първите книги, които опитвах, че това е човека за мен, трябва да изчета всичко, което той е написал.

Някой беше казал за моите неща, че предлагам баналности с огромна сила. Нямам нищо против това – всъщност не мисля, че то е нещо лошо. Струва ми се, че ефектите се постигат с известна изтънченост, а аз изобщо не се интересувам от изтънчеността. Освен това мисля, че много хора, които четат белетристика, се интересуват от изтънчеността, и реагират на това. Но те няма да харесат моите неща. Те са малко прекалено насилствени за множество вкусове.

Кое е нещото в насилието, което ви пленява до такава степен?

Грамадният роман на Дон Делило Подземен свят е за това – психологическите последици от живеенето във време на сигурно взаимно унищожение, което той е правил, а и аз също, още от времето на раждането си. Взаимното плашене е било поставено в ход четири дни след раждането ми, с първия руски [атомен] тест от 1949. А това направи всичко да стане възможно. Делило стига до едно заключение, което аз споделям – че любовта има две противоположности, едната е омразата, а другата смъртта. Смъртта беше някак навсякъде във въздуха, чак до падането на комунизма. А любовта отнесе доста пердах през онези години.

Пък и имаше времена, когато смъртта излизаше на преден план, както в Куба, когато бях на 13, [по време на кубинската криза]. И си спомням как ми се гадеше в продължение на цяла седмица, абсолютно ми се гадеше.

В Америка ли бяхте по онова време?

Не, бях в Кеймбридж, бях на училище. Ужасèн и изпълнен с гадене. Сега е друго. Но си мисля, че онези, които са минали през това, са си останали с леко увреждане на способността да обичат и да се доверяват, както и всички тези емоции. Харесвам оня абзац от [моя роман] Бременната вдовица, в който става дума за следното: единствените моменти, в които си личеше колко уплашен си от тая война, единствените моменти, в които ти я водеше, тази студена война, бяха когато спеше, в сънищата ти. Ето къде изкара военната си служба, в сънищата. Ерик Хобсбом нарича това „съревнованието на кошмарите“ – много добра фраза, дълбока фраза, защото то беше именно това. Тежки сънища от западния до източния блок.

Дали интересът ви към насилието е изкривил и читателите ви, как смятате?

Преди се тревожех от това, че не привличам достатъчно жени-читателки. Често го чувствах в Англия, но не го усещам тук. На опашката за автографи, след четенето, има поне толкова момичета, колкото и момчета.

Едно от нещата, които се харесваха най-много на Хитч през последните му месеци, беше колко много млади хора дойдоха на онова събитие, организирано от Стивън Фрай. Много окуражително е да се окажеш привлекателен за младите. Защото това означава, че нещата ти ще продължат да живеят, поне още едно поколение.

В някои от есетата от Втория самолет,[396] вие пишете за един вид професионална криза на доверието – как реагира романистът на събития като 11 септември? Наистина изглежда така, сякаш нещата, които сте писали от Опит насам, тоест от 2000-та година, са от леко различен вид – много повече есеистика, по-политически, и дори романите, които написахте, задават някакво повишено документално усещане.

Норман Мейлър изразява всичко това много добре в книгата сиПризрачното изкуство. Той казва, че един от малкото недостатъци на писателския живот – защото това е страхотен живот, мисля си, винаги съм най-щастлив когато сядам да работя, всеки ден, освен когато ми върви зле – е когато писателите прекарват прекалено много време сред мъртви неща. Мисля, че това е дълбоко и действително вярно, че се опитвате да вдъхнете живот в нещо, което всъщност е неодушевено. Виждате колко дръзко нещо е да движите всички ония въображаеми хора, по един много стилизиран и фиксиран начин.

Но вие сте писали много и за не-въображаеми хора, и аз исках да ви попитам специално за есетата ви върху радикалния ислямизъм. Защо беше толкова важно да пишете за това, и имате ли все още усещането, че това е онази непосредствена заплаха, която сте чувствали тогава?

Не мисля, че мисля това. По-малкият ми син току-що защити дисертация върху Мюсюлманското братство, освен това говори арабски език и е пътувал доста по ония места. И преди няколко дни го попитах, нямаш ли усещането, че всичко това малко по малко се оттегля? А той ми каза, не. Знаеш ли, тяхното време тъкмо дойде. Те са близо до получаване на властта в Египет и по други места.

В последното есе от Втория самолет, аз казвам, че има определени фигури, като хората от Наср-Алла или Хизбола, за които имате усещането, че са прекалено умни, за да не разбират, че следващата степен е да станат политици, а не просто да си останат някакви радикални, странични фигури. Да се присъединят към дебата в мейнстрийма. Бърнард Луис казва, че ислямът и демокрацията не могат да се помирят едни с други – той казва, преди време, че прогнозата е, един мъж – един глас, и никакво гласуване за жените. Но това не се случва. Ислямските партии – Турция е ролевия модел – се превръщат в напълно разумна алтернатива в много религиозни общества. Нека да не забравяме, че хората са много религиозни. Но партиите, след половин поколение, изглежда са извървели пътя до аргументирането и мейнстрийма. Онази отровна враждебност, която беше всичко, което можеше да се чуе в продължение на няколко години след 11 септември, тази буквалност и озлобление, и решителността за кланета – това просто е било една конвулсия, както изглежда, и тя вече изчезва.

В Бременната вдовица вие пишете за сексуалната революция като за един вид конвулсия. Какво означава за вас да сте израсли точно в центъра на всичко това?

Това е доказано най-голямата конвулсия на моето поколение и аз съм много благодарен, че съм достатъчно възрастен, за да можех да видя какви бяха нещата преди това. Пред-революционното време днес ми изглежда толкова странно и изкривено, но аз наистина живях през него, в тийнейджърските си години. Те наистина го нямаха [секса], момичетата, нали разбирате – и дума да не става. Скоро след като написах този роман, преподавах в Манчестър. Беше страхотна работа, защото всичко, което правех, беше да преподавам любимите си романи. И ние разглеждахме Щастливецът Джим, първия роман на баща ми. Който не е изгубил нищо от комичната си сила. Пълен е с ярост. И изведнъж самият ти осъзнаваш, че всеки герой от този роман, освен гадния художник Бъртранд, е девствен. Всички те са яростни, защото са сексуално фрустрирани. Написан е в ранните петдесет години. Човек е бил голям щастливец, ако е имал някоя афера преди да се ожени. И, както казва героят от Събота вечер, неделя сутрин,[397] трябва да си намериш момиче, което е вече женено, това е единственият начин. Те са се женели, и едва тогава е започвал сексуалният им живот – не само едни с други, но и с други женени хора. И, каквито и да са изкривяванията и ексцесите, сексуалната революция и след-революционната ера, са много по-здравословни от всичко това.

Онова, което днес засенчва всичко това, е порнографията. Никой не знае какви точно ще бъдат дългосрочните последици от нея.

От известно време насам това е ваша тема – и е удивително до каква степен културата на порнографията е променила всичко, откак пишете за нея.

В ранните ми романи имаше споменаване на списания, което изглежда напълно отживяло днес. Всъщност тя не съществуваше реално, освен като снимки на млади момичета, показващи гърдите си. А после дойде пробива с показване на полово окосмяване, някъде към 1970-та, струва ми се. Но това изглеждаше някак незаконно. А днес вече е…

Това е сексуално възпитание.

Това е начина, по който те получават сексуалното си възпитание днес. Като гледат Дезире Феъруедър и някой татуиран бивш затворник, заснемани от близък план. Потрепвам при мисълта какво ли вече са виждали моите момичета. Най-голямата ми дъщеря – имах много оживени разговори с нея през двадесетте ѝ години, за това какъв е начина, по който се очакват определени неща, просто възприети от порнографията, която, нека не го забравяме, е много женомразка форма. Защо всеки сексуален акт завършва с нещо, което момичетата ненавиждат? Нали разбирате, лицевото… Когато написах дълга статия за порнографията, излизах известно време с една порнографска актриса, която беше невероятно умна, и я питах, колко от момичетата, дори и тук, в долината Сан Фернандо, колко от тях харесват това? И тя ми каза, ами аз го харесвам. Харесва ми да ме пляскат и да ме плюят, харесват ми такива неща. Но тя каза, че това го харесват около пет процента от тях – пет процента нямат нищо против. А 95 процента го ненавиждат. И все пак това е задължително в сексуалната сцена.

Аматьорското порно днес е много по-голяма част от цялата програма, и все пак то не е по-малко женомразко, нито пък по-малко движено от мъжките желания, дори и когато го вършат женени двойки.

Говори се, че порнографията ще стане мейнстрийм, нещо напълно прието. А аз си мислех, не, никога няма да стане, докато мастурбацията не е станала мейнстрийм, нещо прието и готино. Жените никога няма да се съгласят с това. И причината е, че тяхната голяма сила и дарба, създаването на потомство, е просто игнорирана от порнографията – тук няма приказки за забременяване, „да не ме забремениш?“ Няма нищо такова. Сякаш продължаването на рода е предизвикано от нещо напълно различно, да речем от кихане. Но вече си мисля, че жените започват да свикват. Тия дни прочетох една рецензия за Петдесет нюанса на сивото. И последното изречение е, „не бих мастурбирала на всичко това, но инак не е лошо“. И си мислех, боже, това е онзи вид говорене от списания за млади мъже – много повече мъжко, отколкото женско.

Исках да ви питам за една друга книга, която сте написали преди много време, за видео игрите.

Да. Всички ме питат за това. Защото видео игрите са толкова гигантска работа.

Какво ще кажете за онези хора, които твърдят, че това е една по същество романна, или във всеки случай разказвателна, форма?

Не знам за какво говорят, всъщност. Онова, което е много подобно на разказ, и аз си спомням очарованието му, е че стигате до едно ниво, а след това отивате на друго. Този вид прогресивно тестване на собствените ви ресурси е много пристрастяващо. И си мисля, че когато стигнах до, кое беше то, девето ниво от Звездни нашественици, на това ниво играта се връща обратно на първо ниво. Бях невероятно възбуден първия път когато го постигнах, в едно кафене в Париж. Но щом само го направих, играта вече не ми беше интересна.

Това е един от многото примери, все пак, за това как вие вършите неща от любопитство, имам пред вид темите, за които пишете – било то пул билярд или дарт. Но в това писане няма нищо оклеветяващо или кръстоносно.

Нещото, което винаги ме е интересувало, е контраста. И крайностите. И това вече се среща по-малко, защото бедните вече ги няма, в градовете, поне не в онзи брой, както някога. Баща ми е бил комунист като млад човек, докъм тридесетгодишна възраст – Унгария от 56-та го е накарала да промени това. И е написал статия за това колко трудно е да се откажеш от тази визия за Града горе на хълма – от Утопията. Хитч също.

Вие не сте такъв?

Харесва ми идеята да се стигне до общество, което е малко по-добро от сегашното – един постепенен, подобряващ възглед за нещата. Да станем малко по-справедливи и по-състрадателни. Но идеята за Утопия винаги ми е била напълно отблъскваща. Какво ще прави човек в Утопията? За какво ще пише? Ако притежавате дори минимум артистичност, вие дори желаете всички онези отрицателни качества – всъщност това е, което прави живота интересен.

Изглежда, че никога не сте били авангардист като читател или писател, а винаги по-заинтересуван от разширяване или редактиране на традицията, вместо отхвърлянето ѝ.

Хм, Пари всъщност е постмодернизъм, не е ли така? В смисъл, че в книгата присъства и авторът, като второстепенен герой. Онова, което ми се струваше, че правя там, беше да видя дали постмодернизмът предлага хумористични възможности.

Да се покаже как се прави един роман, докато се пише същия роман, не е безинтересна идея. А освен това има и един-два шедьовъра в постмодерната белетристика, като например Анти-животът на Филип Рот – една действително впечатляващо-сложна книга.

Но, също като вас, той някак отмина метафикцията.

Ами тя не води до никъде. Постмодернизмът си имаше, струва ми се, своята гигантска предсказателна мощ – той предсказа накъде ще отиде света. Сега вече дори и политиците говорят аз това, как ще завъртят нещата. Всичко е някак многозначително, поумняло, при това поумняло по общо признание, по начин, по който не е било, по-рано. Но като жанр то естествено изчезна, набута се някъде в собствения си задник.

А сега вече се върнахме обратно. Вече не сме постмодерни, просто сме късно-модерни. Цялото онова експериментиране в белетристиката е мъртво, по друга група причини. Като идеологията на политическата коректност, експериментирането е един вид луксозен артикул. Когато времената загрубеят, няма да чуете нищо от онази свръхчувствителност спрямо хората, които се обиждат. И си мисля, че онова, което се случи в прозата е, че тя реагира на факта, че скоростта на историята се увеличи при това последно поколение, и ще продължава да се увеличава, с все повече и повече от един вид високоскоростна комуникация. Онези гигантски, спокойни, отклоняващи се на сто посоки, есеистични, разсъдъчни романи от следвоенната ера – някои от които са били в списъците на бестселърите с месеци – вече нямат публика.

Това са някои от романите, които винаги сте посочвали като най-важни за самия вас.

Те са великолепни.

Но не мислите, че за тях има бъдеще.

Не, според мен те са на изчезване. Никой днес не пише такъв вид романи. Е, вашият съименник Дейвид Фостър Уолас – след смъртта си той наистина изглежда някак подобен на Джойс и грамаден, и много левичарски. Но повечето романисти според мен са много по-наясно отпреди с факта, че времето се нуждае от движение напред, от тласкаща сила в един роман.

Има едно много хубаво стихотворение от Одън, наречено Романистът, всъщност това е сонет. Започва с разговор за поета – „Опаковани в таланта си като в униформа… Те могат да се втурват напред като хусари“. А след това стига до романиста. Твоят талант е много по-различен. Ти трябва да се подчиниш на човешката скука. Със справедливите, бъди справедлив, с мръсниците – мръсник. Това е една много по-безразборна и подходяща за всекиго форма. А романите, за които току-що говорихме, проницателните, мъдри, един вид вавилонски, романи, в които просто се наприказвате на воля за това или онова – аз ги обичам, но за мен това е много повече като гласа на някое стихотворение, а не самия романист.

Не ми е интересно да пиша някакъв диагностичен роман. Отдаден съм стопроцентово на белетристиката заради принципа на удоволствието – това е, което тя е, и трябва да бъде. Английските рецензенти казват за Лайънъл Асбо, че е написана с голямо отвращение. Абсолютно невярно – написах я с обич и възхищение. Не може да се напише роман от отвращение.

Може и да прозвучи кичозно, но белетристиката има много повече общо с любовта, отколкото хората са склонни да признаят. Романистът трябва не просто да обича героите си – което той и прави, независимо дали мисли за това или не, по същия начин, по който обича и децата си. Но да обича и читателя – именно това е, което имам пред вид, когато говоря за принципа на удоволствието. Разликата между Набоков, който в почти всичките си романи, деветнадесет на брой, ви предлага най-добрия си стол и най-доброто си вино, и най-добрия си разговор… Сравнете това с Джойс, който, когато пристигате в дома му, не може да се открие никъде, а след това внезапно го намирате да прави някакво отвратително питие от торф и глухарчета в кухнята. Хенри Джеймс свършва по този начин. Те престават да обичат читателя. И писането става малко отдалечено.

Все още сте заинтересуван от удоволствието на читателя?

Е, човек не може да се завре в задника на читателя, както мнозина писатели според мен го правят – мили до отврат, подкупващи до отврат. Но това не е истинска обич към читателя. Това е подмазване пред читателя. Когато говоря за принципа на удоволствието, аз не казвам, че има само един вид удоволствие. Напротив, има много видове. Някои удоволствия са трудни. И те трябва да бъдат удоволствия както за читателя, така и за писателя. Но при всички случаи трябва да е удоволствие.

Интервюто води Дейвид Уолас-Уелс

юли 2012

Източник

Мартин Еймис (род. 1949) е английски романист, литературен критик и професор. Той е син на Сър Кингсли Еймис.

Коментари (2)

- 24-02-2013|Гост

работеща класа??? срамно ли е вече да се казва работническа класа?

- 24-02-2013|Златко

да спи зло под камък …

Припомнянето на една империя

Автор: Ада Петиуала

Нео-османски течения в съвременната турска голяма стратегия

Проект, защитен в отдела за социални изследвания в Бард Колеж, Анандейл-он-Хъдсън, Ню Йорк, 2 май 2012

Въведение: „Турците идват!“

[…]

„Турците идват!“ е било възклицание, звучало векове наред из малките селища по време на Османските обсади в източна Европа, Близкия изток и Северна Африка между 15 и 16 век. Това е бил вик, изпълнен с ужас, безнадеждност и отчаяние. Османските турци, които завладяват Константинопол през 1453, са могъщи и силно плашещи завоеватели. На тях се гледа като на варварски и безпощадни врагове, особено от страна на християнските им противници, защото широките им завоевания за разширяване на Османската империя са майсторски планирани и изпълнени с безпощадна ефективност. За хората, намиращи се под застрашителния поглед на прииждащите османски завоеватели, изглежда няма надежда. Турците действително идват, и то завинаги. Те ще управляват най-голямата и най-дълго съществувала империя в историята, оформила културата, религията и наследството на масивна територия, наброяваща 5,2 милиона квадратни километра[398], за период от седем века.

От тези дълги седем века, 16-ти и 17-ти се определят като връх на Османската империя. Те са известни под името Османски мир, Pax Ottomana. Макар и да са били непреклонни завоеватели, през това време османските турци са били справедливи и ефективни управници, особено в сравнение с другите си имперски конкуренти. Те преследват най-вече две мащабни цели: да управляват ефективно вечно разширяващата се империя и да затвърдяват предаността на поданиците си към Османската династия. Ето защо, след като са извоювали директен контрол над някоя област, те обикновено „са работели за [финансовата] изгода на новопридобитите или подчинени населения“. [399] Османските държавници са ефективни администратори, привърженици на ниски данъци и сравнително хлабави господари на османските провинции, което позволява на поданиците им да живеят до известна степен в политическа и икономическа свобода, докато предлагат на султана пълната си преданост. Обединени под османския чадър, метрополиите от Кайро до Сараево кипят от търговски, артистичен и социален обмен. Като разрешават на поданиците си да запазват предишната религия, социална структура и култура, османците съумяват да изградят жизнено и плуралистично общество, което е основна предпоставка за продължителността и културния напредък на империята. Действително, по времето на Pax Ottomana османците доминират голяма част от източна Европа, централна Азия, Близкия Изток и северна Африка, и работят за обединяването на различните етнически групи от тези региони чрез една отчетлива османска културна и политическа идентичност. До възхода на етническия национализъм през 19 век, плюс още някои отслабващи фактори, Османската империя до голяма степен успява да сближи различните етноси. Това успешно централно сцепление и разбиране е нещото, което определя славния период на Pax Ottomana, и то е едно от най-признатите наследства на Османската империя до наши дни.

По време на вековете на постепенен упадък след Pax Ottomana, Османската империя започва да запада по богатство, военно умение и размери, докато се стигне до жалкото ѝ поражение през Първата световна война. Дните на османско военно превъзходство отдавна са отминали; там, където някога османските турци са били могъщи противници, сегашната империя вече е известна под името „болният човек на Европа“. Унизителното поражение на империята и последвалата я подялба между триумфалните Велики сили води до появата на турското национално движение. Това движение, водено от османски офицери, които са се били във войната, работи за обединение на различните революционни гласове сред османските поданици в Анадола. Главната енергия на съпротивата му е насочена срещу плана на съюзниците да разчленят турскоезичните области на Османската империя. Завършек на всичко това е Турската война за независимост. Турските сили печелят сраженията срещу съюзниците през 1923, след почти четири години на борба, и договорът от Лозана е подписан през същата година. Чрез него, а всъщност чрез предварителните условия, поставени от турските националисти, се премахва институцията на султаната. Османската империя издъхва, родена е Република Турция.

Основателят на турската национална държава, Мустафа Кемал Ататюрк, възприема проект за национално изграждане, който се опитва да постигне пълно отдалечаване на Турция от османските ѝ корени. Като държава-наследничка на Османската империя, Турция по неизбежност наследява някои от чертите на османската ера, включително и религиозно-политическия синтез, както и плуралистичната култура; Ататюрк вярва, че република Турция трябва да поеме по напълно различен път, за да бъде успешна национална държава. При все още пресните и силно болезнени спомени за кончината на Османската империя и възхода на западните сили, Ататюрк решава, че страната трябва да бъде радикално модернизирана, за да може да оцелее в един пост-османски свят. Той отменя халифата и създава Турция като решително светска държава, изковавайки новата държавна уредба по образа на Запада. Ататюрк въвежда европейски правни норми, облекло и маниери, и стриктно забранява някои османски практики като носенето на фес. Той стига дори до там, че променя турската азбука, като замества арабското писмо с латиницата.

И, което е най-важно, за да отхвърли всякакви представи за приемственост между Османската империя и Република Турция, Ататюрк очертава шест основни точки, които формират основателската идеология на модерната турска национална държава. Тези „шест стрели“ на Кемализма, както идеологията на Ататюрк става известна, са републиканство, популизъм, секуларизъм, реформизъм, национализъм и етатизъм. Взети заедно, те призовават към създаването на една определено „турска“ държава и по същество потискат всяка етническа група, която не се идентифицира с тази нова, турска национална идентичност, като например кюрдите в южна Турция. Кемалистката идеология, особено чрез акцента върху национализма и секуларизма, се противопоставя на увековечаването на плуралистичната и ислямска Османска идентичност, тъй като тя представлява фундаментална идеологическа заплаха за турската национална идея. По тази причина позоваванията на Османската империя са премахнати от политиката, културата, обществото и религията, тъй като Ататюрк вярва, че те пречат на напредъка на Турция като национална държава. В продължение на следващите 60 години Турция ще остане стабилно ориентирана към Запада – дори и във външната си политика – като игнорира османското си историческо и културно наследство и се изолира от бившите османски региони и най-близките си съседи.

През 1983, възходът на Тургут Йозал като премиер-министър поставя предизвикателство пред кемализма по начин, по който никой друг турски лидер не се е осмелявал да го направи до този момент. Той формулира една голямоформатна стратегия, позната като „нео-османизъм“, която се основава на решителност за отделяне на турската външна политика от кемалистките ѝ принципи и установяване на нови политически основания, чрез които Турция може да просперира. Нео-османизмът възниква не в резултат от носталгия по империализма, както множество учени го разбират погрешно и до наши дни. По-скоро той е голяма стратегия, използваща богатата история на Османската империя като средство за постигане на енергичен ангажимент с етнически разнообразните турски съседи, от северна Африка до Балканите. За Йозал това сближаване с бившите османски региони е от ключово значение за развитието на по-динамични търговски отношения с тях. Освен това той използва нео-османизма като средство за разширяване на влиянието на Турция върху други страни-носителки на османско наследство, както и за да обезпечи икономическите и политически основания, чрез които Турция би могла да стане бъдещ регионален лидер.

Основните положения на нео-османизма са първопроходчески в много отношения. От една страна, възхваляването на османското минало е директно предизвикателство към кемализма. По същество то възприема етническото многообразие на исляма в модерния турски контекст – а това са точно онези аспекти на Османската империя, които Ататюрк е потискал, за да създаде модерна и хомогенна турска национална държава. Нео-османизмът поставя предизвикателство и пред начина, по който кемализмът е обвързвал модернизацията със Западничеството. Той твърди, че упоритата прозападна ориентация на Турция, в съчетание с отрицанието на османското наследство, не я прави по-прогресивна или по-конкурентоспособна в световен мащаб. Вместо това нео-османизмът вижда в османското наследство огромно предимство за Турция, чрез което страната може да изгради нови икономически, политически и културни връзки с бившите османски пространства. Интересното тук е, че окуражаването на нео-османизма в турската външна политика не изключва предварително съществуващите отношения със Запада. То по-скоро цели да усили тези отношения, като увеличи стратегическата стойност на Турция вътре в собствените ѝ околности. По такъв начин нео-османизмът е голяма стратегия, която цели да донесе престиж и мощ за Турция както на регионално, така и на международно ниво, чрез едно положително пресъздаване на наследството на Османската империя.

[…]

Йозал, човекът на парадоксите

Йозал е турски лидер от необикновено смесен произход. Според турския изследовател Бердал Арал, той е бил „човек на очебийни парадокси“:

„Той беше част от политическата традиция, която представляваше бунта на Анадола против елитисткия, гледащ на Запад истеблишмънт, който обикновено презираше ценностите и традициите на Анадола (който всъщност дължи жизнеността си на исляма); и въпреки това, той беше същия Йозал, който се радваше на еднозначна подкрепа от страна на САЩ и международните финансови институции, благодарение на това, че беше убеден привърженик на икономиката на свободните пазари и поддържаше политиките на САЩ в Близкия Изток, Кавказ и Централна Азия. Освен това Йозал беше човекът, който най-много задълбочи и разшири връзките на Турция с ислямския свят, до степен, при която често беше обвиняван от някои секуларисти, че храни „фундаменталистки“ амбиции; и въпреки това именно при управлението на Йозал Турция кандидатства за членство в Европейската икономическа общност (ЕИО) през април 1987, като последна стъпка в турското търсене на „признание“ и приемане като част от „европейската фамилия“.[400]

Действително, Йозал преследва очевидно взаимно конфликтни политики, но голяма част от това се дължи на собствения му силно смесен произход и нуждата му да превърне своите интелектуални, идеологически и религиозни убеждения в стратегия, която да работи за Турция. Най-важното влияние, което направлява разбирането на Йозал за политиката е неговата образователна и професионална биография. Той следва електроинженерство в техническия университет в Истанбул, завършва през 1950-та, а след това продължава образованието си в САЩ между 1952-53, като специализира мениджърство.[401] В продължение на следващите 25 години той балансира професионалния живот и академичните си интереси, като работи за множество различни институции като Държавната администрация за планиране на електрическата енергия, Световната банка и Техническия университет на Близкия изток. Резултатът от този еклектичен житейски и професионален опит е един Йозал, който вярва в научното мислене и технологическия напредък като необходими предпоставки за прогреса.[402] Освен това, едногодишният престой на Йозал в САЩ му вдъхва дълбок респект към американското либерално политическо управление, плуралистичния национализъм и капиталистическата икономическа система; Йозал става фен на Америка още преди да започне възхода му на политическата сцена и вярва, че американският либерализъм е пътя напред. По този начин Йозал формулира едно западничество (под формата на любов към политическия и икономически либерализъм, както и научното мислене), което е напълно различно от западничеството на Кемализма, и полага важни основи за нова стратегия за модернизацията на Турция и извеждането ѝ до челни позиции в международните отношения.

Освен че е политически и икономически либерал, Йозал е и религиозен мюсюлманин от частично кюрдски произход. Това също оформя идентичността му като граждански политик, защото „неговата силна религиозна вяра… обявява всички мюсюлмани за ‚братя‘„Йозал започва да разбира, все повече и повече, че ислямът, западничеството и научната модернизация не са несъвместими, както Ататюрк е утвърждавал така усилено в дефинициите на своята идеология. Бидейки част от едно етническо и до голяма степен потискано малцинство в Турция, Йозал е способен да види и разбере по-честно проблемите, създадени чрез етническата хомогенизация на Турция. Кемализмът твърди, че всяка личност, родена в Турция, е „турчин/туркиня“, и че истинският турчин е свързан с цялото чрез майчиния турски език – една политика, която съзнателно игнорира етническото и езиково многообразие на Турция, за да създаде определен вид турска национална идентичност. Йозал е по-отворен за идеята, че турците, заедно с малцинствени групи като кюрдите, споделят една и съща историческа и културна идентичност като поданици на великата Османска империя. Това е идеята, на която се гради голяма част от нео-османизма – и тук е ясно, че личността на Йозал е свързана с идеологията, която той започва да формулира.

[…]

Кемалистките представи за модерност обясняват чрез османската и ислямска „назадничавост“ неуспеха на турците да се развиват политически и социално; от това следва, че турците трябва да се откажат от плуралистичната си османска култура и да преоткрият западните си корени, за да догонят Европа и Съединените щати. И тъй като Кемализмът става основна идеология на модерна Турция, високо озападнените кемалистки елити постигат политическо и икономическо господство над по-традиционните и религиозни етнически групи, живеещи по места като Анадола, и се стремят да защищават властта си във вътрешната политика като осуетяват появата и възхода на алтернативна икономическа класа.[403] Това прави все по-трудно за потисканите групи да възприемат кемалистките представи за турскостта и турската национална идентичност, както и да намерят собствен глас при изработването на вътрешни политики. Като се има пред вид, че Йозал е „черен турчин“, идещ от консервативно и религиозно анадолско семейство, то е напълно естествено, че за него този ексклузивен кемализъм е проблематичен както в сферата на вътрешната, така и в онази на външната политика.[404] Една от най-известните негови максими е, че „службата пред хората е служба пред Бога“.[405] Може да се твърди, че той е бил ангажиран с идеята за справедливост към турския народ и е гледал на службата пред хората като на духовен дълг. И понеже кемализмът, от негова гледна точка, е насочен не към всички турски граждани, Йозал се стреми да формулира идеология, която може да изравни всички турци. Но освен това той е и много логичен и прагматичен човек – той разбира, че голяма част от кемализма, особено неговото отвращение към османското и ислямско наследство на Турция, пречи на страната да стане икономически конкурентоспособна сред непосредствените си съседи. Ако би продължавала по този път, нацията никога не би била взета на сериозно от Запада. Ето защо, макар че голяма част от нео-османизма на Йозал е ясно свързана с неговите лични вярвания и интелектуални интереси, може да се каже, че той е и реакция срещу, или дори конкурент, на кемалистката идеология, която изглежда подкопава потенциала на Турция за икономически и политически растеж.

От идеология към действие: нео-османските външнополитически цели

Йозалистката идеология добива определена форма когато Йозал получава поста на премиер-министър през 1983. […] В рамките на нео-османската голяма стратегия, външнополитическият дневен ред на неговото правителство може да бъде обобщен чрез три взаимосвързани цели. Първо, Йозал желае Турция да напредне в научно, социално, технологическо и икономическо отношение. За целта той провежда политики, които да подобрят турската конкурентоспособност на външните пазари и да превърнат страната в модел за модерност в рамките на бившия османски свят. Това може да се постигне само чрез силна външнополитическа и икономическа активност в Близкия изток и турския свят – това е втората важна цел на йозаловия нео-османизъм. Накрая, нео-османизмът е замислен като стратегия, която да покаже на западно-ориентираните кемалисти, както и на Съединените щати и Европа, че Турция може да бъде и нещо повече от глашатай на западните интереси в Близкия изток и Централна Азия. Нео-османската външна политика би могла да докаже, че турското османско-ислямско наследство не е несъвместимо с либерализъм и демокрация в западен стил, и че Турция може да бъде изгоден партньор за Запада, като упражнява влияние в своята околност. Ето защо най-фундаменталната цел на Йозал е да развие отношенията между Турция и Запада като усили своята регионална икономическа мощ и подобри позициите си в региона.

Западните основания

Стабилните отношения със Съединените щати и „ориентацията към западните демокрации“ са крайъгълен камък на външната политика на Турция още от края на Втората световна война.[406] Целта на всички правителства е да увеличат „стратегическата ценност на Турция в очите на Запада, както за да се продължи неговата обвързаност със защитата на Турция, така и за да се получава военна и икономическа помощ“.[407] Това обаче започва да става все по-трудно към 1980-те години, когато намаляването на съветската заплаха води до намаляване и на стойността на Турция като буферна държава. Нещо повече – турските политики по човешките права, Кипър и арменския въпрос, като и военният преврат от 1980 създават проблеми с оценката на Запада за Турция като прогресивен партньор, като в същото време турската общественост започва да настоява за „‚независима Турция‘, или Турция, освободена от връзки със Запада (bagimsiz Türkiye)“[408]. По времето, когато изобретателният и предприемчив Йозал идва на власт през 1983, продължаването и силата на историческата връзка между модерна Турция и Запада е до голяма степен поставено под въпрос. Новоизбраният министър-председател трябва да се справи със задачата за нова ориентация на отношенията между Турция и Запада по начин, който да направи нацията по-силна и да задоволи турската общественост, но заедно с това и да продължи традицията, според която Западът (и особено Съединените щати) са главния военен и финансов поддръжник на страната.

[…]

Изграждането на турската външна политика по пътя на бизнеса е пътя, който Йозал избира за излизане от задънената улица, до която са достигнали отношенията със Запада, макар че критиците го обвиняват, че „подхожда към външната политика с манталитета на търговец“.[409] Като част от кабинета на Сюлейман Демирел през 1979, Йозал е създал новото турско Споразумение за защита и икономическо сътрудничество (DECA), подписано през март 1980, което има множество положителни въздействия върху американско-турските отношения. Споразумението покрива три области: американска военна помощ за Турция; турски доставки за електронни и други уреди за САЩ; съвместно производство на военен хардуер и припаси.[410] Но DECA, колкото и да усилва икономическите и военни връзки между Турция и САЩ, все още е една от по-консервативните политики, осъществени от Йозал и напомня по-скоро за традиционната кемалистка зависимост от военни транзакции като средство за установяване на политически отношения. Йозал влага голяма част от националния бюджет за разнообразяване на турския износ, който по традиция се е състоял от селскостопански продукти:[411] в ранните 1990 години „делът на индустриалните продукти в турския износ достига почти 80%“.[412] Тази подчертана промяна от селскостопанска към индустриална икономика изравнява позицията на Турция в търговията с Америка. Турция постоянно увеличава търговията със САЩ през десетилетието на Йозал, но тя вече не е толкова зависима от индустриални (и особено военни) продукти, като по този начин печели уважение като геополитически важна индустриална нация във възход. Това увеличава значително и директните външни инвестиции от различни американски и европейски инвеститори. Със създаването на икономически организации като Асоциацията на турско-американските бизнесмени, Йозал увековечава „специалното отношение“ между Турция и САЩ вече чрез хората на бизнеса, а не толкова чрез усилията на дипломатите.

[…]

Обичай съседа си

Нео-османският напор в турската външна политика завършва със смъртта на Йозал през 1993, поради което амбицията му да превърне Турция в регионален политически лидер си остава нереализирана. Следващите управляващи партии след Anavatan Partisi (ANAP) на Йозал, и в частност силно консервативната Refah Partisi (RP), предпочитат да се ангажират със специфично ислямистка, а не нео-османска реторика и външнополитическият курс е ориентиран най-вече към Близкия Изток.[413] Тези партии не притежават стратегическата визия, която доскоро е изпълвала турската външна политика и след първата война в Персийския залив не продължават активния ангажимент в региона. Всъщност, през по-голямата част от 1990-те, турските политици защищават антизападни, про-ислямски платформи, които нямат нищо общо в многоизмерната нео-османска практика.[414] Когато RP бива забранена през 1998 по обвинения в нарушения на конституционния принцип на секуларизма, се създава нова и по-умерена партия, която скоро получава ръководството на страната – това е партията на справедливостта и прогреса, Adalet ve Kalkinma Partisi (AKP). След победата на изборите от 2002 г., новият турски премиер-министър Таип Ердоган започва да обновява занемарените външни връзки на Анкара чрез един нов подход, наречен „стратегическа дълбочина“.

Стратегическата дълбочина, много подобна на доктрината Йозал, призовава към енергична и многоизмерна външна политика, която да утвърждава турското историческо наследство и геостратегическа позиция. Интелектуалният архитект на голямата стратегия на AKP е външният министър на Ердоган, Ахмет Давутоглу. Самият Давутоглу отказва да нарича политиките си с етикета „нео-османизъм“, но в основата си „стратегическата дълбочина“ използва същия исторически дискурс като средство за оправдаване на настоящата външна политика. Засиленото желание на Анкара за участие в Близкия изток, Северна Африка, Балканите и Централна Азия указва разширения географски обхват на нео-османската стратегия на Давутоглу, докато продължаващият ангажимент със САЩ и подновените опити за постигане на членство в ЕС разкриват продължаващата връзка със Запада.

[…]

Стратегическа дълбочина

Доктрината за стратегическа дълбочина на Давутоглу се състои от три методологически и пет оперативни принципа, за които се твърди, че се „основават на по-добро разбиране на реалностите на новия век“.[415] Първият методологически принцип защищава един „визионерски“ подход към регионалните въпроси, в противоположност на „кризисно-ориентирания“ подход от времената на Студената война. Вторият принцип настоява за последователност. Според този принцип „турският подход към Близкия Изток не се намира в противоречие с подхода към Централна Азия или Балканите; подходът към Африка е не по-различен от онзи към Азия“.[416] Последният принцип подчертава важността на меката сила като новия език на дипломацията, в противоположност на сплашванията чрез военни средства. Тези принципи се опитват да характеризират Турция като приятелски настроена, но мощна нация, която цени сътрудничеството със съседите си. И понеже тези принципи са специфично адресирани към регионите, с които Турция граничи, на базисно ниво стратегическата дълбочина се опитва да създаде нов имидж на Турция в бившите османски пространства, също както и нео-османизма на Йозал.

[…]

Западният клуб

Европейският съюз и НАТО са основните два елемента на приемствеността в турската външна политика. За последните няколко години Турция постигна повече в отношенията си с тези два съюза, отколкото през предишните 40. Ангажиментът а Турция към НАТО се увеличи; неотдавна тя поиска – и получи – по-висше представителство в алианса. Заедно с това страната постигна и значителен прогрес в процеса на европейска интеграция в сравнение с предишното десетилетие, когато не беше ясно дори дали ЕС гледа сериозно на турската кандидатура. Когато през 1999 ЕС даде на Турция статус на страна-кандидат, страната не успя веднага да започне процес на реформи, поради слабостта на предишното коалиционно правителство.[417] Отделните фракции не успяха да постигнат съгласие върху различните критерии, които трябваше да достигнат, за да поддържат кандидатския статус, в резултат на което общият реформационен процес беше значително забавен. Когато през 2003 AKP дойде на власт, Ердоган ясно изрази плановете си да стартира реформационния процес в страната, и с помощта на Давутоглу незабавно изпълни обещанията си. Най-значителните безпокойства на ЕС по отношение на Турция засягаха върховенството на закона (особено подчертаното напрежение в отношенията между цивилните правителства и военните, още от времената на самото създаване на републиката), гражданските права, както и общия процес на европеизация на страната – тоест, до каква степен идентичността на турската национална държава може да бъде определена като „европейска“ по култура и идеали.

За да посрещне първите два въпроса, Турция стартира девет „конституционни пакета“ за реформи на конституцията (създадена по времена военното управление от 1982) и да приравни турската законова система с онези на признатите демокрации в ЕС. Промените варираха от защита на свободата на словото до отмяна на смъртното наказание през 2004. Голяма част от реформите бяха насочени към подновен баланс в отношенията между гражданските и военни власти в страната и ограничаване на традиционната водеща роля на турските военни в държавните и политически дела. Гражданския и наказателен кодекс също бяха променени, с цел да бъдат утвърдени принципите на равенство между половете, усилено преследването на престъпления като домашно насилие срещу жените и „убийства на честта“, забраняване на мъченията в затворите.[418] И макар че AKP нерядко е била определяна като ислямистка и анти-кемалистка партия (което в Турция е синонимно на „назадничава“), именно тя успя да стартира широк процес на демократизация, много по-бързо и по-успешно от която и да било партия преди нея.

[…]

Османският заден двор

Разглеждайки мотивите зад новата прагматична външна политика на Турция, Давутоглу последователно подчертава значението на нарастващите външни интереси на страната като продължение на плуралистичните вътрешни елементи, определяни като кавказки, балкански, близкоизточни, иракско-турски и анадолски.[419] Според него всички тези различни групи намират сигурност в изгодната геостратегическа позиция на страната и тази позиция изисква по-активна роля в мултирегионалната политика.

По същество той заключава, че сигурността на Турция е в директна връзка с един необходим преход от „периферна“ към по-централна или посредническа роля. За разлика от „емоционалните… мотиви, които в миналото бяха основните фактори, оформящи отношенията в миналото, днес се поставя акцент върху по-стратегическо сътрудничество в регионалния контекст“.[420]

[…]

AKP предпочита един по-динамичен подход към Балканите, макар че той си остава фокусиран върху приятелските взаимоотношения, които Турция поддържа по традиция. Например, турската активност в Босна-Херцеговина няма равна сред никоя от балканските страни; Давутоглу е посещавал Сараево по-често от всяка друга балканска столица в качеството си на външен министър. Което е по-важно, Анкара успешно ходатайства пред НАТО да се даде на Босна План за членство (MAP). Ранното признаване на независимостта на Косово през февруари 2008 насърчи връзките с тази страна и спечели респект за турската политика.[421] Що се отнася до турските взаимоотношения с Република Македония, те бяха най-добре обобщени от Давутоглу, който заяви, че „гражданите на Република Македония, където и да са по света, ако имат нужда от помощ, могат да се обадят на съответното турско посолство. Те ще получат помощ, все едно, че са турски граждани“. [422]

Енергичната дипломация на AKP, практикувана в балканския регион, се оказа ползотворна и достигна кулминацията си в най-значителния опит за посредничество от страна на Турция, известен като Декларация за мир и стабилност на Балканите, подписана от Сърбия, Хърватска и Босна-Херцеговина на 24 април 2010.[423] Освен това Турция предприе различни икономически инициативи, договорености за безвизови пътувания и транспортни проекти.[424] Накрая, културният елемент на турските проекти на Балканите реално демонстрира нео-османското естество на стратегията на AKP в региона. Разделяйки се с традиционната дипломация, AKP търси основания и мотивация в османската и ислямска идентичност на Турция чрез засилено сътрудничество с религиозни и благотворителни организации на Балканите, разчитайки основно на Турската агенция за международно сътрудничество и развитие (Türk i“birligi ve Kalkinma idaresi Ba“kanligi, TiKA). Освен че е силно ангажирана в проекти, свързани със здравеопазването и селското стопанство, TIKA е силен поддръжник на регионалните ислямски съюзи и институции. Тя подпомага възстановяването на османски паметници и изграждането на джамии, в сътрудничество със Службата по религиозните въпроси (Diyanet Işleri Başkanligi) и турското министерство на културата, като по този начин символизира както възстановяването на балканското османско наследство, така и подновената роля на Турция като защитник на мюсюлманското население в региона.[425] С други думи, позоваването на османското наследство е не просто част от дипломатическите действия на Турция, но и източник за по-усилен религиозно-културен обмен и на вътрешно ниво.

Методът, чрез който AKP провежда засиленото си сътрудничество с тези региони демонстрира подчертани културни и исторически измерения. […] Това предполага засилени алюзии със славното османско минало на Турция, което в турската памет насърчава гордостта от това да бъдеш „турчин“ и е неразривно свързано с по-ранни моменти на турското величие и мощ. Нео-османският проект на Давутоглу в Турция и съседните ѝ страни не трябва да се определя като „империалистически“ (както го правят множество политолози), тъй като амбициите на AKP не предполагат включването на тези страни в някаква сфера на турска хегемония и влияние. Вместо това, Давутоглу се стреми да накара средноазиатските и балкански страни да видят в лицето на Турция един незаменим и надежден партньор в двустранните и многостранни връзки; позоваването на османската историография просто ускорява процеса на изграждане на тези отношения.

[…]

Източник

Ада Петиуала е млада американска политоложка и активистка, директорка на оргазнизацията DISEC (Disarmament and International Security).

Коментари (6)

- 18-02-2013|Златко

Интересен и не твърде конформистки текст, за който се надявам да предизвика дебати…

- 22-02-2013|Читател

Една позната българска „политоложка“ завърши някакви курсове в Щатите, върна се в България и оттук изпращаше до разни американски университети „изследвания“ върху развитието на демократическите процеси в … Африка. На въпроса ми „как пише за Африка, без да е стъпвала на континента?“, тя отвърна, че набира сведения от Мрежата и че там не само ѝ ги приемат, но и хонорари ѝ изплащат! Чудеса!?

- 24-02-2013|БС2003 – ---

Надали османският проект не цели да разпростре влиянието на Турция върху държавите, чиито територии са били някога част от империята, напротив. Съмнявам се, че ужасеният възглас „Турците идват“ е бил продиктуван не от друго, а от стартегическия гений на османските пълководци. Струва ми се, че петвековното включване на българите в империята е довело освен до възприемането на различни османски културни влияния и до несъмнена културна, а и обща, изостаналост на българския народ, която надали е преодоляна и до ден днешен. Същото се отнася и до другите славянски народи, населявали Османската империя. Което не може да се каже за славянските народи, включени в състава на Австроунгарската империя. В „Гугъл“ открих откъс от статия или студия на Фридрих Енгелс, посветена на идеите на панславизма. Енгелс счита, че идеите на панславизма (към който той има негативно отношение)не са докоснали живеещите в Османската империя българи и сърби, които той нарича „варвари“(имайки предвид вероятно изостаналостта на двата народа), но прави все пак разграничение помежду им като твърди, че сърбите гледат да постигнат национална независимост докато българите спокойно си живеят под турско господство. Това многоаспектно мнение доста ме впечатли и често го цитирам.

- 24-02-2013|Читателят

Поддържам горната бележка.

- 24-02-2013|Златко

Множко сте, ще трябва доста време…

- 27-02-2013|Марко – За неоосманизма

Текстът на тази очевидно млада дирескторка на Институт за разоръжаване и сигурност е наистина интересен. Но той е и един типичен пример на повърхностно познаване на проблема и идеологическа едностранчивост. Много са такива млади експерти. Неоосманизмът е философия на историята, цивилизационна парадигма и светоглед, свойствен на по-голямата част от съвременната турска нация и особено на нейния интелектуален елит. Неоосманизмът е осмисляне на непревъзмогнатата имперска носталгия на една голяма истирическа нация, недоволна от своето положение и роля в света. Затова неоосманизмът е дълбочинна константа в турската външна политика, въпреки всички действителни и привидни идейни прекъсвания на приемствеността /вкл. радикалната светска революция на Ататюрк/. През 2010 г. ИК „Изток-Запад“ издаде една студия на известния сръбски османист, арабист и ислямолог проф. Дарко Танаскович „НЕООСМАНИЗМЪТ. Турция се връща на Балканите“. Тя би била много полезна не само за българския читател и за публиката, която чете ЛИБЕРАЛЕН ПРЕГЛЕД, но и за самата авторка.

Жалко, че нямам координатите ѝ. Ще ѝ бъде и на нея от полза.

Курсът и дискурсите на българския национализъм

Автор: Мария Тодорова

В началото на 90-те години на миналия век Питър Шугър излезе с идеята да събере в общ том представителни текстове за национализма в Албания, България, Чехия, Словакия, Гърция, Унгария, Полша, Румъния и Югославия, придружени с научен коментар. Настоящата статия е плод на тази инициатива и бе публикувана като отделна глава в книгата „Източноевропейският национализъм през ХХ век „под редакцията на Питър Шугър (Sugar, Peter ed.: Eastern European Nationalism in the Twentieth Century, Washington, D. C.: American University Press, 1995, 55-102). Стъпвайки върху общите ми теоретични възгледи за национализма, тя предлага преглед на еволюцията на българския национализъм и господстващите мотиви в него в хода на 20. век (до средата на 90-те години).

В чуждото издание са използвани пет типични документа.

Документ 1

Предговор към книгата на Димитър Ризов „Българите в техните исторически, етнографски и политически граници“ (1917)

Документ 2

„Психология на българина“, Константин Гълъбов (1934)

Документ 3

Реч на Тодор Живков „Слово за България“ по случай 1300-годишнината от създаването на българската държава (20 октомври 1981 г.)

Документ 4

Реч на Людмила Живкова „Единство в миналото, настоящето и бъдещето“, произнесена в навечерието на 1300-годишнината от създаването на българската държава (13 октомври 1978 г.)

Документ 5

„Тревога за единството на нацията“, Илчо Димитров (1990)

Увод

Тази студия проследява изказа на българския национализъм през 20. век – неговите основни идеи, неговите цели, неговия стил и кодови думи. Целта в случая не е просто да се разобличи националистическият дискурс – подобна задача е твърде лесна. Целта е по-скоро чрез вглеждане в неговите типични, умерени и, доколкото е възможно, по-рафинирани поддръжници, да се анализират проблемите за приемственост и прекъсване в идеите, езика и понятийния му апарат[426]. Разбира се, даже предпазливо да заместим понятието национализъм с национален дискурс, това не е достатъчно. В края на краищата, също както нито една нация не е монолитна или хомогенна, така и едногласен национализъм на практика няма – националният дискурс е вътрешна игра между съревноваващи се възгледи за национализма. Петте откъса по-горе са представителни за господстващите, но в никакъв случай не единствени или общоприети възгледи за българския национализъм през този период. Умишлено се въздържам да предлагам груби примери за краен и ругателен национализъм, каквито се срещат във всички периоди, но особено в годините между двете световни войни.

Национализмът не е произвел – а вярвам, и не е способен да произведе – сложен интелектуален дискурс. Дори в най-добрите си проявления, каквото е освободителната идеология от 19. век, той предлага честни и емоционални, но едноизмерни в интелектуално отношение построения. Очевидно това поставя определени въпроси за неговите създатели. Авторите на всички документи, от които цитирам избраните откъси, са политици или интелектуалци – или най-често така характерния за Източна Европа хибрид, политици интелектуалци. Откъсите не изразяват масовия национализъм, който като явление заслужава отделно проучване. В тези конкретни случаи масите са предмет на дискурса, чийто замисъл е да повлияе и формира строго определена национална идентичност, както и да мобилизира общественото мнение (в страната и в чужбина) в подкрепа на строго определена програма или позиция. В този смисъл избраните текстове са колкото отражение на господстващите възгледи на политическия и интелектуалния елит от онова време, толкова и представителна извадка за националната политическа пропаганда.

Въпреки че и петте текста може да се определят просто като проза, опитала съм се да дам примери за различни елементи, съставляващи националния дискурс. Първият документ е предговор към историческо-географски атлас, съдържащ около 40 карти. Използването на карти и особено на национални атласи като средство за политическа пропаганда има дълга традиция в съвременна Европа, но картите служат и за нещо много повече – те са политически икони, „символи на власт, авторитет и национално единство“, те са действително „съвършеният символ на държавата“[427]. Следователно първият текст е словесният спътник на картата. Останалите документи – литературно есе, две публични изказвания и вестникарска статия – са особено представителни, както предстои да се обоснова по-долу, за характера на националния дискурс по времето, когато са написани.

В случая и етносът, и национализмът се употребяват и разглеждат като представи, които се явяват по същество страничен продукт (макар че в някои обстоятелства могат да действат и като техни катализатори) на процеси като кризата на религията и секуларизацията, революцията и нарастващата интензивност в съобщенията и масовото образование, икономическия растеж и индустриализацията, а също възхода на съвременната светска държава и бюрокрацията. Независимо дали анализираните тук автори дават предимство на социални, икономически, политически или културни фактори, всички те разглеждат израстването на нациите и национализма като явления, в основата си породени от силите на модернизацията (без значение дали тези сили се разглеждат като случайни, или предопределени).

Аз самата определям етническата принадлежност като един от аспектите в себеотъждествяването или самоопределянето на човека – обвързване, идеология или вяра (често светска), основана на чувство за (най-често изобретено) родство и общ исторически опит, както и като правило общ език, религия и обичаи. Важен елемент в това определение е свързан с факта, че – за разлика от езика, територията, религията, расата и т. н., които по същество са „делители“ по един критерий (което далеч не означава, че не могат да бъдат много сложни или нееднозначни делители) – етносът е усложнена цялост, своеобразно съчетание или съвкупност от различни определения, които се използват за демаркация на етническата граница. Въпреки че тази цялост може да се разпознава и анализира в конкретни исторически обстоятелства и въпреки че можем да опишем процеса на изграждане на даден етнос, като по аналитичен път определим всичките му съставни елементи, ние не можем да „открием“ етноса на даден човек или група като продукт от синтеза на съответните съставни елементи. Това означава, че етносът е съзнателен акт на самоопределение и без този акт не съществува. В този контекст решаващият критерий е не потенциалното присъствие в даден индивид на характеристиките, които определят някаква етническа принадлежност, а доказателство, че съчетанието на тези характеристики е господстващата форма на групово отъждествяване – етнос – спрямо други форми на групово отъждествяване като религия, каста, род, място и т. н. Засега не притежаваме достатъчно исторически доказателства, за да твърдим подобно нещо за който и да е друг период преди модерността[428].

От друга страна, определям национализма като сливане между етноса и държавата. В цяла модерна Европа национализмът се изгражда с два отчетливи, макар и понякога паралелни или съвпадащи процеса. Единият е постепенното формиране на отчетливо групово съзнание, което различните автори определят като национално пробуждане, културно пробуждане или възраждане, а аз наричам етнос и откровено го обвързвам с модерността. Този процес се развива хронологически неравномерно успоредно с неравномерния процес на модернизация, но като цяло достига зрялост в Европа през 18. и 19. век с някои по-ранни и по-късни проявления.

Другият процес в изграждането на национализма е сливането на това съзнание с държавност, което създава ново съзнание и идеология – национализмът. Етничността и национализмът не покриват еднаква територия, въпреки че – най-малкото в европейския опит – национализмът, изглежда, израства около някакво етническо ядро. В някои части на Западна Европа тези процеси са размити и на практика неразличими един от друг поради непрекъснато съществувалите династични държави и по-късно – абсолютни монархии, а и защото протичат паралелно. В големи части от Централна, Южна и Източна Европа, от друга страна, това „съграждане“ на етноса и национализма във вида, в който го разбирам и описвам тук, може да се проследи като ясен исторически процес. На следващите страници правя опит да приложа тези теоретични наблюдения към България.

Развитието на етноса в България

Развитието на българската национална идея може да се разглежда като процес, който преминава през два общи етапа с вътрешни подетапи – формиране и проявление на Kulturnation, приблизително от средата на 18. век до 1878 г., и формиране и проявление на Staatsnation[429] от 1878 г. нататък. Във влиятелния си труд за социалните предпоставки на националното възраждане в Европа Мирослав Хрох различава три етапа на национално развитие: 1) „етап на научен интерес“, когато малоброен елит започва да изучава езика, културата и историята; 2) „етап на национална агитация“, при който се мобилизират патриоти извън средите на елита; 3) „епоха на масови национални движения“[430]. За България това може да се приложи по следния начин:

Етап на научен интерес

Приблизително от средата на 18. век и през 20-те години на 19. век (с някои проявления още през първата половина на 18. век) се появяват няколко истории на българския народ, сред които най-известна и оказала най-голямо влияние е историята на Отец Паисий. През същия период излизат и първите печатни книги на разговорен български език. През 20-те години на 19. век вече се е развил отчетлив порив за създаването на български светски училища на мястото на съществуващите гръцко-български училища, разкрити в началото на века и предлагащи обучение на два езика (гръцки и български).

Етап на национална агитация

Вторият етап, при който се мобилизират патриоти извън средите на елита, съвпада с т. нар. период на национално пробуждане и революционни борби в традиционната българска периодизация, който притежава следните три традиционни характеристики – движение за еманципация на образованието; движение за религиозна независимост или автономна църква; движение за политическа или национална независимост[431]. Движението за еманципация на образованието и началото на църковния конфликт продължават приблизително до Кримската война (1853-1856).

Епоха на масови национални движения

През 60-те и 70-те години на 19. век постепенно възниква масово движение в две области – църковните борби и борбата за политическо освобождение. Църковните борби не произтичат от въпроси на вярата, а са по същество политическо движение за самостоятелна църква след възникналия конфликт между гърци и българи, на свой ред предизвикан от противоречия между зараждащото се етническо съзнание сред българите и политиката на зараждащата се гръцка национална държава. Борбата завършва с официалното признаване на Българска екзархия от Високата порта през 1870 г. като независима от Патриаршията в Константинопол. Това внася религиозния делител като важен, макар и не господстващ елемент в изграждането на български етнос.

Що се отнася до политическото движение, има две основни виждания и програми за политическото бъдеще на България. Първата – консервативна, или умерена, с център в Цариград, набляга върху просветата и образованието, в които вижда средство за постигането на постепенно освобождение. Втората – революционна, или радикална, с център в Букурещ, предвижда постигането на политическа независимост с помощта на революционна организация и мрежа, която ще предизвика революция и в крайна сметка – война, с участието на някои от Великите сили. България постига автономност и по-късно – независимост, като последица от избухването на Априлското въстание през 1876 г., последвалата Руско-турска война и договорите от Сан Стефано и Берлин съответно от март и юни/ юли 1878 година. Във възприятията на българите Санстефанският договор предвижда истинско и справедливо възстановяване на цялата българска национална държава в границите на Българската екзархия. След разискванията на европейските Велики сили Берлинският договор разделя страната от този момент нататък на него се гледа като на грабителска договореност, която разпалва иредентистки чувства сред българите.

Възникването на национализма

От този кратък преглед на развитието на българския национализъм личи, че изграждането на българската етничност протича докъм 1878 година. Това не означава, че преди това не е имало националисти. В действителност политическата борба за независимост и за създаване на национална държава, тласкана преди всичко от революционните кръгове, въплъщава нещо повече от обикновена суровина за национализма. Изграждането на нация и развитието на национализма като завършено движение и идеология обаче може да се проследят едва след края на 70-те години на 19. век.

Същевременно някои наследени елементи от времето преди новата държава оставят трайна следа върху характера на национализма в периода след 1878 година. Един от тях е по същество отбранителният характер на българската национална идея. Отбранителният тон спрямо Европа е общ белег за всеки балкански национализъм, но при българите той е особено изострен, тъй като те определят себе си в противовес на възникналите по-рано национализми и набелязаните преди това иредентистки програми на своите съседи. Същият отбранителен тон личи в първия изказ на българския национализъм при Паисий – текст, превърнал се в библия на българския национализъм (или, каквато е моята теза, на българската етничност):

„Така и аз ви написах подред това, което е известно за вашия род и език. Четете и знайте, за да не бивате подигравани и укорявани от други племена и народи… Написах я за вас, които обичате своя род и българското отечество и обичате да знаете за своя род и език… Но някои не обичат да знаят за своя български род, а се обръщат към чужда култура и чужд език и не се грижат за своя български език, но се учат да четат и говорят по гръцки и се срамуват да се нарекат българи. О, неразумни и юроде! Защо се срамуваш да се наречеш българин и не четеш, и не говориш на своя език? Или българите не са имали царство и държава? […] От целия славянски род най-славни са били българите, първо те са се нарекли царе, първо те са имали патриарх, първо те са се кръстили, най-много земя те завладели… Но поради що ти, глупави човече, се срамуваш от своя род и се влачиш по чужд език? Но, рече, гърците са по-мъдри и по-културни, а българите са прости и глупави и нямат изтънчени думи. Затова, казва, по-добре да се присъединим към гърците. Но виж, неразумни, от гърците има много народи по-мъдри и по-славни. Оставя ли някой грък своя език и учение и род? […] Ти, българино, не се мами, знай своя род и език и се учи на своя език!“[432]

Човек усеща силен отбранителен патос, чувство за унижение и борба с комплекса за малоценност – и в същото време остри нападки, подплатени със силна гордост от славното минало.

Друга основополагаща характеристика на българския национализъм, чиито корени се крият в периода преди държавата и която също може да се открие в пасажа по-горе, е централното място и значение на езика. На практика всички европейски културни и национални фигури признават решаващата роля на езика като обединяваща сила, а Хердер го издига до статут на етнолингвистична сакралност. Поради противопоставянето на българите едновременно на гърци и турци към езиковия разделител се прибягва по-рано и той става по-силен от религиозния. С възникването на просветителско движение през втората четвърт на 19. век се развиват три школи на мислене, всяка от които има ясен собствен възглед, как да бъде създаден книжовен национален език – новобългарската школа, която набляга на разговорния език, славянобългарската школа, която застъпва средновековното езиково наследство, и църковнославянската школа, която стъпва върху езика, използван от църквата. Към средата на 19. век безусловно се е наложила новобългарската школа. Обяснението е свързано с огромното влияние на търговските и занаятчийските кръгове в организацията на съвременната мрежа на българското образование, със страстния интерес на българите към фолклора, набрал особена сила през 40-те години на 19. век, и с процесите в Германия и Русия. Въпреки това до 1878 г., когато се създава независимо българско княжество, и въпреки очевидните стремежи на българските писатели да постигнат единна книжовна практика, езиковото разнообразие се запазва, най-вече поради липсата на общ политически и културен център, а също на общоупотребителни и задължителни норми[433].

Ръстът на национализма в България след 1878 г. може да се периодизира в четири ясно откроени етапа:

1. Програма на държавния национализъм: национално обединение (1878-1918)

2. Криза на национализма: ревизионизъм (1918-1944)

3. Комунизъм и „комунистически“ национализъм (1944-1989)

4. Посттоталитарен национализъм (1989-продължава)

Периодизацията може да се прецизира още, като първият етап се раздели на две приблизително в началото на века, а в третия етап се обособи близо десетилетие (1944-1956), отбелязващо относително кратката пауза на един ненационален комунистически експеримент в иначе непрекъснат национален/националистически континуум през целия 19. и 20. век.

Програма на държавния национализъм: национално обединение (1878-1918)

Разпространената представа разглежда 20. век като надир на българския национализъм, точно както 19. век се смята за неговия зенит. Всъщност обаче в тесния смисъл на думата българският национализъм през 19. век започва през 1878 г., годината на най-големия му триумф и най-голямото му поражение. Санстефанският договор, подписан от руската и османската армия на 3 март 1878 г., създава голямо и автономно българско княжество, което се простира от Черно море до Охрид и от Дунав до Егейско море. Границите му следват очертанията на диоцезите на Българската екзархия, поради което се смята, че най-близко съвпадат с естествените етнически (т. е. езикови и религиозни) граници на българската нация. Съпротивата на част от Великите сили и останалите балкански държави срещу създаването на тази огромна балканска държава, която се възприема като бъдещ сателит на Русия, води до ревизия на Санстефанския договор по време на Берлинския конгрес, където на 13 юли 1878 г. създаденото неотдавна княжество е разделено – създава се самостоятелна България като независимо княжество с една трета от територията на бившата държава, притисната между Дунав и Стара планина, Източна Румелия е върната на Османската империя, но с християнски губернатор, а Македония изцяло се връща под управлението на Цариград. Санстефанският договор се превръща в единствено по рода си метаисторическо събитие в развитието на българския национализъм – почти сбъднала се мечта и идея фикс за десетилетия напред[434].

Първият решаващ момент в еволюцията на българския национализъм след 1878 г. е съединението на българското княжество с Източна Румелия през 1885 г. и последвалата война между Сърбия и България. Масовият набор на доброволци, създаването и неочакваната победа на националната армия стават мощен катализатор за изграждането на единна национална лоялност. Несъмнено обаче най-важният самостоятелен фактор за изграждането на национално съзнание е създаването на нормативен и задължителен национален език и образование. Отсъствието на нормативна езикова система е преодоляно едва след Освобождението с постепенното изработване на правописни, граматически и фонетични норми. Процесът завършва с въвеждането на правописа на Дринов и Иванчев през 1899 година[435].

Важно е да се подчертае съществената роля на различните държавни институции за окончателното формиране и налагане на книжовния език[436].

Въвеждането на светско, централизирано и единно образование се оказва решаващо за окончателното създаване на нормативен стандартен език. Не по-малко важна е ролята на армията, която се оказва също толкова мощно средство за социалния преход на масите в новата им роля на граждани. Процесите в България особено подходящо илюстрират идеята, че наличието на държава е определящо за формирането на национално съзнание и за укрепването (или понякога създаването) на етническо съзнание.

Така след началото на века процесът на превръщане на „селяните в българи“ (да перифразираме удачната фраза на Юджин Вебер)[437] е завършен. Когато през 1912 г. Стамболийски, изправен пред масово движение, настояващо за война с Турция, се оплаква, че целият народ е загубил ума си[438], той признава именно това – национализмът се е превърнал в господстващата форма на групово съзнание.

Като български извънреден и пълномощен министър в Берлин Ризов пише цитирания по-горе откъс (Документ 1) след Балканските войни в разгара на Първата световна война и в залеза на първия период, донесъл за България две от трите „национални катастрофи“ през първата половина на 20. век. Въпреки времето, когато е написан текстът, авторът му още не приема вътрешно тези поражения; не усещаме и толкова характерното за следващия период примирение. Вместо това Ризов отразява преобладаващия оптимизъм на българските иредентисти, преливащ от негодувание срещу Берлинския договор, ала с дух на предизвикателство, не поражение. Всъщност предговорът на Ризов сбито резюмира програмата на българския държавен национализъм във вида, в който тя се формулира и провежда в четирите десетилетия след 1878 година. Именно затова текстът заслужава по-подробен анализ.

Още първото изречение недвусмислено сочи кардиналния проблем в българския национален въпрос – съотношението между нация и територия, или, с други думи, между етнос и държава. „България“ се използва както като синоним за българския народ, така и за да обозначи държавната територия. Националният идеал твърди, че нация може да се развие изцяло и пълноценно единствено в рамките на независими национални граници, обхващащи всички представители на нацията, както останалите национализми през 19. век.

В езика на Ризов това желано равновесие се нарича национално, политическо и икономическо „изкристализиране“, което той без колебание обвързва с процеса, чрез който „държавите определят окончателните си граници“. Същностният въпрос е определянето на тези граници като „окончателни“, което трябва да стъпи на четири основополагащи принципа – възможно най-голяма „естественост“ от гледна точка на географско единство; жизнеспособна икономика; съответствие с етническите граници; спазване на историческата традиция и принципа на самоопределението.

Всички тези принципи са неопределени дори поотделно, а взети заедно – още повече. Това е най-очебийно при четвъртия критерий, според който границите „съответстват на техните исторически традиции и не влизат в противоречие с правото на всяка нация на самоопределение“. Позоваването на историческата традиция произтича от факта, че тя е била господстващият критерий, за да се узаконят претенциите на „историческите нации“ в Европа, а в основата и е съществуването на династични държави. Що се отнася до Балканите, всяка средновековна балканска държава (Византия, България и Сърбия) в един или друг момент и в по-малка или по-голяма степен е владеела значителна (или цялата) част от територията на Балканския полуостров. Напълно логично, когато търси своя средновековен или още по-стар държавен прецедент, всяка новосъздадена национална държава на Балканите сочи периода на своето величие и най-голяма териториална експанзия, а това на свой ред прави съвместното съществуване на различните исторически традиции на тези държави на практика невъзможно. Като завършен дипломат, чийто атлас е насочен предимно към чуждестранна публика, Ризов внимателно и предпазливо се стреми да изложи само умерена и реалистична версия на историческите претенции на българската държава. В същото време картите в атласа, съчетани с допълнителните му коментари, много ясно определят цялата българска „историческа традиция“ и привеждат нагледни доказателства за всички възможни териториални претенции дори когато избягват възможни обвинения за експанзионизъм и агресия и създават впечатление за скромност и умереност.

Първите 14 карти обхващат периода от 7. до 14. век – двете средновековни български царства. Както може да се очаква, в тях са запечатани периодите на най-голяма политическа експанзия на българската държава, когато в нея влизат Добруджа и Македония, а в различни периоди отчасти или изцяло Сърбия, Влахия, Албания, Бесарабия и дори Трансилвания и значителни части от Гърция. Няма съмнение, че всички исторически доводи са насочени към Добруджа и особено към Македония, вечната рана в българската национална душевност. Единствената карта, показваща византийското господство, продължило близо два века, през които България изчезва от политическата карта на Балканите, очертава границите на Охридската патриаршия със замисъла да се докаже единството на България и Македония (независимо от очевидния контрааргумент, че присъствието на Сърбия в границите на Патриаршията може да се тълкува като доказателство за единството на Сърбия и Македония).

Интересният момент е, че макар последните четири карти да подкрепят силни „исторически“ претенции към териториите на север от Дунав, към Румъния изобщо не се отправят подобни претенции (с изключение на Добруджа). Те по-скоро негласно се неутрализират от първите два критерия – границите да бъдат „възможно най-естествени“ и да „съхраняват икономическата независимост“ на нациите. Тъй като на Дунав се гледа като на естествена граница на Балканите, с едно показателно извъртане на доводите се приема, че Румъния никога не е била част от Балканите – въпреки историческото и минало. Ето защо се твърди, че границите на Румъния са изцяло отвъд Дунав. Така претенциите към Добруджа изглеждат много силни, доколкото отговарят на всички критерии – тя е люлката на българската нация, винаги е била част от средновековната българска държава (както личи от картите), част е от Балканския полуостров и връщането и на България ще попречи устието на международна река, Дунав, да се контролира от една-единствена държава.

Очевидно доводът с историческите претенции може да се опре единствено на границите на средновековната българска държава. Близо петвековното османско управление всъщност опровергава тези претенции, или по-точно, прехвърля ги към османските турци. Точно по тази причина огромната част от материалите в атласа (следващите 16 карти) са етнографски карти от 19. век, правени от различни европейски авторитети – френски, австрийски, немски, английски, руски, сръбски и гръцки географи и етнографи, а българските карти сред тях са само две. Тези 16 карти се предлагат в подкрепа на втората част от четвъртия критерий, а именно правото на самоопределение. Основната им цел е да докажат въз основа на безпристрастни доказателства българския характер на населението, което обитава откъснатите области от същинска България след 1878 година. Главното ударение обаче пада върху Македония, а съпътстващите коментари привеждат силни доводи срещу съществуващите гръцки претенции и особено срещу сръбските претенции към този регион. Тъй като хронологически всички тези карти (заедно с карта на Българската екзархия и карта на България съгласно конференцията в Цариград от 1876 г.) са правени преди 1878 г., те доста успешно защитават тезата за обективността на санстефанските граници, както и доводите срещу изкуственото разделение на България след Берлинския конгрес. Последната група от осем политически карти, датиращи между 1878 и 1915 г., представляват хроника на опитите да се поправят несправедливите клаузи на Берлинския договор.

На пръв поглед съчетанието между исторически претенции и самоопределение изглежда странно. В края на краищата европейската история твърде ясно показва (и продължава да показва), че в основата си тези два принципа са несъвместими. Именно сблъсъкът между новата идея за национално самоопределение и по-старите исторически претенции на имперската идея ражда множащите се малки национални държави на Балканите, а също в Централна и Източна Европа[439]. Защо тогава се привлича такъв противоречив довод, за който Ризов няма как да не си е давал сметка?

Изглежда, обяснението се крие в една от откроените основни характеристики на българския национализъм – неговият отбранителен характер. В балканския и в по-широк европейски контекст относително късната поява на техния национализъм принуждава българите да мобилизират всякакви възможни доводи в негова защита. Докато в Европа бушува големият дебат за „историческите“ и „неисторическите“ нации, а балканските народи (с изключение на гърците) са поставени в дъното на йерархията на нациите, българите полагат мъчителни усилия да покажат, че и те са в класацията даже по този критерий. Доводът с историческите претенции несъмнено се прицелва най-вече към вниманието на европейските правителства, от които се очаква да бъдат арбитър за бъдещата уредба на Балканите. В есето си Ризов рисува Балканите като неразделна част от Европа, но не намеква, че те биха могли със собствени сили или възможности да управляват делата си. Фактът, че интересите на Великите сили активно чертаят съдбата на региона, се признава (и често манипулира) дори когато буди не по-малко негодувание. Поуките от Берлин и десетилетията преди избухването на Първата световна война ясно са показали, че малките държави на Балканите са повече обект, отколкото субект в международната политика и трябва да живеят в система на патронажно-клиентелистки отношения. Не на последно място това обяснява уводните думи на Ризов, които целят да привлекат благосклонното внимание на Европа, макар и за сметка на балканската „репутация“. Когато обсъжда европейските въпроси изобщо и в частност европейските взаимоотношения с Балканите, Ризов изцяло, съзнателно и безкритично прилага ортодоксалния по онова време европейски дискурс с цялата му митология – че Балканите са барутният погреб на Европа, че причина за това са тяхната изостаналост, недоразвитост или незрялост (или както евфемистично се изразява Ризов, липсата на национално, политическо и икономическо „изкристализиране“) и че международният арбитраж несъмнено ще бъде благоприятен за Балканите и ще ги умиротвори.

Като цяло обаче българският национализъм следва главно линията на самоопределението. Цялата революционна пропаганда преди 1878 г., чийто идеал е политическа независимост на българите, стъпва почти без изключение на национални, а не на исторически права. Дори когато ясно откроява териториалните тежнения на България с позоваването на исторически права („земи, които са и принадлежали в миналото“), Ризов няма предвид всички земи, принадлежали на България в миналото, а само онези, „признати за български от всички авторитетни пътешественици в европейска Турция, а също от самата Турция и Великите сили на тяхната конференция в Цариград“.

За Ризов, както и за всички българи, не стои въпросът, как да се определи какво означава българска „нация“. Тя се определя най-вече и преди всичко от езиковото единство. Официалното признаване на отделен български милет през 1870 г. под юрисдикцията на Българската екзархия определя границите на българската нация и става сериозна стъпка към по-нататъшна политическа независимост. Това традиционно разделение на религиозен принцип обаче просто е в съответствие със съществуващата практика в Османската империя. Всъщност признатата по този начин група (българи) спада към една и съща религиозна общност (православие), но е развила етническо съзнание в противовес на гърците, което израства преди всичко около езиковото единство. Върховенството на езиковата идентичност остава господстващ фактор и в следващите периоди, както личи например от твърденията след 1878 г., че помаците (българомохамеданите) са българи заради еднаквия си език с православното население, или от упорството, с което през комунистическия и посткомунистическия период се отрича съществуването на самостоятелна македонска нация с довода, че тя няма свой собствен самостоятелен език.

След като отстоява свещените „неизменни и неоспорими“ национални, морални, исторически и географски права на българите, Ризов подчертава, че на практика българите преследват реалистична и дори минималистична политика – дотам, че са готови да жертват своето обединение с Македония в името на бъдеща балканска конфедерация, в която Македония като независима политическа единица ще играе ролята на обединяваща брънка. Разбира се, в този конкретен случай Ризов представя само една от алтернативите в българската външна политика като единствена и неоспорима. В действителност българското правителство влиза в Балканските войни, след като е отхвърлило принципа за „автономия“ на Македония и е избрало подялбата, за което свидетелства тайното допълнение към българо-сръбския договор от февруари/март 1912 година[440].

Апелът за морал в политиката не е чисто и просто пропаганден похват. Ризов и съвременниците му остро осъзнават ограниченията на една малка държава да води политика на силата и това съзнание се предава като постоянна черта на българския национализъм. Това налага още повече да се разчита на буквата на закона, „необходима, за да отпъди грубия натиск на великите сили и да запази правните основания черно на бяло в случай на катастрофа“[441], както и на други доводи, основани на гола военна сила.

На фона на настойчивото му позоваване на моралния критерий пространните доводи на Ризов срещу независима Албания и за подялба на земите, населявани от албанци, звучат още по-крещящо. Тези доводи изхождат от философията на Realpolitik и нито Ризов, нито който и да било друг българин или български политик от онова време не би почувствал притеснение от двойния стандарт. Разбира се, ако не точно Realpolitik, то именно реалната политика на силата си отмъщава с печата на поражението, което претърпява програмата на българския държавен национализъм в годините след Първата световна война.

Текстът на Ризов в никакъв случай не е уникален документ – той е типичен за цял жанр, който винаги се е използвал на Балканите, но се разпространява обилно и с невероятни темпове през първите десетилетия на 20. век. В повечето случаи го откриваме в историко-политически брошури, щедро илюстрирани с исторически и етнографски карти, които косвено, а най-често и пряко защитават каузата на българския иредентизъм. Авторите на тези книги и брошури са почти без изключение университетски професори, именити учени или дипломати (като Ризов). Трудовете им се публикуват в България (на български) и в чужбина като плод на същинска пропагандна промишленост, най-вече във Франция и Швейцария (на френски, езикът на дипломацията в Европа)[442].

Както вече бе отбелязано, предговорът на Ризов резюмира програмата за обединение на Санстефанска България във вида, в който тя се формулира и провежда през четирите десетилетия между 1878 г. и Първата световна война. Същата програма, независимо дали служи като ориентир за практически политически действия, или просто като недостижим, но оправдан идеал, продължава да бъде основен вдъхновител на българския национализъм през целия следващ период до Втората световна война.

Криза на национализма: ревизионизъм (1918-1944)

Двете национални катастрофи, за които стана дума по-рано, следват една след друга в краткия интервал от пет години (през 1913 и 1918 г.) – Втората балканска война и Първата световна война. Те раждат дълбоко обществено неудовлетворение, което се предава от поколение на поколение, а ефектът му може да се усети и до днес. Проблемът с бежанците, който в дългосрочен план свива българските териториални претенции и по този начин ограничава размаха на българския иредентизъм, в краткосрочен план безпрецедентно нажежава напрежението вътре в самата България. Съчетано с тежка икономическа криза и вълна от социални проблеми, това неизбежно превръща Ньойския договор от 1919 г. в същото, което е Версайският договор за Германия. В отговор надига глас горчив и унизен национализъм.

За разлика от периода, непосредствено предшестващ Балканските войни обаче, национализмът е изгубил масовата си притегателна сила и оцелява „сред малобройни групи като офицерския корпус, някои слоеве на интелигенцията и буржоазията и, разбира се, бежанските организации“[443]. Още по-показателно, национализмът губи почти единодушния си глас и започва да се изразява в различни тоналности и с различна сила. Избуяват малки националистически организации, от умерени до крайно десни, които изразяват недоволство от договореностите след войната и пропагандират програмата на ревизионизма[444].

Някои от тези организации са привърженици на радикални идеологии с откровени расистки, фашистки и дори нацистки обертонове. Именно от тези среди извират най-злостните примери за крайния вид специфичен български национализъм. В основата им лежи преоценка на българската история, която набляга на прабългарския елемент с неговия потенциал за държавна организация, военния елемент, силните родствени (племенни) връзки и централизирана власт (все черти, идеално легитимиращи авторитарно управление). Същевременно тази т. нар. хунска теория яростно се противопоставя на славянската теория за българския етногенезис и явно служи на външнополитическата ориентация на България в навечерието на Втората световна война. Всичко това е гарнирано със свръхдоза социален дарвинизъм и расизъм[445]. Макар че без съмнение са най-гръмогласните и едни от най-активните създатели на националистическа пропаганда, поддръжниците на тези възгледи не са представителни за общата картина на българския национализъм през този период. Всъщност само една или две от посочените по-горе националистически организации наброяват повече от няколко хиляди души, а организацията, произвела най-хулителските текстове, не събира даже 100 членове[446].

Преобладаващият жанр от този период, който има претенции да бъде самостоятелна и легитимна академична област, е т. нар. народопсихология. Още през втората половина на 18. и първата половина на 19. век са правени ранни опити да се изгради психологически автопортрет на българите, но те винаги остават периферни за основната тема на националния дискурс, съсредоточена върху образователната, религиозната и политическата еманципация на България. След освобождението на страната през 1878 г. до първото десетилетие на 20. век в развитието на народопсихологията се наблюдава известна промяна. Вместо революционерите, журналистите, поетите и обществениците от предходния период сега с народопсихология се занимават главно етнографите. Едва по-късно обаче (в периода между войните) тази дисциплина се превръща в самостоятелна изследователска област със свой специфичен предмет и методи.

Периодът между 1918 и 1944 г. се бележи не само от най-обилните съчинения в областта на народопсихологията, но и най-големите и достижения[447]. Очевидно провалът на програмата за национално обединение поражда обществен и политически климат, внушил нагласа за самонаблюдение и анализ, която масово заразява интелигенцията и е отразена във въпросните съчинения. Подходяща илюстрация за душевния обрат, който ясно личи през този период, е творчеството на военния историк Петър Дървингов, оказал мощно влияние на цели поколения български офицери. Първата му книга излиза през 1903 г. и по същество представлява сравнително проучване на българските и турските въоръжени сили, а в по-широк план – и на двата народа[448]. Второто му важно произведение (наред с редица военни трактати, спечелили широка читателска аудитория) също е пример за съкровената връзка между военната институция и изграждането на българския национализъм в неговия „оптимистичен“ период[449]. След войната Дървингов се насочва към по-спекулативни философски теми и издава най-големия си труд по народопсихология, в който поддържа идеите за географска предопределеност, за да легитимира териториалните претенции на българската държава[450]. Това произведение осигурява избирането му за член на Българската академия на науките[451].

Образът на българина в собствените му очи – такъв, какъвто го рисуват на практика всички трудове по народопсихология (с изключение на Дървингов, който дори през 30-те години запазва донякъде дисциплинирания и стегнат военен дух) – е мъченически, част от превърнат в жертва народ, изолиран встрани от световното внимание, но съчетаващ по особен начин инертен колективизъм и анархичен индивидуализъм, социален егалитаризъм, който подхранва демократизъм, и в същото време липса на гражданска дисциплина и отговорност, която обезсилва тенденцията към демокрация. Разбира се, интересният въпрос е доколко този образ владее българското общество извън средите на създалата го българска интелигенция. Интелигенцията е само малка част от българското общество, съставено от огромно мнозинство егалитарно настроени селяни и нарастваща, но все още слаба градска средна класа, без собствена аристокрация. Като цяло това обяснява огромното и непропорционално влияние на образованата класа, чиито корени на свой ред израстват от народните маси. Въпреки че е трудно да се докаже до каква степен тези идеи са били разпространени в цялото общество, те безспорно продължават да привличат големи слоеве от интелигенцията в по-късните поколения, а това добавя още една специфична черта в сложния характер на българския национализъм.

В много отношения Константин Гълъбов улавя характерното за онова време и взряно в себе си умонастроение, пример за което виждаме в Документ 2. Същевременно с дълбочината на възгледите си и с отривистата си аналитична проза това есе очевидно превъзхожда в интелектуално отношение средните образци в жанра. Всъщност от всички препечатани тук документи, илюстриращи историята на българския национализъм през 20. век, текстът на Гълъбов несъмнено е най-сложен. Може дори да се твърди, че със своите приглушени страсти и изтънчен език примерът не е особено характерен за национализма през този период. Текстът обаче далеч не отрича националната идея – напротив, няма никакво съмнение, че националната идея е оправдана и си струва човек да се сражава за нея. Ударът е насочен срещу подходите и начина за постигане на националната идея – „въобразихме си, че можем да постигнем повторното обединение на българския народ наведнъж, вместо на отделни етапи“. Осмива се не самата цел, а лишеният от прагматизъм максимализъм. Без съмнение и личността на автора, и неговият дискурс попадат в рамките на националната идея, но в тях откриваме реализъм и мъдрост, дошли с поуките от поражението, а също – трезв подход, доста различен от възвишената проза на предходния период. Без да я определя изрично и подробно, Гълъбов очевидно е привърженик на целта за национално обединение така, както я е формулирала предишната епоха. Самият факт, че си служи с думите „повторно обединение“, а не „обединение“, ясно чертае сянката на Санстефанския договор. Също като Ризов, и той приема европейската опека като condition sine qua non, въпреки че подбира думите си много внимателно: „обединението на българското племе е сложна политическа задача от европейски мащаб“.

Истинската стойност на този откъс обаче е в неговия по-широк подход към българския проблем. Гълъбов не само поставя българския случай в по-общия политически контекст на Европа, но и набляга най-вече върху социално-икономическите аспекти в приобщаването на страната към по-големите рамки на континента. Причина за безпомощния гняв и загубата на посока в българското общество е не просто – и най-важното, не преди всичко поражението на България във войните, а стремителните размествания на пластовете в обществото (най-вече процесите на урбанизация), придружени с бързо приспособяване към новите културни модели, донесени от Европа. Контрастът между бързата промяна в културната ориентация и усвоените европейски ценности и очаквания, от една страна, и ограничените материални ресурси на държавата, от друга, прави – и според Гълъбов ще продължава да прави – процеса на европеизация изключително мъчителен. Заключителната забележка на Гълъбов днес звучи като сбъднало се предсказание: „Българинът ще бъде такъв и утре, какъвто е днес – дотогава, докогато е жива волята му за културен възход, но продължава да бъде толкоз беден“.

Комунизъм и „комунистически“ национализъм (1944-1989)

Втората световна война е вододел в развитието на българския национализъм. На пръв поглед това обикновено се приписва на наложената комунистическа диктатура, която застъпва антинационалистическа или наднационалистическа идеология. В периода между войните комунизмът действително е единственият сериозен противник и алтернатива на национализма. Въпреки това хегемонията на класическата марксическа доктрина в България (и изобщо в Източна Европа) в периода непосредствено след Втората световна война е само кратка пауза, при това пауза, която определено има своите противници – тя скоро е изместена от държавния комунизъм и оставя белега си единствено върху начина, по който се изразява националната идея.

Когато се използва понятието комунизъм, важно е да се прави разлика между идеологията на преддържавния комунизъм, или класическия марксизъм, и практиката на комунистическата държава с нейния собствен дискурс. Решаващата разлика между комунизма като идеология и практика, която в действителност има качеството на лакмус, е отношението към държавата. Докато и за национализма, и за практическия комунизъм държавата е raison d’être и modus vivendi, класическият марксизъм има двойствено отношение към държавата (макар и невинаги откровено антидържавно). След болшевишката революция и строежа на „реалния социализъм“ или комунизъм наблюдаваме присвояването на някои елементи от марксическата доктрина, а именно идеите за социална справедливост и равенство, но най-вече нейният потенциал за модернизация, особено подтикът към индустриализация. От самото начало типът комунизъм в Русия, както и видът, в който той се изнася навън, особено след Втората световна война, представлява освен всичко останало идеология на модернизацията, опит да се създаде единствен по рода си начин да се посрещне предизвикателството на хегемонията на Запада. И национализмът, и държавният комунизъм са отговор на едно и също предизвикателство и стават оръдия на модернизацията. По същия начин, по който националната държава се налага като златен стандарт на „цивилизованата“ международна организация през 19. и 20. век, индустриализацията става стандарт за икономически напредък.

Също както либерализма, марксизмът може да бъде обвинен, че подценява, даже напълно пренебрегва политическото значение на етноса и национализма. Огромният удар, който нанася на възловата идея на марксизма отказът от пролетарска солидарност в името на етнонационализма през Първата световна война, подтиква Ленин и други комунистически водачи да предприемат опит за приспособяване в полза на принципа на самоопределението, включително правото на отцепване. Принципът е утвърден от Комунистическия интернационал и след 1924 г. всички комунистически партии са длъжни да го приемат[452]. Той става една от важните стратегии за привличане на широки слоеве от населението, но си остава само стратегия. В крайна сметка Ленин не успява да развие обща теория на национализма и оставя отворен „въпроса за природата и ролята на национализма и неговите взаимоотношения със социализма“[453]. Неуспехът на марксизма да разработи подходяща теория на национализма днес е изтъркана истина, ала следва да се признае и причината за това: „въпреки усилията си марксистите не успяват да обхванат реалностите на национализма в своите теоретични разбирания… [а причината] се корени в самата природа на марксисткото мислене“[454]. Несъвместимостта между космополитна универсалистична идеология и партикуларистично романтично верую възпрепятства техния теоретичен синкретизъм[455].

В България само „тесните“ социалдемократи, преобразували се по-късно в комунисти, и някои аграрни формации се дистанцират от широката подкрепа на политическите партии в полза на Първата световна война. Интересните идеи на социалдемократите за решаването на националния проблем се въртят около представата за балканска федерация. Тези идеи (особено по отношение на Македония) преживяват драматична еволюция и колебания и като цяло съвпадат с общата политика на учредения в Москва Комунистически интернационал въпреки сериозните партийни разногласия и разисквания[456]. В периода между войните обаче тези виждания не се обсъждат сериозно извън тесния кръг на собствените им последователи. Значителното внимание, което се отделя на тези идеи след войната, определено не отговаря на реалното им обществено влияние – то е по-скоро пряка последица от монопола във властта и диктатурата на комунистическата партия. По същия начин опитите да се обрисува позицията на комунистическата партия като национално предателство, изиграло решаваща и фатална роля за окончателната загуба на Македония, са наивни и преувеличени.

Продължилата около едно десетилетие комунистическа цензура не може да се анализира изключително в контекста на господстващата идеология с нейния наднационален поглед и разнообразни доктринални съображения – върховенство на класовата борба над националните въпроси, подчинение на националните интереси на каузата на световната пролетарска революция, съблюдаване на международна пролетарска дисциплина и т. н.[457]. Много по-непосредствено значение имат различни външнополитически съображения, в частност променената подкрепа на Сталин в полза на югославските комунисти по време на войната и веднага след нея, както и общото отношение към България на международната сцена като съюзник на Германия и губещ във войната – наследство, по ирония преминало върху комунистите[458]. Пословичната сервилност на българските комунисти пред Москва може да се разглежда като съзнателно (макар и невинаги добре) пресметната цена за покровителството на Велика сила – една от трайните характеристики на българския национализъм.

По времето, когато умира Сталин, и особено след прочутия Априлски пленум на БКП през 1956 г. българският комунизъм вече притежава всички характеристики на държавния комунизъм[459]. Както бе посочено по-рано, държавният комунизъм присвоява важни елементи от марксистката доктрина – най-вече собственото си наименование, с което легитимира претенциите си въз основа на марксическия дискурс (идеален пример за идеологически номинализъм, използван за легитимация). Така нареченият комунистически национализъм е не друго, а предрешен „обикновен“ национализъм, един своеобразен травестит.

Господството на комунистическия дискурс, или езикът на марксизма-ленинизма, отразява преди всичко политиката на властта и плаща дан на разделението в света в епохата на Студената война. „Истинският“ марксически дискурс скоро е заместен с образите на национализма в превод на самобитен марксистки жаргон. Именно националната държава подрива по-ранните и мимолетни утопични опити за изграждането на общество, изхождащо от предпоставката за първостепенната роля на класовото съзнание. Несекващият конфликт между двата дискурса, а също между различния изговор на националистическия дискурс, отразява борба за власт в рамките на интелектуалния елит. Точно в този период се наблюдава подновен интерес към наследството от годините между войните. Конкретно в този случай са необходими близо две десетилетия след Втората световна война, за да започнат поддръжниците на насилствено еднотипната и вулгарна разновидност на марксизма, процъфтяваща в страната по това време, да признават и приемат този различен дискурс. Това важи дори за марксисти преди войната като Иван Хаджийски, чиито събрани съчинения се преиздават едва през 70-те години. През 70-те и 80-те години на 20. век се правят широкомащабни усилия за преиздаване на много трудове в народопсихологическия жанр, писани преди войната[460]. По същото време излизат от печат и някои оригинални произведения от съвременни автори, повечето от които подражават на образци от миналото[461].

Що се отнася до „комунистически национализъм“ в чист вид, съществува възгледът, че националната идеология е била възприета, за да бъде преодоляна[462]. Струва ми се по-скоро, че националната идеология възприема езика на марксизма, за да придобие легитимност. В България, където официалната политика следва курс (или така се представя) на пълно съгласие с центъра (Москва), мнозинството в партийното ръководство и управляващия елит също споделя националната идеология. Тези хора обаче я изразяват много по-предпазливо, като в много по-голяма степен си служат с водещия марксически дискурс с явно легитимираща цел.

На този фон „Слово за България“ на Тодор Живков (Документ 3) е чудесен пример за националистически дискурс, който си служи с комунистически клишета. Освен това в него откриваме и забележителна симбиоза между един типичен жанр от комунистическия период – политическата реч или слово, и типичен националистически ритуал, каквито са годишнините от исторически събития. Например от 1960 г. нататък годишнината от подписването на Санстефанския договор (3 март) все повече се отбелязва с обществени събрания, концерти и други церемонии, но едва първото некомунистическо правителство след 1990 г. дръзва да обяви тази дата за официален национален празник.

Въпреки цялото си непресторено простодушие речта на Живков находчиво съчетава два напълно различни дискурса. От една страна, отдава се дан на елементите, съграждащи комунистическата доктрина; от друга, тяхното тълкувание ясно разкрива различна интелектуална основа. Например класовата борба на пролетариата е погълната от далеч по-важната „вечна борба на народите срещу чужди и свои грабители“, а редът, в който те се изброяват („чужди“ преди „свои“), не е случаен.

Възлов момент в тази дискусия е тълкуването на „съчетанието между патриотизъм и интернационализъм“. Към интернационализма спадат характеристики като задръжките на българите в борбата с османските им потисници, тъй като те не воюват с турския народ; тяхната солидарност и помощта, с която посрещат арменските бежанци след кланетата в Османската империя; спасяването на българските евреи през Втората световна война и преди всичко, разбира се, дружбата между България и Съветския съюз. Ключова фраза в текста е: „…че няма нищо по-ценно от мира, взаимното разбирателство и добросъседските отношения… пряко свързани с интернационализма“. Поне в едно отношение Втората световна война действително е вододел в развитието на българския национализъм – пасивен или активен, национализмът преди войната може общо да се определи като иредентистки, докато национализмът след войната е недвусмислено национализъм на статуквото.

Илюстрация на казаното предлага сравнението на две стихотворения, които всеки българин знае наизуст[463]. Едното е написано от патриарха на българската литература Иван Вазов през 1872 г., преди Освобождението, и поетично изразява териториалната програма на българското обединение:

Питат ли ме де зората

ме ѝ огряла първи път,

питат ли ме де ѝ земята,

що най-любя на светът?

Тамо, аз ще отговоря,

де се белий Дунав лей,

де от изток Черно море

се бунтува и светлей;

там, де Вардар през полята

мътен лей се и шуми,

де на Рила грей главата

и при охридски вълни.

Там, де днес е зла неволя,

де народа ѝ мъченик,

дето плачат и се молят

се на същият язик.

тамо, де се възвишава

горда Стара планина,

де Марица тихо шава

из тракийска равнина,

Другото стихотворение е написано близо сто години по-късно от Георги Джагаров, несъмнено талантлив поет и един от неколцината „придворни“ поети, член на най-близкото обкръжение на Живков и ожесточен националист, взел лично участие в пропагандата срещу турците по време на „възродителния“ процес през 80-те години. В стиховете му откриваме същото силно чувство, ала редом с него е и дълбоко осъзнато приемане на действителността:

Земя като една човешка длан…

Но по-голяма ти не си ми нужна,

щастлив съм аз, че твойта кръв е южна,

че е от кремък твоят стар Балкан.

Земя като една човешка длан…

Но счупи се във тази длан сурова

стакана с византийската отрова

и кървавия турски ятаган.

Търговци на тютюн и кръв човешка

продаваха на дребно твойта пръст,

но паднаха под теб с пречупен кръст,

че беше малка ти, но беше тежка.

Земя като една човешка длан…

Но ти за мен си цяло мироздание,

че аз те меря не на разстояние,

а с обич, от която съм пиян!

Другата страна на „неразривното съчетание“ от социалистически патриотизъм и пролетарски интернационализъм е патриотизмът. Неговата легитимност трябва да се основава не на исторически, геополитически, езикови или други права, а на „висока национална почит“, на здраво уважение към собствените исторически постижения и на гордостта, че „и ний сме дали нещо на света“. Доста симптоматично е, че с този израз, превърнал се в нещо като код в българския език, Живков всъщност възражда заглавието на една популярна книга по народопсихология, съдържаща най-фантастичните твърдения за величие, изобретени от българския национализъм[464].

Същевременно Живков изтъква, че този патриотизъм няма нищо общо с изолационния и агресивен национализъм преди войните. В единствения пасаж, открито насочен към Македония (макар че не я споменава изрично), Живков говори за дългогодишния и злостен спор между българските и македонските историци за една и съща история: „Ние нямаме нужда да си присвояваме заслугите и историята на други народи; ние сме доволни от нашите собствени“[465]. Това е много далеч от предвоенния иредентизъм – очевидно, най-малкото зад граница, българският национализъм преследва целите си единствено като културен национализъм.

В същото време най-силният национализъм е насочен навътре. В продължение на най-малко две десетилетия, през 60-те и особено през 70-те години, националните чувства непрекъснато ескалират сред всички слоеве на интелигенцията, но преди всичко в средите на хуманитаристите, като това се усеща особено остро сред историците и писателите. Като имаме предвид значителната симбиоза между интелигенция и партия в България за разлика от някои други източноевропейски държави, където „разводът“ между тях настъпва по-рано[466], би било несправедливо да се твърди, че партийните органи само добре са наглеждали и манипулирали тези чувства – всъщност партийният елит понякога внимателно, а най-често открито ги подкрепя или направо ги вдъхновява.

Особено професионалните историци доброволно се наемат да защитават и да пропагандират „националните интереси“ и „националната кауза“, обзети от измамната, но удовлетворителна в личен план илюзия, че с това влизат в ролята на дисиденти. Реабилитацията и възхвалата на великите водачи от Средновековието – десетки ханове и царе, създали силна българска държава – в очите на историците и писателите е начин да се противодейства на гибелните последици от онова, което те смятат за „национален нихилизъм“, и да се преодолее методологическият подход на социално-икономическата марксическа история, който им изглежда анонимен, детерминистичен, твърде схематичен и отрича ролята на индивида.

За политическото ръководство това не само е приемливо, но даже идеално легитимира собствените му авторитарни и често тоталитарни амбиции. Именно централизираната държава от миналото с нейните силни еднолични водачи е притегателен модел за подражание и Живков откровено заявява: „Слава на първостроителите, под чието ръководство българският народ създаде своя собствена централизирана държава – хановете Аспарух, Крум и Омуртаг, княз Борис I, царете Симеон, Самуил, Асен и Петър, Калоян и Иван Асен II!“[467]

Триединната теория за етногенезата на българите (траки, прабългари и славяни), според която българската народност придобива завършен вид и единство през 9. век, се приема радушно и е официално утвърдена. В словото на Живков това прераства в абсолютно фантасмагоричното твърдение, че българската държава има уникално развитие в европейската история „за разлика от други държави, съществували тогава на нашия континент“, тъй като е изградена на „национален принцип като държава на един народ“. Фактът, че подобно твърдение не може да се подкрепи с научни доказателства и е логически неиздържано, е без значение. Имайки предвид жанра – устно слово, което средствата за масова информация ще излъчат, за да достигне до целокупния народ, а също политическата култура, която търси насоки между редовете какъв е възприетият в момента политически курс, казаното означава, че се утвърждава принципът на единната държава, в която няма място за етнически или други малцинства.

Подобен прочит на речта на Живков очевидно поставя на първо място националистическото и съдържание, а не предпазливите (макар и не съвсем успешни) опити да се съблюдават верноподаническите комунистически клишета[468]. В много отношения националната политика при управлението на Живков достига връхната си точка с езотеричните, месиански и налудничави патриотични изстъпления на неуравновесената дъщеря на Живков, Людмила Живкова, която става член на Политбюро и застава начело на културната политика до преждевременната си смърт през 1981 г. – годината на пищни и разточително подготвени чествания, отбелязващи 1300-годишнината на българската държава с идеята да увенчаят дългогодишните усилия на Живкова да повдигне самочувствието на българите и международната им репутация.

Макар че самата Людмила Живкова е живото въплъщение на надигащия се национализъм, по това време настъпва важна промяна в езика на дискурса, който с изключение на задължителния минимум се отърсва почти изцяло от комунистическия жаргон. Това личи в един от по-кротките образци от самобитната проза на Живкова (Документ 4), където на една страница откриваме наситеното присъствие на понятия като „духовна съдба“, „духовни задачи“, „духовни способности“, „духовно ниво“, „духовни процеси“, „царството на красотата“, „законите на красотата“, „свети еволюционни права“ на всеки човек“, „мястото на българския народ“, „ролята на българския народ“, „национални перспективи“ и „велики национални идеи“. Думата „социалистически“ е употребена един-единствен път, като едно от многото свойства на съвременното българско общество. Очевидно тази промяна в дискурса, а не задълбочен анализ на залегналите в него идеи става повод за почти единодушната оценка на Запад за политиката на Живкова като демонстрация на независимост и прозорец към Запада[469]. От друга страна, съпротивата, с която тя и антуражът и се сблъскват сред привържениците на твърдата линия, макар да е прикрита с обвинения, че Живкова се отклонява от правия път, разкрива просто нежеланието на окопалите се стари партийни функционери да дадат път на ново поколение партийни бюрократи.

Без съмнение политиката за „преименуване“ на турците в България, която започва в края на 1984 г. и достига критичната си точка през лятото на 1989 г., може да се оцени като кулминация (и като най-грешно пресметнатия ход) на дългогодишната националистическа линия на Живковия режим[470]. Нейните важни последици се натрупват в цялата палитра международни и вътрешнополитически събития, довели до веригата от „нежни“ революции в Източна Европа – събития, които в България се наричат далеч по-трезво и скромно „промените от 10 ноември“.

Посттоталитарен национализъм (1989-продължава до настоящия момент)

Случилото се в Източна Европа след 1989 г. стана не защото духът на национализма бе изпуснат от здраво запушена бутилка, а бе по същество следствие от три фактора. Най-напред ще доразвия споменатото по-рано описание на „комунистическия национализъм“ като преоблечен „обикновен“ национализъм, един травестит, който след 1989 г. се ухили в цялата си новопридобита голота и вече не бе необходимо да уважава на думи господстващия преди това жаргон. Вторият и далеч по-важен фактор бе драстичната промяна в международното статукво, където при новия вакуум без велики сили в региона можеше да се направи опит (или се смяташе, че може да се направи опит без прекалено големи рискове) да се осъществят на дело претенциите, които този дискурс изговаря. Третият и може би най-съществен фактор е доказаната способност на национализма (и етничността) да действа като мощна притегателна сила във времена на разочарование и дълбоки икономически, социални и културни преобразувания.

Що се отнася до България, всички признаци сочат, че обвързаната със статуквото природа на национализма не се променя, без значение по какъв начин e изразен и кой е неговият изразител. Двете потенциално чувствителни точки в българския национализъм са македонският въпрос и турският проблем. Въпреки създаването на няколко „македонски“ организации първият, както изглежда, вероятно ще остане в границите на културния национализъм – и в най-откровените му и дори остри изявления няма иредентизъм[471].

„Турският проблем“, от друга страна, представлява много по-сериозно предизвикателство. Той не може да се сведе единствено в контекста на българския национализъм, тъй като обхваща множество независими проблеми далеч отвъд него – проблеми, свързани със сигурността в региона, сигурността в световен мащаб, статута на етническите малцинства, правото на защита на етническите малцинства и правото за намеса във вътрешните работи на съседна държава, ако искаме да изброим само няколко. Всички тези сизифовски проблеми все още не са намерили единно и единодушно тълкувание в световното международно право и политика, още по-малко на Балканите[472]. При все това спокойно може да се твърди, че в много отношения в момента националният дискурс се върти около турския проблем. Въпросите за изучаване на турски език в училище, за степента и характера на турската и ислямската пропаганда често се обсъждат с език, напомнящ дебата за мултикултурализма в Съединените щати.

Възловият въпрос обаче е съществуването на Движението за права и свободи (известно като „турската партия“). Българската социалистическа партия (бившата комунистическа партия) твърди, че присъствието на Движението (третата политическа сила) в парламента е противоконституционно, тъй като конституцията забранява партии, основани на религиозен или етнически принцип[473]. Има нещо иронично в това, че социалистическата партия изостави всякакви идеологически доводи и прибягва изключително до съображения от правен характер. Това становище на БСП отразява (не само) целесъобразността да се играе националната карта в борбата за власт (обяснението или обвинението, което чуваме обикновено). Налице е и наследството от времето, когато партия и държава бяха едно, а съображенията за държавна целесъобразност бяха непосредствен приоритет. Обратно, бившата демократична опозиция, която впоследствие дойде на власт, все повече усвоява идеологически доводи. До момента картата на антикомунизма работеше на фона на всеобщата еуфория, но с неизбежното избледняване на този проблем правителството открива, че електоралният му съюз с турската партия става все по-неудобен в преобладаващата атмосфера на открито изразен национализъм.

Както споменах, откритото изразяване на националната идея е чрез създадените няколко групи, защитаващи „националната кауза“, но преди всичко се случва в пресата. Едно от малкото, при това особено значими постижения на България по трънливия път към плурализма и създаването на гражданско общество е създаването на свободен печат. В този смисъл медиите бяха главните облагодетелствани не само от големия вакуум във властта, но и от „вакуума в авторитета“[474], макар вече да виждаме безпогрешни признаци, че може би този период ще бъде запомнен в близко бъдеще като сладкия и краткотраен меден месец на свободната преса. За пръв път от толкова десетилетия вестникарската статия се превърна в мощно и ефективно средство, както и в господстващия жанр за всеки дискурс, в това число националния.

На този фон статията на Илчо Димитров (Документ 5) трябва да се разглежда не просто като пример за дискурса на национализма в контекста на социалистическата партия, а като доста представителен документ за цялостните съображения на българския национализъм. Като журналистически материал тя си служи с някои ефикасни, умели и добре намерени фрази. Като интелектуален продукт статията не предлага нищо ново и по същество се движи в рамките на националните дискурси от миналото. Главната и идея, както личи от заглавието, е важността на „националното единство“, основано на възловата представа на национализма изобщо, че съществуват „общи национални интереси“, „общи национални идеали“ и „единна национална политика“. Единствената интересна разлика в сравнение с дискурса за миналото е призивът за политическа независимост от опеката на поредната велика сила, призивът България да не се „примирява… с идеята, че нашето съществуване е невъзможно, ако не сме нечий сателит“. Както отбелязах, изразяването на такива чувства е възможно единствено поради безпрецедентния вакуум без велики сили на Балканите.

Далеч не толкова сложно, колкото дискурсът на източно-централноевропейските идеологии, статията също застъпва тезата, че България е естествена и неразривна част от европейската цивилизация. Същевременно точно както застъпниците на източноцентралноевропейската идея се опитват да обособят в отделно гето Югоизточна Европа (Балканите) в рамките на Източна Европа, като изцяло изтласкват Русия извън региона, Димитров извършва същата операция спрямо Турция: „Европа има географски граници… отвъд проливите е Азия“.

Накрая като рецепта за политически действия статията е отявлен пример за политика на авторитарната власт. Тезата, че регистрацията на турската партия е престъпление и трябва да се поправи, като партията бъде забранена и поставена в изолация, не е изненадваща, като имаме предвид, че по времето, когато се провежда най-злостната кампания срещу турците, авторът е министър в режима на Живков. Изненадваща и изключително интересна е тънката промяна в дискурса. Вместо да използва обичайната (отдавна употребявана и злоупотребявана) формула „в името на народа“, авторът вещо нагажда езика си към Джеферсъновата демокрация – апелирайки към общественото мнение да се противопостави на парламента, политическите партии и правителството, той употребява могъщото „Ние, народът“. Това е един от първите примери за нещо, което според мен ще се превърне в широко разпространена практика в бъдеще – присвояване на клишетата на демократичния дискурс за целите на национализма.

Заключение

Настоящият анализ на различните дискурси на българския национализъм през миналия век по същество показва приемственост с някои незначителни различия между отделните подпериоди. До Втората световна война българският национализъм може най-общо да се характеризира като иредентистки национализъм, въпреки че в годините между войните силният и господстващ оптимизъм от периода преди Първата световна война се превръща в мрачно самовглъбяване. След 1945 г. иредентизмът в основни линии отпада от политическия дневен ред и българският национализъм се приспособява към действителността, превръщайки се в национализъм на статуквото. Защитата на „националната кауза“ извън държавните граници се поверява на академичните среди и на различни обществени образователни/културни дружества, чийто страстен и понякога преувеличен дискурс на практика е напълно безвреден, тъй като не влияе сериозно върху правителствената политика. Така най-големият разрив в развитието на българския национализъм е свързан с промяна на политическите цели, а повратната точка бележи Втората световна война.

Това внася допълнително напрежение в тълкуването на „нацията“, което не се посочва изрично, но ясно присъства в текстовете след войната. От една страна, то продължава дискусията за нацията като историческа цялост, в чиято сърцевина стои езиково, религиозно и културно единство.

От друга, нацията все повече се възприема като обединение на гражданите в държавата (пряка илюстрация на казаното са думите на Димитров, че ислямът и македонизмът представляват „противопоставяне на една част от нацията срещу мнозинството“). Логическата несъвместимост на тези две твърдения – т. е. че турците в България са част от българския народ (съгласно втория критерий), а македонците и всички останали са извън България (съгласно първия критерий), щателно се заобикаля.

На всички други нива изразяването на българския национализъм показва забележителна приемственост на идеи и чувства. Към ожесточения отбранителен характер и възловото значение на езиковия критерий като наследство от периода преди 1878 г. по-късните периоди добавят почти фаталистично примирение спрямо намесата на Великите сили. Друго важно допълнение, останало неизменно от Първата световна война насам, е аз-образът на българина, завладян от синдрома на „въображаемото изнасилване“, ако перифразирам Лакан. Най-голяма приемственост обаче може да се проследи в езика на дискурса.

Антропоморфизмът е основно свойство на национализма като цяло, доколкото той разглежда нацията като жив организъм. Свещената формула: „откъсват се живи части/ части от тялото/организма на нацията“, може да се проследи без изменения от Ризов до Димитров. Това предпоставя недиференцирано тълкуване на нацията като едно цяло с общи идеали и интереси, така че разделението, все едно на какъв принцип, е аномалия. Същото важи за развитието на нацията във времето – тя се разглежда като вечна (или най-малкото много древна) цялост, в чийто характер или идеали явно не са настъпвали никакви изменения. Съществува цял наниз от кодови думи и изрази, които се употребяват без прекъсване през всички периоди. Единствено езикът на Гълъбов излиза извън опростенческата образност. Като поставя България в европейска рамка на сравнение, днес той предизвиква чувство на déjà vu.

Същевременно са налице важни допълнения и измествания в дискурса. Националната идеология, която е основополагащ продукт и незаменим атрибут на националната държава, обхваща повече от един дискурс и разкрива забележителна способност да присвоява дискурсите на често противостоящи идеологии, за да се легитимира. Точно това се случва във времето на комунистическото управление, а както изглежда, случва се и сега в опитите през посткомунистическия период езикът на водещия дискурс на демокрацията да се адаптира за нуждите на националната идеология.

Първоначална публикация в: Тодорова, Мария:

„България, Балканите, светът“, изд. „Просвета“, София 2010

Публикува се със съгласие на авторката и издателите.

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

Коментари (11)

- 07-02-2013|Самолет 005

В коя култура интелигентният дискурс е катурнал неителигентният?

Отговор – Абе… ясно…

Това, което исках да кажа е, че в историческият си ход, човечеството е доказало, че неинтелигентността в неинтелигентни времена е по-въздействаща. Това харесва ли ни? Не на всички…

Защо не харесва на всички? Ами защото интелигентният дискурс дори и да променя тенденции на развитие не удовлетворява с тези тенденции потребностите на всички.

Има ли дискурс, който да удовлетворява потребностите на всички? Няма такъв.

Къде се забихме? Във вdрвdрския дарвинизъм – в джунглата оцелява не най-силният, а най-свирепият…

Кой е най-свирепият в епохата на модерността? Онзи, който успее да докаже, че интелигентният дискурс е практичният дискурс…

Къде е слабото място на тази позиция? В процесите на домогване до властта…

Кога ще прочетем статия за процесите на домогване до властта? Няма да прочетем такава статия. Кой е луд да я публикува публично… Иначе хубаво е да се изказваме точно и се радвам на това:

Цитат:

Национализмът не е произвел – а вярвам, и не е способен да произведе – сложен интелектуален дискурс.

- 07-02-2013|Историк

Национализмът не бил произвел „сложен интелектуален дискурс“.

Голям проблем е това, нали? Глобален, направо.

Човечеството, ако издъхне един ден, ще да е именно поради тази причина: ще изтлее то от неутолима жажда по „сложен интелектуален дискурс“…

А иначе, кандидати за титлата „сложен интелектуален дискурс“ си имаме предостатъчно.

Ей на, точно в момента много върви именно един такъв интелектуален дискурс: за глобализацията. За това как всички ще се прегърнат с всички… Хуманизъм отвред – от всякъде и за всякъде. От миналото камък върху камък няма да остане – и мисъл върху мисъл също… Всичко ще е едно – едно голямо НИЩО – но важното е, че ще е ЕДНО…

А най-интересното е, че всичко това вече е описано – и дори разкритикувано – дори и в настоящата статия тук:

„Антропоморфизмът е основно свойство на национализма като цяло, доколкото той разглежда нацията като жив организъм. Свещената формула: „откъсват се живи части/ части от тялото/организма на нацията“, може да се проследи без изменения от Ризов до Димитров. Това предпоставя недиференцирано тълкуване на нацията като едно цяло с общи идеали и интереси, така че разделението, все едно на какъв принцип, е аномалия.“

Това същото спокойно можем да си го перифразираме и така:

„Антропоморфизмът е основно свойство на глобализма като цяло, доколкото той разглежда човечеството като жив организъм. Свещената формула: „откъсват се живи части/ части от тялото/организма на човечеството“, може да се проследи без изменения от … до … Това предпоставя недиференцирано тълкуване на човечеството като едно цяло с общи идеали и интереси, така че разделението, все едно на какъв принцип, е аномалия.“

- 13-02-2013|Благоев

Текстът ме остави противоречив на двата полюса. Голяма информация е привела авторката и към материала по първите два източника мога само да изкажа почитания. Съвсем друго е мнението ми за приведените три следващи документа. Мисля си, че авторката от растояние се е задоволявала с частични сведения. Едва ли могат без недоверие да се привеждат писания от Историите на България, писани след 1960 г. Цитат /19/ групира организации и оценки за тях, които най-малко са спорни. Цитат /39/напомня на напъните на Раковски какво сме дали на света.

Крайно неуместно е на едно място да се сравнява Вазов и Джагаров. Вазовото стихотворение е пропито от обич, а в другото има свит юмрук.

Не зная каква е политическата ориентация на г-жа Тодорова, но подозирам, че е достатъчно лява. Не само използваните източници, но и обявяването на ролята на БКП по предложението за 16-та република за преувеличено, постоталитарен национализъм е нещо повече от уродливо понятие. Анализ на някаква реч на Т. Живков е нещо унизително и несериозно. Силата на Турция, появата на ДПС, шикалкавенето на БСП, оставаше да се спомене и Белене за да се каже, че тоеа е конюнгтура. Не е така, обаче, с „хунската“ теория за нашата нация, тя не е за да се услужи на някои чужди фактори, още при П. Мутафчиев е почивала на известни основания.

- 14-02-2013|Reni

Какво заглавие!!!???

Господи, смили се над българския език. Забравиха си речта, говора, езика.

Срам за учени и писачи.

- 14-02-2013|Златко

Хора, имайте малко милост към собственото си невежество, моля! Като не го разбираш едно нещо, замълчи си и толкова. Кому е необходимо това сърдите фръцкане и писане на ненужни думи? Това тук не е място за кафе-паузата между две заседания или каквото там вършите, за да си печелите хляба. Тук се искат познания или поне желание за придобиване на познания. Инак идването ви тук няма ни най-малък смисъл…

- 14-02-2013|Златко

Има няколко ключови идеи, които трябва да се запомнят от този текст. Първо, в българския политически и обществен живот от последните, да речем, 150 години, има само една идея, която се радва на непрекъсната приемственост, и това е етническият национализъм. Всички други „изми“ идват и си отиват, този остава и до днес. Второ, режимът не БКП не е прекъсване на традицията, както много хора го възприемат, а нейно продължение. Трето, също като в нацистка Германия режимът на комунистите се радва на широка обществена подкрепа, защото основната тежест на насилието му е насочена не срещу етническите българи, а срещу мюсюлманското малцинство в страната. Четвърто (нещо, което аз приемам с известни резерви): според професор Тодорова българският национализъм е дефанзивен, за разлика от гръцкия и сръбския, които имат ясни претенции за водаческа роля на полуострова. Моето собствено мнение е, че и без претенции за водаческа роля нашият национализъм е довел до същите резултати като тия при другите (с едно изключение, което ще спомена след малко). Две окупации на Македония и Тракия, продължаващи мечти по Сан-стефанска България сто и тридесет години по-късно, когато вече и гаргите по покривите би трябвало да са разбрали докъде води всичко това, непрестанна, дори засилваща се омраза и разделение между основните етноси в страната… Хубава дефанзивност, няма що…

Според мен именно това е основната причина за нефункционирането на българския преход. При липсата на сериозно разбиране за причините, които са довели до катастрофата от 1989-та (катастрофа не защото падна гнилия комунистически режим, а защото страната беше доведена до ръба на етническа и гражданска война, която продължава и до днес, именно защото не е нито признавана, нито открито дискутирана в общественото пространство), няма как обществото да започне да функционира. За такова нещо е необходим поне някакъв минимум на граждански консенсус, а за какъв консенсус може да става дума в едно общество, което дори не желае да погледне в очите основния си проблем, студената война между различните му етноси?

Впрочем, достатъчно. Споменах, че на Балканите има едно изключение, един, както изглежда, функциониращ и успешно развиващ се накъм някаква гражданска, градивна форма, национализъм. И това е Турция. Само и единствено в Турция обществото изглежда успява да намери някакъв реален мост между минало и бъдеще, да открие поводи за гордост и положителна енергия в миналото си и да съчетае всичко това с истински успешна работа за изграждане на модерно, динамично общество. И вместо да се поучим от тях, да видим какво те вършат правилно, ние сме се развикали като лисицата под гроздето – аууу, че е кисело, аууу, тия как пак се опитват да ни завладеят, аууу, тия как се опитват да възстановят Империята. Никъде в българското обществено пространство няма и следа от опит за реален анализ на тази нова турска политика, нео-османизма, думата просто е превърната в плашило за гарги и това е всичко. Никой не знае за какво става дума, но всички знаят, че това е нещо лошо.

Питам се колко още века в тази страна ще продължава да властва невежеството?

- 14-02-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Питам се колко още века в тази страна ще продължава да властва невежеството?

Ами то я спасява. Невежеството те прави друг, а не просветеността…:)

- 24-02-2013|Reni – re:
Златко писа:

Хора, имайте малко милост към собственото си невежество, моля! Като не го разбираш едно нещо, замълчи си и толкова. Кому е необходимо това сърдите фръцкане и писане на ненужни думи? Това тук не е място за кафе-паузата между две заседания или каквото там вършите, за да си печелите хляба. Тук се искат познания или поне желание за придобиване на познания. Инак идването ви тук няма ни най-малък смисъл…

Господине, колко от думите в заглавието са на български език, бихте ли обяснили?

А дали те нямат съответни в БЪЛГАРСКИЯ език, според вас?

За това говоря, не за съдържанието. Надявам се дълбоко това да е превод, което също би било лош показател за качествата на преводачите. От мързел ли е, от незнание ли, от главозамайване ли…, от срам ли, чудя се?

А дали не се искат и знания по български език, как мислите!

- 24-02-2013|Златко

Госпожо, самият факт, че не знаете за кого и за какво става дума, вече е достатъчно показателен за това, че се намирате на място, което, извинете, не е съвсем по ваша мярка (имам пред вид тази тук статия, инак по сайта има и достатъчно много „по-прости“ неща). Накратко: това е статия от може би най-известната в света българска интелектуалка в момента (като се изключи Юлия Кръстева, която за разлика от Мария Тодорова обикновено не се занимава с теми, касаещи България или Балканите). Мария Тодорова работи в Америка, пише на английски език и повечето от нещата ѝ действително са достъпни само в преводи. А че международната наука използва думи и понятия, които за обикновения български човек звучат патагонски, не би било никакъв проблем, ако същият този (или тази) обикновен български човек не се напъваше да изразява възмущение от факта, че международната наука не си дава труда да слезе до неговото ниво и да се опитва да му става разбираема…

- 24-02-2013|Reni

Ясно, разбрах, четивото е предназначено за необикновени човеци и за преводача е било по-лесно.

Е, аз ползвам няколко езика и се смятам за обикновена, освен това познавам и следя изследванията на Г-жа Тодорова на чужд език, но няма значение.

Та така българският език, Г-н Преводач, скоро може и съвсем да намали обема си, както споделяше преди години Г-жа Мутафчиева…

Discours означава реч, говорене, разказ, изказ, израз.. в случая, а cours – посока, насоченост, течение…

- 11-03-2013|ВМРО

Жалка статия. Ако това са,, великите умове“ – да ги поставя и аз в кавички, – то те са пропити от тотален и абсолютен национален нихилизъм. И какво ще се постигне, ако убиете българската национална идея? Нима турската или гръцката ще престанат да действат. Златко – това за турската нация беше повече от смешно. Това, че имат икономически успехи през последните десет години управление на ислямистка партия, благодарение на 90% арабски инвестиции по мюсюлманска линия не променя факта, че от 1984г. на територията на турски Кюрдистан се води една непрекъсната и незатихваща гражданска война на крайно ксенофобско и тотално противопоставяне между турци и кюрди.

Предателството на мандарина

Автор: Джордж Стайнър

През лятото на 1937 двайсет и девет годишният художествен критик на лондонското списание Spectator отива до Париж, за да види изложеното за пръв път пред публика платно на Пикасо „Герника“ [475]. Шумни аплодисменти съпровождат този силен вик на възмутен хуманизъм. Оценката на критика, отпечатана в броя от 6 август, е безмилостно пренебрежителна. Картината била „лична мозъчна буря, не показваща с нищо, че Пикасо е проумял политическото значение на Герника“. В колонката си от 8 октомври критикът, Антъни Блънт, рецензира яростната серия от офорти на Пикасо, озаглавена „Сънят и лъжата на Франко“. Мнението му отново е отрицателно. Тези работи „не могат да достигнат отвъд ограничената котерия от естети“. Пикасо бил сляп за безспорната констатация, че Испанската гражданска война е „само един трагичен епизод от голямото постъпателно движение“ към разгрома на фашизма и окончателното освобождение на човека. Бъдещето принадлежи на художник като Уилям Колдстрийм, заявява критикът на Spectator на 25 март 1938. „Пикасо принадлежи на миналото“.

Професор Антъни Блънт се завърна отново към темата „Герника“ в поредица от лекции, изнесени през 1966. Този път той призна значението на творбата и нейната гениална композиция. Той локализира в нея мотиви от „Изтреблението на младенците“ от Матео ди Джовани, от Гуидо Рени, от алегоричните платна на Пусен, художника по чието творчество той бе станал междувременно водещия световен експерт. Изненадващо Блънт успя да демонстрира, че апокалиптичният ужас на „Герника“ е задължен и на един елемент от мрамороподобната картина на Енгър „Юпитер и Тетида“. Ако най-прославеното платно на Пикасо е почти недокоснато от непосредствена или спонтанна ангажираност, ако всичките му главни теми са налице още в неговия цикъл „Минотавромахия“ от 1935, това е просто въпрос на естетическа икономия. Този офорт драматизира „възпирането на злото и насилието от истината и невинността“ точно по същия начин, по който го прави „Герника“, но в по-малък, по-игрив мащаб. Позицията на художника спрямо Испанската гражданска война не е белязана от безразличие и отказ да се заеме страна, както загатва навремето младият Блънт. През 1945, няколко месеца след като става член на Френската комунистическа партия, Пикасо заявява: „Не, живописта не е предназначена да служи за украса на апартаментите. Тя е оръжие за нападение и защита от врага“.

Художественият критик на The Spectator не би се изразил по този начин. Неговата естетика, неговото виждане за отношенията между изкуство и общество са по-деликатни. Врагът е Матис, чийто мироглед сякаш „не принадлежи повече на реалния свят“, както и Бонар, предпочел формалистични експерименти и палитра в ущърб на „човешките ценности“. Изкуството, както Блънт го вижда в своите хроники от 1932 до началото на 1939, има една основна и отговорна задача: да се спаси от абстракционизма. Изходът, който предлагат сюрреалистите, е измамен. Размишлявайки върху Макс Ернст, в рецензията си от 25 юни 1937, Блънт пита: „Нима можем да се залъгваме със сънища“? Не, отговорът според Блънт е в концепцията, която той обозначава като „честност“. Това понятие има доста широк смислов обхват. Домие явно е честен в сатирата си срещу управляващите класи, и още повече, когато показва на работниците, че „техният живот може да бъде предмет на голямото изкуство“. Ала Енгър, великолепен рисувач и най-буржоазният сред портретистите, е не по-малко честен. Плътността на неговата техника, деликатният, но „категоричен реализъм“ на неговото възприятие са наистина „революционни“. Интересен е контрастът с Гейнсбъро. Тук също имаме един безпристрастен портретист на блажените. Но тъкмо липсата на техническо съвършенство лишава студиите на Гейнсбъро от „благоволение“, от честността, която срещаме у Енгър и предшествениците му от 18 век – Фрагонар, Вато и Ланкре. У Рембранд Блънт открива „честност, толкова очевидна, че поразява наблюдателя като морално качество“ (7 януари 1938). „Честният“ изход от теоретическия и прагматичен капан на абстракцията може да бъде единствено през завръщането към някакъв порядък на реализъм, но завръщане без никакви отстъпки към техническото умение. Реализмът на Матис е просто „празен“ и „закачлив“, както реализмът в късните платна на Мане.

Докато Блънт обикаля изложби и галерии, започват да се забелязват признаци на положителен обрат. Те се съдържат донякъде във формализма на Хуан Гри и са очевидни в работите на редица английски художници, най-вече Колдстрийм и Маргарет Фитън, чиято картина Ironing and Airing е единственото положително изключение в ужасяващата изложба Royal Academy Show през пролетта на 1937. Но най-забележителен е Новият реализъм на мексиканските майстори Ривера и Ороско. Именно към тях насочва поглед Блънт с растящ ентусиазъм. Тук, няма и дума, е налице едно творчество, способно да изобразява човешката действителност, без да компрометира естетическата си отговорност, и способно същевременно да въздейства дълбоко върху чувствата на обикновения човек. Мексиканският опит заема централно място в главата, озаглавена „Изкуството при капитализма и социализма“, която Антъни Блънт, художествен критик и редактор на редица публикации на лондонския Warburg Institute, написва за сборника „Окованият ум“, редактиран от поета С. Дей Луис и публикуван през 1937.

Натюрмортът, така както го практикуват майсторите на късния импресионизъм, въплъщава импулс към бягство от сериозните проблеми на личното и общественото съществуване, смята Блънт. Той „доведе до различните форми на езотерично и абстрактно изкуство, които процъфтяха през сегашния век“. Изкуството е сложно явление и за него не може да се съди, като се изхожда от груби психологически и социални фактори. Въпреки това марксизмът „предоставя поне оръжие за историческия анализ на характеристиките на определен стил или дадено произведение на изкуството“. Марксизмът ни напомня много уместно, че самите мнения на критиците са „факти“, за които може да се даде историческо обяснение. Използвайки инструментите на марксистката диагноза, ние стигаме до ясен наглед за модернистката дилема. Импресионизмът маркира откъсването на големия художник от пролетарския свят. Домие и Курбе остават в творчески досег с болезнената истина на социалната действителност. Въпреки флиртовете му с политическия радикализъм, сюрреализмът не е революционно изкуство в социален смисъл. На вроденото му презрение към средния зрител съответства рефлексът на същия този зрител, който на свой ред отхвърля сюрреализма; една констелация, която е в силен контраст с креативните взаимодействия между художник и публика, характерни за готическото изкуство и ранния Ренесанс. Чисто абстрактният художник и неговата зрителска котерия са се откъснали „от всякаква сериозна дейност в живота“. Заключението на Блънт е категорично: „При сегашното състояние на капитализма положението на художника е безнадеждно“.

Но от казана на революцията се пръкват други обществени модели. В Съветския Съюз се гради „работническа култура“, което не означава унищожаване на миналото. Напротив, уверява Блънт, позовавайки се на учението на Ленин: „Новата социалистическа култура ще възприеме всичко добро от буржоазната култура и ще го използва за своите цели“. При социализма – тук отклонението на Блънт от прочутото есе върху същата тема на Оскар Уайлд е очевидно – модерният художник, подобно на своите средновековни и ренесансови предшественици, ще може да развие личността си много по-пълноценно, отколкото това е възможно при искейписткото и тривиализиращо господство на анархичния капитализъм. „Той ще заеме ясно определено място в организацията на обществото като интелектуален труженик с определена функция“. Ние на Запад „може и да не харесваме живописта, създавана в СССР, но оттук не следва, че това не е най-доброто изкуство за руснаците в настоящия момент“. А мексиканската живопис, в своята революционна и дидактическа фаза, създава тъкмо онзи вид важни, непосредствено въздействащи стенописи и платна, чиято липса се усеща така остро в Лондон, Париж и Ню Йорк. Ривера и Ороско са майстори, които макар и да произхождат от средната класа и да са преди всичко художници „помагат на пролетариата да създаде своя собствена култура“. Те от своя страна са облагодетелствани от обществения интерес и подкрепа, от които художникът в условията на късния капитализъм повече или по-малко съзнателно се е откъснал. Поуките от съветския и мексиканския пример са ясни. Блънт цитира одобрително становището на Ленин, изложено пред Клара Цеткин: „Ние, комунистите, не можем да стоим със скръстени ръце и да оставим всичко на хаоса. Ние трябва да насочваме този процес според определен план и да моделираме резултатите от него“. Изкуството е твърде сериозна работа, за да бъде оставено само на художниците, да не говорим на техните богати покровители.

В течение на 1938 тези правоверни надежди сякаш започват да залиняват. Изборът, пред който се оказва изправен художникът, става все по-драматичен. Той може да си наложи дисциплината да рисува света такъв, какъвто е, пише Блънт в колонката си за Spectator от 24 юни, да рисува нещо друго просто за развлечение или да се самоубие. Срамно е пренебрежението към мексиканския опит. „В Кеймбридж в стаята на всеки млад интелектуалец от горната класа, който членува в комунистическата партия“, отбелязва Блънт през септември, „винаги виси някоя репродукция на Ван Гог“, но нищо от Ривера, нищо от Ороско. Явно индивидуалното убеждаване и въздействието на спонтанната чувствителност не са вече достатъчни. В статията си от 8 юли Блънт стига до един почти отчаян жест: „Докато подходът на Хитлер за уравниловка на изкуствата трябва да бъде безусловно заклеймен, няма нищо принципно погрешно в организирането на изкуствата от държавата“. Мексиканският режим посочи пътя, „нека се надяваме, че по него ще тръгне скоро и Европа“. Времето не чака.

Военните усилия мобилизират и способностите на британските художници и специалисти по история на изкуството – в пропагандата, в графичния репортаж (прочутите рисунки от бомбоубежищата на Хенри Мур), в различни художествени проекти. Тези прояви олицетворяват планираното, активно сътрудничество между художник и общество, за което Блънт пледира през късните 1930-те. Но именно по това време – през 1939 той става преподавател по история на изкуството в Лондонския университет и заместник-директор на високо уважавания Courtauld Institute[476] – публикациите на Антъни Блънт придобиват подчертано интровертен характер. Неговият първи академичен текст излиза в броя за 1937-38 на Journal of the Warburg Institute, но основната част от публикациите му е от журналистическо естество. След 1938 журналистическите прояви на Блънт стават много редки. Именно в безмилостно елитарните (от 1939 нататък) Journal of the Warburg and Courtauld Institutes и Burlington Magazine, форум за художествени експерти и ценители, се излива несекващият поток от академични статии на Антъни Блънт, които го превърнаха в един от най-големите специалисти по история на изкуството на нашето време. Тези статии – за Пусен, за Уилям Блейк, за италианската живопис и френската архитектура от 17 и 18 век, за връзките между барока и античността – съставляват основата, а много често и предварителната форма на онези повече от двайсет и пет монографии, каталози и книги, написани след 1939 от сър Антъни Блънт (той получи благородническа титла в 1956), Слейд професор по изобразителни изкуства[477] последователно в Оксфорд и Кеймбридж, член на Британската академия (1950), член на Дружеството на изследователите на античността (1960) и преди всичко Надзорник на колекцията на Кралицата и Съветник по въпросите на картините и рисунките на Кралицата (от 1952 и 1972 респективно).

Никола Пусен (1594-1665) стои в центъра на научната работа и естетиката на Блънт. Повече от трийсет студии върху Пусен излизат между A Poussin-Castiglione Problem (1939-40) и статията Poussin and Aesop (1966). Пет важни работи върху класическия френски художник са публикувани само през 1960, плюс още три през следващата година. Не би било преувеличено да се каже, че Блънт се е идентифицирал така пълно с Пусен, както един друг голям специалист по история на изкуството, Чарлс де Толнай, се идентифицира с Микеланджело, а Ервин Панофски, във важни моменти от своята кариера, с Дюрер. Именно посредством Пусен Блънт организира и изпробва възприятията си не само спрямо класическото и неокласическото изкуство и архитектура, но и спрямо пространствените композиции на Сезан, религиозното изкуство на Руо, фигуралните групи и разпределението на светлината при Сьора. Кулминацията на това пожизнено увлечение беше двутомното изследване за Пусен – включващо лекциите от цикъла А. В. Мелън, изнесени от Блънт във Вашингтон, и научен регистър на цялата продукция на художника, – публикувано от Фондацията Болинген в Ню Йорк през 1967.

Научно-критическата проза на Блънт е донякъде студена. Тя сякаш изрично отрича драматичния, интимен лиризъм, пронизващ текстовете върху изкуството на Пейтър и Ръскин, както и на техния най-интересен приемник, Ейдриън Стоукс. С редки изключения, стилът на Блънт избягва дори онези проблясъци на импресионизъм и витиевата реторика, които орнаментират художествените студии на Кенет Кларк. Прозирната ненатрапчивост на френския класически маниер, анализиран и ценен от Блънт, е преминала в собствения му език. Въпреки това размишленията му върху Пусен съдържат индикации за генералната му концепция. Изкуството на Пусен е облагородено от една целенасочена философия. Тя включва „добре обмислено становище върху етиката, последователна позиция спрямо религията, а към края на живота му и една сложна, почти мистична концепция за вселената“. Блънт разглежда Пусен като художника, опровергал пренебрежителната констатация на Платон, че изобразителните изкуства са просто имитация на действителността. Един ключов пасаж за Пусен стимулира максималното доближение до многословие, което професор Блънт е готов да си позволи:

Неговото търсене на рационална форма на изкуството е така всепоглъщащо, че към края на живота му го довежда до една красота отвъд разума; стремежът му да ограничи чувствата в най-строги граници го подтиква да ги изразява в най-концентрираната им форма; от решимостта му да отстрани собствената си личност и да търси единствено формата, най-подходяща за съответната тема, се раждат картини, които макар и безпристрастни са същевременно дълбоко емоционални, и макар и рационални в принципите си са почти мистични във въздействието си.

Само дисциплиниран контрол, последователно самоотстраняване и абсолютно техническо майсторство могат да доведат художника, човешкото съзнание до онова непосредствено (мистично) откровение, което разумът предизвиква, но не владее изцяло. Бурното чувство се охранява от спокойствието на формата. С явно одобрение Блънт цитира думите на самия Пусен: „Моята природа ме принуждава да търся и обичам добре подредени неща, бягайки от хаоса, който ми е така чужд и неприятен, както денят е чужд на най-дълбоката нощ“. Тази велика традиция на строго благородство е присъща на френския дух от Расин до Маларме, от братята Льо Нен до Брак. Малцина са англичаните, които са се чувствали у дома си в рамките на този формализъм. Блънт, който прекарва дълги периоди от младостта си във Франция, намира във френската традиция най-подходящия климат за своите чувства. Той вижда в Пусен един късен стоик, моралист от калъпа на Сенека – темпераментен в самата си рационалност, ала неумолимо дистанциран от обществените дела. Монтен, отбелязва Блънт, е гласът – един типично френски глас – на тази темпераментна нетемпераментност. Въпреки че тези качества са присъщи най-вече на Пусен, те могат да се открият и у други майстори и жанрове: у френския архитект Филибер дьо Л´Орм (ок. 1510-70), комуто Блънт посвещава една монография в 1958; у великия художник Клод Лорен (1600-82); у архитекта и скулптура Франческо Боромини (1599-1667), за когото Блънт публикува една проникновена, елегантна студия през 1979. В естетиката на Боромини стоицизмът се съчетава с християнския хуманизъм, акцентирайки възгледа, че Бог е „върховен разум“. Подобно на Пусен през последните му години, Боромини смята, че по природа човек е слаб и злочест, но същевременно надарен със способността за размисъл – за привеждане в дисциплинирана форма на някои аспекти на космическата енергия и ред. Размисълът е онова, което изпълва едно платно на Пусен, една фасада на Боромини, една рисунка на Фуке със светлината на разумна мистерия.

Показателен за таланта на Блънт и финеса на неговите антени е фактът, че компетентността му се разпростира и върху някои художници, които на пръв поглед сякаш нямат нищо общо с галския идеал. Първият му текст за Уилям Блейк излиза още в 1938, а студията The Art of William Blake е публикувана в 1959. Критерият отново е съответствието между концепция и техника на изпълнението. Както при Пусен, макар и в съвсем различен ключ, в картините на Блейк е налице „пълно покритие между мисъл и чувство“. В случая с Блейк анализът на Блънт е по същество политически. Блейк се опълчва срещу материализма – срещу паричната треска на новата индустриална епоха – и срещу велзевулството на една склерозирала държавна религия. Той е „малцинствен боец“, под силна заплаха от изолация, от чиста ексцентричност. Способностите му като художник и будната интелигентност, от която е белязано разбирането му на класическото изкуство и на съвременното общество, му позволяват да създаде рисунки с напълно индивидуален характер, но и с несъмнено универсално значение. „На онези, които също се опитват да избягат от господството на материализма“, казва професор Блънт, Блейк предлага действена помощ и утеха. Радикализмът на протеста се крие в сдържаната линия на композицията. На такова „изключително съчетание от строгост и въображение“ Блънт се наслаждава и в своя анализ на фасадата на Collegio di Propaganda Fide в Рим, дело на Боромини.

За колегите от собствената му гилдия Блънт е не само историк на изкуството и аналитичен критик от световен калибър. Той е един от водещите каталогисти на нашето време. Познанията, които се изискват, значението на продукта за изследването и интерпретацията на художествените изкуства като цяло трудно могат да бъдат схванати от неспециалиста, да не говорим резюмирани. Както жизнената сила на словото и писмото се определя в последна сметка от нашите речници и граматики, така и достъпът до и преценката на произведенията на великите художници зависят от точното определяне на авторството и датата. Кой е създал това платно? Кой е нарисувал тази рисунка? Каква е връзката между тази гравюра и оригиналната плоча? Кога е била изваяна или отлята тази статуя? През коя година е била направена тази колонада или този вестибюл? Дали имам пред очите си индивидуална творба или продукт на ателие, работещо съвместно с художника, или може би според неговия повече или по-малко завършен макет? За историка на изкуството и културата, за художествения критик, както и за ценителя тъй нареченият catalogue raisonné – хронологическото изреждане и прецизно описание на продукцията на даден художник или неговата школа – е главният инструмент за осмислено възприятие. Уменията, изисквани от съставителя, също като уменията на големия лексикограф или граматик, са от извънредно стриктно и нестандартно естество. На първо място каталогистът трябва да познава отлично механиката на медията, която класифицира. Той трябва например да бъде в състояние да възпроизведе мислено, нещо повече – да може да усети така да се каже с върха на пръстите си особеностите на резеца, ако иска да идентифицира ръката на гравьора. За да може да прецени състоянието на гравьорската плоча, той трябва да познава металургията на съответния период. Специфичният състав на използваното мастило, точната история на хартията и водните ѝ знаци, естетическите и търговските съображения, продиктували тиражирането на съответния брой отпечатъци също ще му бъдат познати. Когато става дума за картини, съставителят може да прибегне до лабораторна техника: до рентгенова и инфрачервена фотография, за да разкрие последователно насложените пластове от пигмент; до най-подробен анализ на дървото, платното и метала, за да определи хронологията и композиционната история на предмета. И все пак вникването в тази заплетена материя е само първата стъпка. Вярното определяне на авторството на една картина, статуя или батистерий, вярното им датиране и разполагане в цялостното творчество на този или онзи художник, скулптор или архитект са в крайна сметка резултат на проницателна рационална интуиция. Паметта, тоест способността да съхраняваме пред вътрешния си взор широк диапазон от всевъзможни впечатления – важни, второстепенни, сравними или противоположни, – е задължителна предпоставка. Същото се отнася и за историческото въображение, умението за правдоподобно вчувстване, което позволява на романиста, историка, сценичния дизайнер да си представи миналото. Чистата ерудиция – тоест, мащабното познаване на биографията на художника, неговите професионални навици, материалите, които използва, и оцеляването на работите му, след като са излезли от ателието и са започнали своето често мъчително пътуване към съвременния музей, аукционна зала, запуснат таван или частна колекция – е от основно значение. Но това не е сърцевината. От най-голямо значение са „тактилните качества“ (думи на Беренсън[478]), изискващи към предмета на изкуството да се подхожда винаги с вкус и сетивна чувствителност както по отношение на детайлите, така и на цялостното въздействие. Майстор-каталогистът трябва да има абсолютен слух.

Каталогът на Блънт The Drawings of Nicolas Poussin започва да излиза през 1939. The French Drawings in the Collection of H. M. the King at Windsor Castle е публикуван през 1945. Девет години по-късно следва The Drawings of G. B. Castiglione and Stefano della Bella in the Collection of H. M. the Queen at Windsor Castle. Описателният каталог на венецианските рисунки от 17 и 18 век в колекцията на Нейно величество бе публикуван през 1957. Три години по-късно излезе каталогът с рисунките от Рим за същия период, собственост на монарха. Антъни Блънт беше автор на каталога за голямата изложба на Пусен в Париж през 1960, последван шест години по-късно от неговата дефинитивна класификация на Пусеновата продукция. В 1968 Блънт състави обзор на колекцията на Джеймс А. Дьо Ротшилд в Уодсдън Манър. В 1971 той публикува допълнения към предишните си описи на френски и италиански рисунки. Във всичките му монографии, като например великолепното изследване Neapolitan Baroque and Rococo Architecture (1975) или книгата за Боромини, определянето на авторството, точното описание и датировката играят важна роля. Блънт буквално сложи в понятен ред централни помещения от къщата на западното изкуство. Както казах, само специалистът може да прецени в пълна мяра вложените тук труд, скрупули, забележителен нюх и концентрация.

Заслужава си да акцентираме върху „скрупули“. Работата по определяне на авторството, по описанието и датирането повелява абсолютна добросъвестност на техническо равнище. Полетата трябва да се измерят до милиметър; последователните копия от оригиналната плоча или дървения калъп трябва да се диференцират почти микроскопически, за да може съответната серия да бъде номерирана правилно. Ала в този бранш действат и фактори от морално и икономическо естество. Стойността на една картина, рисунка или гравюра, цената на една скулптура на безумния пазар на художествени произведения зависят непосредствено от експертната оценка. Изкушенията са пословични. (Твърди се, че Беренсън неведнъж се бил поддал на тях). Принципността на Блънт беше над всяко съмнение. Неговата ерудиция, неговата преподавателска работа са олицетворение на едно забележително равнище на техническа прецизност и интелектуална и морална безкомпромисност. Неговите каталози, книги върху историята на изкуството и критическите му статии, неговите решения по идентификацията и оценката на картини и рисунки от обществени и частни колекции илюстрират мотото на Аби Варбург, основателя на института, с който Блънт бе тясно свързан: „Бог се крие в детайла“. На това равнище на компетентност и авторитет измамата и разобличението след това биха били непоправими. Не минаваше и ден без професор сър Антъни Блънт, Рицар командир на ордена на кралица Виктория и уважаван гост на Елизабет II, да не набиваше това в главите на своите колеги и студенти.

Те реагираха с всичката щедрост, на която бяха способни. Studies in Renaissance and Baroque Art Presented to Anthony Blunt on His 60th Birthday (Phaidon, 1967) e нещо повече от ритуален жест. В този том някои от най-изтъкнатите специалисти по история на изкуството и на архитектурата отдават искрена почит към един признат капацитет в бранша и образцов учител, като публикуват есета, отразяващи неговите собствени високи норми и универсалност на интуицията. Но освен поклона пред учения и интелектуалеца, тук се отдава и почит към човека. По този начин колегите и сътрудниците на професор Блънт в академичния свят, в National Art Collections Fund, в National Trust (главната организация за съхранение на историческото наследство на Великобритания), в музеите и, както би могло да се предполага, в кралския антураж искаха да дадат безрезервен израз на убеждението си в „качествата на интелекта и моралната безукорност“ на сър Антъни.

Не знам кога точно Блънт е бил завербуван от съветския шпионаж. Предполага се, че той е започнал да се интересува активно и да симпатизира на комунизма още като студент в Тринити Колидж, Кеймбридж, между 1926 и 1929. Избран в управляващото тяло на колежа през 1932, той изглежда е действал предимно като ловец на съмишленици и гуру за КГБ. Наличните сведения показват, че той е имал изключително влияние сред кръга от младежи, включващ Ким Филби, Гай Бърджес и Доналд Маклийн; и тримата по-късно избягаха в Москва. През 1939 и 1940 Блънт служи на фронта във Франция, след неуспешен опит (подробностите остават неясни) да влезе във военното разузнаване. В 1940, по време на хаоса и кризата, предизвикани от пробива на Хитлер на запад, Антъни Блънт успява да постигне целта си. Той става член на МИ5[479], която през онези години е придадена към военновременната тайна служба. До ден-днешен не се знае какви точно са били функциите на Блънт и колко високо се е издигнал. Първоначално той изглежда е следял комуникациите и работата на различни чуждестранни посолства и изгнанически правителства в Лондон. Може да се предполага, че предавайки събраната информация на своята съветска свръзка, той е помогнал на руснаците да планират и осъществят убийствената си политика в новоосвободените източноевропейски страни през 1944 и 1945. Самият Блънт твърди, че дейността му се ограничавала до това да държи руснаците в течение относно разкритията на МИ5 за германските шпионски мрежи и до предаването от време на време на рутинна информация за работата и мненията на свои колеги. Маргарет Тачър, в изявлението си пред Камарата на общините през третата седмица на ноември 1979 – изявлението, което разкри пред широката общественост предателството на Блънт, – заяви единствено следното: „Ние не знаем каква точно информация е предавал. Ние знаем обаче до каква информация е имал достъп“. Налагащият се извод е, че тя е била явно от секретен характер.

Външно членството на Блънт в МИ5 приключва с края на войната. В действителност, разбира се, британската разузнавателна общност, подобно на всички други аналогични институции по света, е един вид перманентен клуб, в който „старите кримки“ и бивши активисти остават на повикване. В 1950 Блънт изглежда предлага услугите си на отдела за сигурност на Форин Офис, когато службата се опитва да се добере до източника на масирано изтичане на класифицирана информация от вашингтонското посолство. Този любезен жест открива на Блънт пряк достъп до папката Бърджес-Маклийн. До ден-днешен само на малцина е известен точният механизъм, благодарение на който Бърджес и Маклийн са били предупредени само 72 часа преди насрочения разпит на Маклийн, което им позволява да се спасят в СССР. Блънт почти със сигурност е играл роля в бягството им. Не е ясно дали той е действал като инициатор и организатор на операцията или просто като вестител на сигнала за тревога. Това, което се знае, е, че Антъни Блънт е човекът, който сутринта на 25 май 1951, петък, се обажда по телефона на Бърджес, за да му каже, че примката ще се затегне окончателно около шията на Маклийн идния понеделник. Британските служби за сигурност спазват шабата. Още същата нощ Бърджес и Маклийн взимат ферибота от Саутхамптън за Сен-Мало. Блънт е също човекът, който претършува лондонския апартамент на Бърджес в търсене на евентуални улики срещу себе си и Филби. Нервите на Филби издържат последвалия суров разпит. Според парламентарното изявление на г-жа Тачър Блънт бил признал, че помогнал на Филби да установи контакт със съветското разузнаване „един-единствен път“ между 1951 и 1956 – годината, в която кралицата обяви Блънт за свой верен рицар. Наличните данни обаче навеждат на мисълта, че Блънт е действал като куриер между КГБ и постепенно притиснатия агент. Както по-късно се изрази Филби – от една обляна в слънце скамейка в един московски парк (на него практически му бе позволено да избяга свободно през 1963), – той получил „по един изключително хитър канал“ поздрави от своите кремълски началници и приятели. „Това промени изцяло конфигурацията на случая. Аз не бях вече сам“.

Нито пък Блънт. Подтикнати към действие от фарса Бърджес-Маклийн и негодуванието на американските разузнавателни и контраразузнавателни агенции, които настойчиво предупреждават британските си колеги за съществуването на „къртици“ в най-високите етажи на тайната служба, хората от МИ5 разпитват Блънт единайсет пъти, като се започне от 1951. Доколкото може да се разбере, Блънт е отхвърлил всички подозрения с високомерно хладнокръвие. Така наречените разкрития на Бърджес били продукт на един алкохолик, известен с перченето и фантасмагориите си. Някои от разпитващите са били убедени, че Блънт лъже, но не успяват да го приковат с убедителни доказателства. Освен това с всяка изминала година престижът на Блънт в обществения живот, достъпът му до монархията и почти фактическият имунитет, произтичащ от този достъп, растат. Годините между 1952 и 1964 са златно време за опекуна и надзорника на кралската колекция. Ала климатът започва да се влошава. Изобличаването и процесът през 1961 срещу Джордж Блейк, един от ветераните на съветския шпионаж, завръщането на Филби у дома в Москва и последвалата вълна от разобличения, както и по същество тривиалният, но изнервящ скандал през лятото на 1963, добил известност като аферата Профумо480 предизвикаха всеобща тревога и чувството, че предателите са навсякъде. Започва нов кръг от разследвания.

Този път, според официалната версия, Блънт не издържа на натиска и сключва сделка с преследвачите си. Той е готов да признае предателството си и да сътрудничи на МИ5, както службата намери за добре, в замяна срещу абсолютна дискретност и личен имунитет. Очевидно изкушението е било в надеждата, че КГБ, без да знае, че Блънт е „сменил боята“, ще продължи да използва услугите му, които последният ще донася на британското контраразузнаване. Тази апетитна сделка е трябвало да се пази в абсолютна тайна. Сред неколцината осведомени е бил и сър Майкъл Адийн, личният секретар на кралицата. Той изглежда е приел новината с подобаващо самообладание, още по-забележително, тъй като помощник-надзорник на картините на кралицата е бил някой си Оливър Милър, бивш член на тайната служба. Само че КГБ не се хваща на въдицата и сътрудничеството на Блънт с новите му господари се оказва равно почти на нула. Изкараните от кожата шефове на МИ5 остават с чувството, че отново са били изиграни от него. Блясъкът на публичния образ на сър Антъни влошава нещата още повече. Поверителни информации и инсинуации, много вероятно пускани от хора на раздразненото разузнавателно ведомство, започнаха да циркулират на Флийт стрийт, в общите стаи на висшите преподаватели в Оксфорд и Кеймбридж, и през синапсите, транспортиращи клюките сред истаблишмента. Двама журналисти, Ричард Дийкън и Андрю Бойл, тръгват по горещата следа. Заплахата със съд заради клевета принуждава Дийкън да не дава за печат написаната от него книга по случая. Бойл, сигурен във фактите, на които се позовава, и много вероятно насърчен от някои влиятелни места, публикува книгата си (американското издание носи заглавието Четвъртият човек) на 5 ноември миналата година[481]. Избраната дата беше чудесно иронично попадение: за англичаните Денят на Гай Фокс[482] е ежегодно напомняне за опасността от смъртоносна конспирация. Десет дни по-късно министър-председателката взе думата.

Такива, накратко, са фактите, които бяха сведени на жадната за новини публика от г-н Бойл и други журналисти в истинска лавина от експозета, от спецове и бивши хора на тайните служби от какви ли не разцветки, от последователи на Джон льо Каре (както впрочем и от самия Него), след разкритията, направени от г-жа Тачър пред парламента. Един дори повърхностен поглед върху тази история показва, че в нея има толкова много празноти, въпроси без отговор и изобщо неправдоподобности, че е почти безполезна. Да приемем, че набирането на кадри през 1940 е било хаотично – но как все пак е било възможно тъкмо по време на сближението между Хитлер и Сталин МИ5 да не забележи политическите мнения, които Блънт развива в рецензиите си за The Spectator и в есето си от 1937? Кой е закопал или изпратил в архива досието, дадено на МИ5 още през 1939 от съветския беглец генерал Валтер Кривицки – досие, което почти идентифицира Блънт и връзката му с Маклийн (макар вероятно доста объркано и фрагментарно)? Изводът за ефикасна протекция от най-високи места е неизбежен. Двойственият живот на Блънт е под знака на щастлива звезда още от самото начало. Как така е било допуснато Блънт, който дори дели апартамент с Бърджес, да се измъкне от мрежата при провала от 1951? Всичко около признанието и гаранцията за имунитет през 1964 е неправдоподобно. Защо Блънт поддава тъкмо в този момент и от какво значение и мащаби са били услугите му за КГБ, та разпитващите са решили, че си струва да му бъдат спестени публичното разобличение и обвинението в държавна измяна? Лорд Хюм, министър-председател по онова време, и Харолд Уилсън, приемникът му, уверяват, че не им е било казано нищо, въпреки че по силата на заемания пост и двамата са били шефове на службите за сигурност. Как е възможно всичко това? И кой е взел решението, политически несъществено, но съвсем нерутинно в психологическо отношение, дали да се информира или не Елизабет II, че нейният покрит с почести художествен съветник и редовен гост в двореца е бил агент на КГБ? Не е ли напълно мислимо, че самото признание на Блънт от 1964 е било тактическа заблуда и че той е продължил да служи или като осведомител на КГБ, или, което е по-вероятно, като класически двоен агент, двойно „пребоядисан“, но лоялен само на едната страна? Как иначе може да се обясни, че през 1973 досието на Блънт отново е било извадено на масата, факт, огласен за пръв път някак си между другото от Едуард Хийт, министър-председател по онова време, но трима последователни министри на правосъдието през последвалите шест години не откриха нищо, което би могло да послужи като основание за започване на съдебно производство? Вярно е, че минава дълго време докато сведенията, доставяни от „къртици“ и бегълци, бъдат филтрирани през ситото на разузнавателната система. Но наистина ли е възможно информацията, предоставена от Анатолий Долницин, високопоставен агент на КГБ, който потърси убежище в САЩ през 1962 и изглежда е познавал истинската картина на нещата около Филби и връзката му с Блънт, да е била игнорирана от британското контраразузнаване? Още веднъж предположението за ангел пазител или сонм от ангели в много възвисени кръгове изглежда повече от убедително. Един авторитетен и безупречно проницателен оксфордски философ, самият той член на елитния социален кръг на висшите британски мандарини, ми каза направо, че историята с Блънт, така както я продават на широката публика, е в много отношения чиста измислица. Тя била измислена и разгласена с цел да се създаде димна завеса, зад която да се укрият други видни участници в драмата. Истината била „фактически точно обратното на онова, в което искат да ни убедят“. Бъдните историци ще трябва да копаят надълбоко. Някоя и друга изненадваща трасираща следа ще се открие в засега непубликувани документи, писма, лични мемоари. Самият Блънт ще си каже думата и ще напълни гушата с хонорари (никакво съмнение по последната точка). Много е съмнително обаче дали изобщо ще изплува някаква смислена истина. Сигурно е само това: Антъни Блънт беше раболепен слуга на КГБ, чието предателство в продължение на трийсет или повече години почти със сигурност нанесе тежка вреда на собствената му страна и не е изключено да е изпратило редица хора – поляци и чехи в изгнание, агенти на британското разузнаване – на сигурна смърт. Останалото са натруфени клюки.

Шпионажът и предателството, чуваме отвсякъде, са стари колкото проституцията. Известно е, че в тази мрежа често са се уплитали хора, притежаващи известна интелигентност и дързост, а в някои случаи и хора с високо социално положение. И все пак рекрутирането в този гаден бизнес на един човек с такъв внушителен интелектуален профил, на човек, чийто безспорен принос в живота на духа е пронизан от едва ли не божествена изящност и проницателност, и който като учен и учител превърна правдивостта, скрупульозната почтеност в пробния камък на своята работа – това вече е рядкост. Обзирайки модерните времена, аз не мога да открия други паралели. Предателството и двойствеността на професор Блънт поставят фундаментални въпроси за природата на интелектуално-академичната обсебеност, за съжителството в една и съща личност на върховна истина и на лъжа, както и за някои кълнове на варварството, присадени сякаш в самите корени на най-доброто в нашето общество. В това се крие значението на случая, който не случайно възбуди такъв интерес. Аз нямам нито компетентността, нито желание да се включа по какъвто и да било начин в кабинетната игра на детективи и шпионските фантазии, отприщени от аферата Блънт. Но съм изкушен да поразсъждавам за момент върху същината на един човек, който сутрин учи студентите си, че невярно определеното авторство на една рисунка от Вато или неточната транскрипция на един епиграф от 14 век е грях спрямо духа, а същия следобед или вечер предава на агентите на съветското разузнаване секретна, може би жизненоважна информация, поверена му в клетвено доверие от неговите сънародници и близки колеги. Какви са източниците на подобно раздвоение? Как успява да се замаскира самият дух?

Марксистките идеи, формулирани от Блънт в неговите рецензии и в текста му за сборника Окованият ум, са банални. Те са израз на широкоразпространения рутинен гняв на едно поколение от средната класа, оказало се изправено пред тройното предизвикателство на западната икономическа криза, възхода на фашизма и нацизма, и смятаните от мнозина за динамични, свободолюбиви успехи на Руската революция. Нищо, написано от Блънт, не показва, че той е вникнал във философските аспекти на Марксовия диалектически материализъм или на неговата теория за икономиката и труда, върху която се гради същият този материализъм. Това са левичарски салонни приказки в типичния стил на 1930-те. Може би с едно изключение. Още на младини Блънт стига до убеждението, че голямото изкуство, на което той придава основно значение за човешкото съзнание и общество, няма да може да оцелее в условията на фрагментираната, анархична и винаги следваща актуалната мода доминация на частния патронаж и на тривиализирането му от масовите медии. Западната живопис, скулптура и архитектура могат да се възправят отново в класическия си ръст само под контрола на една просветена държава, следваща възпитателна политика и целенасочена историческа програма. Само че, ако се вгледаме отблизо в непрестанните призиви на Блънт за централизирано управление на изкуствата, ще забележим, че основата на неговата аргументация не е съвсем марксистка. Идеалният прецедент е с много по-ранна дата. Подобно на мнозина други от „радикалния елит“, Блънт изповядва две съвсем противоречиви убеждения. Той смята, че голямото изкуство е от уникално значение за човека, и същевременно иска това значение да бъде достъпно за широките маси. Решението, повече или по-малко неизбежно, е онова на Платон: нарочни „пазители“, избрани заради техния интелектуален авторитет и неподкупност, ще имат за задача да организират представянето на изкуството пред цялото общество. Качеството на тази публична презентация ще допринесе за издигането на колективния вкус на по-високо равнище. Блънт явно е бил на мнение, че подобен механизъм на власт и разпространение на изкуството се е проявявал в автократичните градове-държави на ренесансова Италия и преди всичко по времето на Луи XIV и непосредствения му наследник. Според Блънт патронажът на Медичите и Версай е бил едновременно централизирано авторитарен и прогресивен. Тази система санкционира производството на картини, статуи и сгради с трайна ценност, но производството им е превърнато в обществено-политическо благо и стимул, в който политиката като цяло е активно ангажирана. По този начин индивидуалните творци се оказват интегрирани в живата тъкан на обществото. Колкото лично и неповторимо да е тяхното вдъхновение, платното, паметникът, лоджията или фасадата, която създават, стои под рационалния и хуманен натиск на публичния повод и нуждата от комуникация както с висшестоящите патрони, така и с целия град. Търговецът на художествени произведения и частният колекционер, магнатът и журналистът-критик, които никнат като гъби при капитализма, не могат да постигнат подобно единство. Напротив, тъкмо финансовият фактор внася фатално разцепление в света на изкуството – между езотеричното, от една страна, и кича, от друга. Блънт изглежда локализира кризата някъде между Енгър, все още работещ при по същество йерархични и обществени условия, и, да кажем, Мане. Тогава излиза, че съвременният двойник на Медичите или на френския абсолютизъм е ленинисткият комисариат за изящните изкуства, революционното министерство на културата в Мексико, а защо не, както видяхме, и министерството на пропагандата и държавната камара на изкуството в Третия райх. Блънт е достатъчно умен, за да знае, че цената ще бъде висока, най-малкото през периода на историческия преход. Но как иначе е възможно изкуствата, без които човекът ще се смали до скота, да се спасят от тяхната изолация, от проституцията на паричния пазар? Вероятно, тъй като не намира друг отговор на този въпрос, Антъни Блънт преминава от студентския и салонен марксизъм към практиката на предателството.

Възможно е в случая да е имало и един друг, по-необикновен мотив, макар че не мога да подкрепя с доказателства инстинктивното си чувство по въпроса. Според някои сведения, когато започва да се занимава сериозно с история на изкуството, Блънт е бил привлечен от Пусен, но не по-малко и от Клод Лорен. А Лорен все пак е по-оригиналният, по-вълнуващият художник. Но поради причини, засягащи съвсем различните отношения на двамата художници с техните покровители и обществото, повечето от работите на Пусен са били достъпни за студентите, докато голяма част от произведенията на Лорен по онова време са се намирали в частни, обикновено закрити колекции. Тук се докосваме до един проблем, по който аз съм много раздвоен. Частната собственост върху големите произведения на изкуството, изолирането им от погледа на мъже и жени, да не говорим от погледа на заинтересувани любители и учени, е куриозно занятие. Буквалното потъване на един Търнър или Ван Гог в трезора на някоя арабска или латиноамериканска банка, на съхранение като потенциална инвестиция, и паралелното, перверзно решение на един гръцки корабовладелец да окачи един несравним Ел Греко в своята яхта, където картината е изложена на постоянен риск – това са явления, граничещи с вандализъм. Трябва ли да има частна собственост върху големите произведения на изкуството, с всички последствия от подобна собственост, като материален риск, алчност, отстраняване от общите потоци на мисълта и чувствата? Въпросът е особено належащ там, където картината или статуята, или архитектурният мотив под въпрос е бил поначало предназначен за публичен показ – какъвто е случаят, разбира се, с преобладаващата част от средновековното и ренесансовото изкуство, и художествените произведения от 17 и 18 век. Да се каже, че частните колекционери, особено в САЩ, предоставят великодушен достъп на учените до своите съкровища (впрочем не винаги), не е отговор. Редно ли е богатството или спекулативната треска на инвеститора да определят местонахождението и достъпа до универсалните и незаменими произведения на човешкия гений? Понякога си мисля, че отговорът трябва да бъде категорично отрицателен – че голямото изкуство не е и не може да бъде частна собственост. Но не съм сигурен. Моето предположение е, че Блънт е бил сигурен и че младият учен и ценител, лишен от достъп до редица гениални картини и рисунки, защото са били в частно владение и под ключ, е получавал спазми на презрителна ненавист към капитализма. Докато в СССР, както е разбрал, голямото изкуство е изложено в публичните галерии. Никой учен, никоя жена или мъж, който иска да пречисти душата си пред един Рафаел или Матис, не е принуден да чака с шапка в ръка пред вратите на имението.

Втората главна насока, в която би трябвало да се опитаме да търсим обяснение на феномена Блънт, е хомосексуалността. Купища хартия бяха изписани междувременно за хомосексуалността, ширеща се в кръговете на кеймбриджкия университет, от които съветското разузнаване е набирало попълнения за своята галактика от агенти. Част от публикуваната информация е най-вероятно достоверна; много от изнесените подробности обаче представляват повече или по-малко похотливо празнодумство. Един от главните свидетели на Блънтовия хомоеротизъм, покойният Гороной Рийс483, беше блестящ автор, но като човек бе емоционално нестабилен и на думите му не винаги можеше да се вярва. Това, в което няма съмнение, е общата констатация за подчертано хомосексуалния характер на елита, в който младият Блънт се формира в Тринити и Кингс Колидж в Кеймбридж – и преди всичко на Апостолите, прословутото полутайно студентско дружество от интелектуални и естетически съмишленици, което играе такава важна роля в английския философски и литературен живот от времето на Тенисън до Страчи и Бъртранд Ръсел. Социологията и културологията, политическата теория и психологията все още не са дори наченали авторитетното проучване на огромната тема за ролята на хомосексуалността в западната култура от края на 19 век насам. Предметът е толкова разностранен и толкова сложен в методологическо и емоционално отношение, че ще е необходима комбинация от Макиавели, Дьо Токвил и Фройд, за да се напише голямата липсваща книга. Почти няма клон на литературата, музиката, пластичните изкуства, философията, драмата, киното, модата и аксесоарите на градското ежедневие, в който хомосексуалността да не заема важно, често централно място. Може да се каже, че еврейството и хомосексуалността (особено когато са в съчетание, както при Пруст или Витгенщайн) са двете главни сили, определящи субстанцията и атмосферата на урбанистичната западна модерност. В своята известна постановка за „двете култури“[484] Ч. П. Сноу не се и докосва дори до този аспект, а може да се твърди, че именно поразителната липса на аналогично хомосексуално присъствие в областта на точните и приложните науки допринесе за задълбочаващата се бездна между общата и научната култура. Това е едно важно, но засега все още недостатъчно добре осъзнато развитие; ролята на хомосексуалността в политиката и света на шпионажа и измяната е само една специална, макар и драматична негова черта. Освен това, що се отнася до Блънт и апостолическата младеж на Кеймбридж и Блумсбъри[485], хомосексуалността може би е твърде рестриктивно понятие.

До съвсем скоро по-привилегированите слоеве на английското общество получаваха образованието си в еднополови училища и в еднополовите колежи на Оксфорд и Кеймбридж, които започнаха да приемат жени едва през последните седем-осем години. Това образование бе циментирано от един безапелационен идеал на мъжка дружба, на мъжка интимност и взаимно доверие, по-дълговечен и сияен от плебейските ценности на външния свят. Автобиографичната книга на Сирил Конъли Enemies of Promise или изящните мемоари на Филип Тойнби Friends Apart предлагат класическата картина на тази младежка аркадия, с нейния дъх на летни следобеди в бели панталони и героична смърт в идните мъжествени войни. Този мъжки код включваше степени на хомосексуално сближение, като се започне от най-платоничното (само по себе си едно съмнително понятие) ученическо влюбване до пълното отдаване. Но дори последното в много случаи бе само преходна фаза преди угасването на лятната светлина и отговорното навлизане на мъжа в по-хладния климат на брака и семейния живот.

Следователно най-важен е не хомоеротизмът сам по себе си, а идеалите на една малка група от хора с обща душевна настройка, формирала се в споделеното от тях училище и във вълшебната атмосфера на засводените университетски дворове и градините на Кеймбридж. Силата на доброволна взаимна привързаност в една такава котерия е двояка: от една страна, емоционалната връзка, а от друга – отхвърлянето, повече или по-малко съзнателно, повече или по-малко агресивно, на вулгарните нрави и еснафските ценности на „другите“, на баналното мнозинство. Паролата за целия този комплекс от възрения и вярвания се съдържа в прочутите думи на Е. М. Форстър, казани за пръв път към края на 1930-те и повтаряни безброй пъти след това: „Ако ми се наложи да избирам между това да предам страната си и да предам приятеля си, надявам се, че ще намеря куража да предам страната си“. Силно надценяван като писател – само Пътуване до Индия е абсолютно първокласен роман, – Форстър беше за редица кеймбриджки поколения камертонът за настройката на тяхната съвест. Собствената му хомосексуалност, маниакалното потулване на личния му живот, мястото му сред Апостолите – всичко това го превърна в нещо като апелативен съд по въпросите на етическия избор. Интересно впрочем дали и каква част от истината за Бърджес, Филби, Маклийн, Блънт и техните преторианци е знаел Форстър. Защото няма съмнение, че неговите представи по въпроса за предателството заслужават подробен оглед. Аз самият клоня силно към имплицитната оценка, съдържаща се в тях.

Национализмът е отровата на съвременната история. Няма нищо по-чудовищно и абсурдно от готовността на човешките същества да се изгарят или избиват взаимно в името на нацията и инфантилното обаяние на флага. Гражданството е двустранно споразумение, което винаги би трябвало да бъде предмет на критично обговаряне, а ако се наложи, и на анулиране. Няма град на този свят, който заслужава една голяма несправедливост или една голяма лъжа. Смъртта на Сократ натежава повече от оцеляването на Атина. Едно от най-големите достойнства на френската история е, че французите бяха готови да застрашат сцеплението на нацията, да отслабят драстично спойката на националното единство (както впрочем и сториха) в разгара на случая Драйфус. Дълго преди Форстър, д-р Джонсън[486] дефинира патриотизма като последното убежище на негодника. Много се съмнявам дали човешкият вид ще успее да се съхрани, ако не се научи да живее без граници и паспорти, ако не проумее, че всички ние сме гости един на друг, както и на тази осакатена и отровена земя. Отечеството е онзи общ терен – това може да бъде хотелска стая или скамейка в най-близкия парк, – който всеобхватният надзор и тормоз от страна на съвременните бюрократични режими, както на Изток, така и на Запад, все още ни оставят, за да живеем и работим. Дърветата имат корени; хората имат крака, с които да напуснат, след като с чиста съвест са казали не. В този смисъл в предизвикателството на Форстър има известна доза екуменически хуманизъм, който заслужава да бъде защитаван. Ако Антъни Блънт беше загърбил позлатената си кариера заради скучното убежище на Москва, или пък се беше самоубил вместо да шпионира кеймбриджките си събратя, щяхме да го осъдим заради предателството му, но същевременно бихме могли да видим тук приложение на Форстъровия върховен парадокс и донякъде логична кулминация на една дълга традиция на юношеска вярност. Блънт, естествено, не направи нищо така донкихотовско или елегантно. Той предаде страната си и приятелите си с еднакво безсрамно густо.

И все пак в две отношения хомосексуалният мотив има може би значение. По тази линия съветското разузнаване е разполагало с желязна хватка за изнудването на Блънт и неговия кръг, по време когато английските закони, дори в случаите на взаимно съгласие и пълнолетие, бяха все още драконовски. И което е още по-важно: хомоеротичният етос може да е убедил хора като Блънт и Бърджес, че както и да възнаграждава способностите им, заобикалящото ги официално общество е в същността си враждебно и лицемерно. Следователно то е узряло да бъде справедливо отхвърлено, а шпионажът е едно от необходимите средства за постигането на тази цел. Иронията е, че сталинисткият Съветски Съюз, както разказва с дълбоко разочарование Андре Жид, беше далеч по-репресивен спрямо хомосексуалността, отколкото капиталистическия Запад. Блънт, който в предговора към изданието от 1940 на Artistic Theory in Italy 1450-1600 благодари на Гай Бърджес за неговата помощ и насърчение по „всички по-важни точки“ – компетентността на Бърджес в полето на ренесансовата естетика не е съвсем очевидна, – преуспя както във, така и извън британската тайна служба. В Русия, там уреждат тези работи по друг начин.

Но колкото и да са важни, нито откритият марксизъм на Блънт, нито обвързаността му с масонството на златната младеж не ни отвеждат до сърцевината на проблема – а това е радикалното двуличие, мнимата шизофрения на безупречния учен-учител и професионалния измамник и предател. Когато нашето общество изобщо благоволи да се замисли по въпроса, то – облегнато на условностите на взаимно признание, с помощта на които урежда ежедневните си работи, – възприема обикновено без възражения маската, общественото положение на учения. Само от време на време в някои изтъркани вицове за пословичната разсеяност на педанта, за поведенческа ексцентричност или неспособност за справяне с основните нужди на човешкото съществуване изплува на повърхността нещичко от вкоренените у нас атавистичен смут и подозрения. Абсолютният учен наистина е едно загадъчно същество. Той олицетворява прозрението на Ницше, че интересът към нещо, тоталният интерес към това нещо упражнява либидинозна тяга, по-силна от любовта и омразата, по-жилава от вярата и приятелството – нерядко по-магнетична дори от личния живот. Архимед не побягва от убийците си; той дори не обръща глава, когато те нахлуват в градината му, защото е изцяло погълнат от алгебрата на коничните сечения. Най-странното е това, че конвенционалната репутация, материалната или финансова изгода, сетивното привличане, практическата полза от предмета на този интерес са съображения изцяло без значение в случая. Има хора, които са готови да вложат целия си живот в изучаването на шумерски грънци, в главозамайващите усилия за класифициране на торните бръмбари в едно определено ъгълче на Нова Гвинея, в изучаването на копулационните техники на дървесните въшки, в биографията на някой писател или държавник, в синтезирането на определено химическо вещество, в граматиката на някой мъртъв език. Корейски нощни гърнета от 9 век или въпросът за ударението в древногръцкия език – вижте ироничното, но почтително стихотворение на Браунинг A Grammarian´s Funeral – могат да завладеят душевните и нервни сили на човека и да го доведат до върха на екстатично помрачение. Мефистофел е повече от разточителен, когато се опитва да изкуши Фауст с тайните на вселената: единствената орхидея, която липсва в парниковата му колекция, откъснатата страница от Лауренцианския кодекс на Есхил[487] или пък все още неоткритото доказателство на последната теорема на Ферма щеше да е достатъчно. Абсолютният учен, мандаринът, е същество, разяждано от раково образувание, което се нарича „светостта на детайла“ (определение на Уилям Блейк). Когато изпадне в плен на своята страст, той е маниакално незаинтересуван от евентуалната полза от онова, което е открил, от благосъстоянието или почестите, които то може да му донесе, от това дали някой друг – освен един-двама мъже или жени на земята – се интересува, дали може изобщо да започне да разбира или оцени целта, която преследва. Тази незаинтересуваност е достойнството на неговата мания. Но тя може да се разпростре и върху по-чувствителни зони. Архивистът, монографистът, изследователят на античността, специалистът, погълнат от пламъците на своето езотерично любопитство, може да се окаже също безразличен към отклоняващите го от заниманието му потребности на социалната справедливост, на семейната обич, на политическото съзнание и изобщо към хората. Външният свят е безформеното, тривиално препятствие, отдалечаващо го от философския камък, или дори врагът, който се подиграва и оспорва необузданото първенство на неговата пристрастеност. За всеотдайния учен сънят е необяснима загуба на време, а плътта е къс от разпилян багаж, който духът е принуден да влачи със себе си. Легендарният учител Ален[488] поучавал студентите си: „Помнете, господа, че всяка истинска идея представлява отрицание на човешкото тяло“. Оттук произлизат не само легендите за Фауст, за мъжа, който пожертвал жена, дете и дом, за да отгледа идеалното черно лале (една стара история, преразказана от Дюма), както и всички смразяващи кръвта притчи за побъркани кабалисти и учени, но и съвсем земните факти за вманиачения, самопожертвувателен, саморазрушителен живот на абстрахиралите се от действителността – като се започне от Талес от Милет, който, зает с астрономически изчисления, паднал в един тъмен кладенец. Едно колкото често срещано, толкова и обезпокоително състояние.

Още повече, струва ми се, когато магията води към миналото. Дори на самия ръб на аутистичното отчуждение, ученият гледа към бъдещето, вещаещо утринни зари и успех. Нумизматикът, зает с идентифицирането на древни монети, музикологът, дешифриращ средновековни нотни знаци, филологът, надвесен над повредения кодекс или художественият историк, който се опитва да каталогизира някои второстепенни барокови или рококо рисунки от 18 век, – всеки от тях не само е навлязъл в лабиринта и подземния свят на езотеричното, но по необходимост е обърнал вектора на времето. За тях пулсът на най-живото настояще бие откъм миналото. Това също е едно социално и психологическо отчуждение, на което обръщаме твърде малко внимание. Днешният студент решава уравнения, които не са били по силите на Нютън или Гаус; състудентът му биолог би могъл да просвети Дарвин. Точно обратното е валидно в полето на хуманитаристиката. Твърдението, че на Запад няма да се роди писател, който да е на нивото, камо ли да надмине Уилям Шекспир, или че в музиката няма да се появят повече феномени, притежаващи разточителния талант на Моцарт или Шуберт, е логически недоказуемо. Но това твърдение притежава огромната тежест на интуитивната достоверност. Хуманитаристът е човек, който помни. Подобно на прокълнатите в Дантевия „Ад“, той върви с глава, извърната назад, и пристъпва с безразличие в утрешния ден. Гръцкият лиричен фрагмент от 6 век, Канонът на Дюфе, рисунките на Стефано дела Бела са магнитът за неговите стъпки – или както ни напомня безсмъртният мит за онзи миг на фатална ретроспекция, те са неговата Евридика. От тази дезориентация (повечето от нас познават онова внезапно чувство на объркване, когато излизайки от киното изведнъж се окажем заслепени от слънчевата светлина) може да се породят два рефлекса. Първият е глад за деятелност – опит, често отчаян, за включване в сгряващата гъстота на „реалното“. Мандаринът се подава от своята ретроспективна изолация и посяга към сексуалния, социалния или политическия живот. С редки изключения – „Що се отнася до живеенето, ние оставяме тази работа на нашите слуги“, бил казал един френски естет, – маниакалният академизъм подхранва носталгия за действие. „Деятелността“ е онова, което изкушава д-р Фауст да излезе от затвора на „словото“. Именно неочакваният шанс за практическо приложение на техните призрачно-тайнствени умения – анализ на шахматни задачи, епиграфия, теория на числата, теория на граматиката – привлече някои блестящи умове на британския академичен свят към операциите по кодиране и декодиране през годините на Втората световна война. Всички те си спомнят времето на „Ултра“ и „Енигма“ в Блечли парк[489] с чувство на празнична носталгия. Ето че поне веднъж херметическата пристрастеност и неумолимите нужди на времето съвпаднаха.

Вторият рефлекс, мисля, трябва да се търси в подстъпите на подсъзнателното. Става дума за една особена форма на насилие. Когато човек отдава будните си часове на колацията[490] на един ръкопис, на критичния преглед на водните знаци върху стари рисунки, систематичното влагане на собствените мечти във винаги уязвимото осветляване на трудно разбираеми проблеми – достъпни само за шепа недоброжелателни колеги, които неспирно си врат носа в собствените ви работи, – може да предизвика отлагането на една рядка отрова в духа. Odium philologicum[491] е един прословут недъг. Учени са готови да се нахвърлят един срещу друг с несдържано озлобление за нещо, което в очите на неспециалиста изглежда дребнав, често дори смехотворен повод. Великият Лоренцо Вала не е единственият ренесансов хуманист, който е трябвало да си спасява кожата след грозен сблъсък заради един текст. Филологията, музикологията и историята на изкуството, чийто шарнир са микроскопичните тънкости на възприятието и преценката, са особено податливи на тези изблици на взаимни обвинения и ненавист. Тъй като перманентният им фокус е антикваристки и архиварен, тези науки могат да заразят специалиста с един перверзен, безжизнен вид отвращение. В едно класическо есе за А. Е. Хаусман (1938) Едмънд Уилсън прави острото наблюдение, че зловещото насилие в A Shropshire Lad трябва да се разглежда в контекста на язвителната свирепост, характерна за академичните рецензии и студиите по теми от гръцката и латинска филология на професор Хаусман. И двете произтичат от монашеския, кондензиран аскетизъм на кеймбриджкия учен. Подобно на Т. Е. Лорънс[492] (оксфордския вариант), този аскетизъм откъсва писателя от „големите извори на живота“ и от него може да се зароди патологична нужда от жестокост. Ако беше жив днес, Едмънд Уилсън можеше да задълбочи своето прозрение, изтъквайки и споделения, прикрит мотив на академичната хомосексуалност. Поети като Поуп и Браунинг също долавят полъх на садизъм в академичния свят. Същото се отнася и за някои драматурзи и романисти. В Престъплението на Силвестър Бонар Анатол Франс подхожда съвсем лековато към темата, докато в късата пиеса на Йонеско Урокът на преден план излиза чистият ужас. Фантазиите за активност в „реалния“ свят, безпочвените блянове за скритата фундаменталност, за тайното значение на труда, в който е интернирал съществуването си – труд, за който преобладаващото мнозинство от хората, биха отсъдили, че е съвсем маргинален и излишен в социално отношение, ако изобщо разберат за него, – докарват чистия учен, майстора на каталози дотам, че той започва да се храни с омраза. На ежедневно равнище той се разтоварва от жлъчното си настроение в преднамерената низост на една рецензия, в арсеника на една бележка под линия. Душевната му горчилка може да се излее в дискретното предателство на някоя двусмислена препоръка или изпитна резолюция, или пък сред кръга от скорпиони, обсъждащи щатните назначения. Насилието си остава формално. Но не и при професор Блънт.

Тук сюблимната академична прецизност е намерила компенсация или пародийно опровержение в лъжите и безчестието на къртицата – защото съществува един вид чувствителност, едновременно силна и парадоксално немощна, която изисква нещо като иронична автодиверсия, която не може да удържи на изкушението да се присмива над нещо централно за собственото си съществуване, също както езикът постоянно човърка болния зъб. Тук аскетичните скрупули на педагога, насаждал у поколения от ученици безмилостния код на документалната истина, намират противотежест в дългогодишната практика на притворството и фалшификацията. Но преди всичко професор Блънт успя да трансформира в нелегална дейност, в прикрита измама и, което не е изключено, убийство (мъжете и жените, които бяха набелязани за отмъщението на Съветите в Източна Европа) онези фантазии за енергичен активизъм, онези подбуди към насилие, които бълбукат като блатен газ из дълбините на непонятни мисли и ерудиция. Думите на Блънт за самоубийството на Боромини[493] през 1667 се доближават до саморазобличението повече от всичко друго, чуто досега:

Фактът, че той е бил под такова жестоко напрежение, докарало го до този акт на насилие – ако не и на лудост, – но все таки веднага след това е успял да продиктува такова ясно описание на случката, разкрива съчетание от интензивна емоционална сила и рационална дистанцираност, които са сред качествата, превърнали го в такъв голям архитект.

„Интензивна емоционална сила“, макар и нарцистична, и „рационална дистанцираност“, каквито ученият трябва да развие у себе си в гонитбата на своето увлечение – това са качества, които характеризират в еднаква степен както куратора на художествените съкровища на кралицата, така и разузнавача на КГБ. Това е контролираното раздвоение на двойния агент спрямо самия себе си, на предателя на другите, който на едно иронично равнище, едновременно детинско и изтънчено, вирее от самоизмяната. Психическият дивидент за Блънт изглежда е следният: той е ведно свой свидетел и свой съдия; единственият трибунал, чиято компетентност признава, е този на собственото си притворство.

Онези, които са срещали Блънт след публичното му изобличаване, казват, че са били поразени от неговата снизходителност, от ненакърнената черупка на самочувствието му. Закоравели в журналистиката души реагираха с отвращение на неговата безчувствена словесна акробатика, на щипката самозадоволство, с което вкусваше сандвичите с пушена пъстърва, предвидливо поставени пред него от интервюиращите го в редакционното светилище на лондонския Times. Той представи дългогодишната си служба в полза на съветските разузнавателни органи като периферна, почти по аматьорски маловажна, и отрече да е предавал каквато и да било истински важна информация. Въвличането му в мъглявината Филби-Бърджес-Маклийн било само по линия на личното приятелство, проява на любезност в компанията на сродни души. Телевизионното му представяне през третата седмица на миналия ноември[494] беше истински шедьовър. Видя се колко е безвкусен не само Блънт, но – което е още по-тревожно – и самата медия. Пред нас, по думите на един вестник, беше „един човек с безкраен капацитет за двуличие“, изпълняващ излъскано, стилно па де дьо пред милионна публика. Фините ръце везяха арабески, внушавайки представата за сърдечна солидарност с интервюиращите го и с огромната публика, която Блънт правилно трябва да е преценил, че е ненаситна в своята похотливост. Устата се движеше превзето, отронвайки сякаш колебливи, но елегантно шлифовани изречения в онзи приглушен тон, характерен за преподавателските стаи в Кеймбридж от по-стара дата. Но очите на професор Блънт останаха през цялото време безизразни и студени като стъкло. Жертвата беше неговият млад партньор, който, изтормозен от пресата и от цялата тази отвратителна история, скочи или падна от прозореца на апартамента на Блънт. Самият Блънт е бил мярнат в средата на септември в Рим, където работел на спокойствие и слънце върху мемоарите и защитата си.

Целият този цирк е без значение. Онова, към което историците ще насочат погледа си, е диапазонът на реакциите, които публичното демаскиране на Блънт предизвика сред английския социален и културен истаблишмент. В продължение на седмици страницата за читателски писма на Times бе обзета от възбудена глъч. Категоричното възмущение или анатема бяха рядкост. Мандарини и „важни клечки“ (според полупренебрежителния израз на Times) се обединиха в защита на Блънт. Тяхната апология се свеждаше до една или комбинация от три основни линии. Според първата клетият Блънт бил изстрадал вече достатъчно от парламентарното му разобличение и хулите на развилнялата се глутница на вулгарните журналисти. Нима не беше направил самопризнание и не беше получил обещание за имунитет още преди много години? Редно ли е такава distingué личност да бъде излагана на двойна опасност? Втората линия на аргументация бе по-съществена. Комунистическите убеждения на Блънт, пледираха някои от най-изявените гласове в днешната английска литература, изящни изкуства и политическа мисъл, се вписват в едно широко разпространено движение. През 1930-те да се обърнеш към Москва, да побегнеш от разлагащия се капитализъм и заплахата на Мусолини, Франко и Хитлер е означавало за времето си да сториш нещо достойно и разумно. Ако Антъни Блънт заслужава да бъде налаган, кой тогава, както казва Шекспир, „може да отърве камшика“? Защо Одън[495] можа да си отиде с репутацията на светец, а Блънт трябва да бъде преследван? Фактът, че по-голямата част от просъветската интелигенция бе обзета от съмнения след сключването на пакта Хитлер-Сталин и почти никой не преобразува политическите си симпатии в шпионаж и измяна, бе маркиран, но без особено задълбочаване. Третата линия на защита, застъпена например от историка А. Дж. П. Тейлър, беше следната: изобличаването на Блънт се базирало на нечисти доказателства, особено разкритията на един американец, който бил бивш агент на ЦРУ. Според Тейлър цялата история е малко достоверна и не бива един човек да бъде изправен на позорния стълб на базата на такива неубедителни доказателства. Тейлър е прав, като изтъква необосноваността и фалшивия тон на аферата в официалната ѝ версия. Въпреки това няма никакво съмнение в предателството по същество на Блънт. Впрочем емоционалният натиск в негова полза не беше главно юридически, нито дори логически, а произтичаше от етоса на непоклатимо приятелство, така както е прокламиран в афористичния талисман на Е. М. Форстър. Обгорен почти до смърт в жестоката аркадия на своите ученически години, Том Браун[496] не издава дори своя класен тиранин. Флотските курсанти на Хенти[497], низшите офицери на Киплинг, златната младеж на 1914, всички те отиват на смърт с аурата на мъжката вярност. Джентълменът не говори зад гърба на приятеля си; той не изменя на приятеля си, когато последният, по каквато и да било причина, изпадне в беда. Запитан как би постъпил, ако сега Блънт се появи на вратата му, един кеймбриджки професор отговори, изразявайки мнението на мнозина: „Ще му предложа едно питие и ще му кажа, „Неприятна работа. Лош късмет, Антъни“. Мисля, че в Кеймбридж личната преданост и приятелството се ценят много, и с право. И това все още е в сила. Естествено, не се е случило нищо, което да развали приятелството ми с него“. Ученическият език на пасажа – „неприятна работа“, „лош късмет“ – и сантименталната нелепост на последното изречение са общо взето типични за преобладаващия тон.

Информиран предварително за предстоящото изявление пред парламента на г-жа Тачър, професор Блънт напусна по-малко престижния от двата лондонски клуба, в които членува; той остава вероятно все така добре приет член на другия. Титлата „сър“ му бе отнета с кралски декрет – една много рядка мярка, приложена за последен път, ако не се лъжа, срещу сър Роджър Кейсмънт, когато той се опитва да предизвика безредици в Ирландия по време на Първата световна война. (Кейсмънт, разбира се, е бил обесен). Подложен на извънредно силен натиск, Блънт сдаде почетното си членство в ръководството на Тринити Колидж, преди университетският съвет да се види принуден да вземе едно болезнено решение. Нито му е било предложено, нито пък е бил помолен да се откаже от почетните си научни степени, преди всичко в Оксфорд. На фона на значителен обществен интерес, въпросът за продължаващото членство на Блънт в Британската академия бе обсъден на състоялото се на 3 юли заседание на академията. Но след това августейшото тяло премина към други точки от дневния ред. Буквите „F. B. A.“[498] продължават да стоят след името на Блънт. Случи се така, че на следващия ден след заседанието срещнах няколко академици и ги попитах как щяха да реагират, ако Блънт се беше оказал агент на нацистката тайна служба. Не получих ясен отговор. Някои признаха, че наистина мерят с двоен аршин, според който пронацистката измяна е чиста гадост, докато просъветската измяна, особено ако е започнала през 1930-те, не е. Дори светът на Гулага и на актуалната заплаха не е в състояние да заличи това почти естетическо разграничение. Други заявиха, че биха отказали да изключат Блънт от академията, дори ако беше шпионирал за Химлер. Запитан на свой ред, аз също не можах да дам ясен отговор. Членството в Британската академия се присъжда за изтъкнати научни постижения. Работата на Блънт като историк на изкуството е блестяща. Дали „паметниците на неостаряващия интелект“ – според знаменитите думи на Йейтс – подлежат на морално или политическо осъждане? Аз самият не знам. Аз също съм дал обета на интелектуалеца. Разгръщайки няколко дни по-късно Times Literary Supplement – T. L. S. е пощенската кутия на британската интелигенция, – попаднах на покоряваща рецензия на Антъни Блънт за една новоизлязла работа върху френската неокласическа архитектура. Дали редакторът не е трябвало да я поръчва? Дали не е трябвало Блънт да има приличието, нуждата от сенчесто прикритие, да не я напише? Отново – не знам. Но явно е имало натиск и на 18 август Блънт предложи оставката си от академията.

Сврян в затворническата си клетка в Пиза, Езра Паунд, чиито предателства са аматьорски и направо театрални в сравнение с онези на Блънт, написва една от най-великите траурни песни за човека в световната литература. И все пак, от дъното „Песен LXXXI“ се въздига към утрото, към убеждението, че в изкуството, в светлината на мисълта се крие изкупление за адските изпитания на нашето съществуване:

Но да съм посмял, вместо да не съм

това не е суета

Да съм почукал, смирено,

И един Блънт да отвори

Да съм доловил във въздуха жива традиция

или в изящни стари очи неугасващия пламък

Това не е суета.

Паунд има предвид, почти сигурно, Уилфрид Скоън Блънт, естет, пътешественик и лиричен поет, починал в 1922, на когото е кръстен най-големият брат на Антъни Блънт, самият той ценител на изкуството и поклонник на Париж. Ала нейсе. За Паунд това име е било символ на всичко сияйно и истинно в изучаването на изкуството и в любовта ни към него. За всички, които са ценели тези стихове като пробен камък на нашите надежди, и за всички от идните поколения, които ще ги четат, стореното зло е непоправимо. „Блънт“ прогаря кощунствена дупка в ярката тъкан на това стихотворение. В последна сметка може би с това най-вече ще бъде запомнен професор Антъни Блънт. Проклет да бъде.

Превод от английски и бележки Стоян Гяуров

Джордж Стайнър (род. 1929) е влиятелен англо-американски литературен критик, есеист, философ, романист, преводач и преподавател.

- 03-02-2013|Бл. Благоев

Отлична публикация с много разклонени сюжети и богата информация. Поучително.

Войните за историята

Автор: Андонис Лякос

Бележки от бойното поле

Паднахме напразно в боя

ударени в главата право

от челен удар със историята

в едно учебно помагало

Нанос Валаоритис

Основната причина за войните според историята се крие в трудностите, които характеризират връзката между нация и история. На „историята“, както на много други понятия и практики, е придадено ново значение при употребата ѝ като строителен материал за изграждането на националните институции в продължение на последните два века. Нещо повече, преплитането на историята с нацията е превърнало историята в една интелектуална практика на преобразуване на обществото. Тази практика се установява в процеса на изковаването на нациите-държави[499]. Появата на националната история обаче е успоредна с процеса на интернационализация на историческите изследвания и на историческите теории, на диалога и на историографските общности, които създават гъста мрежа от конгреси, научни дружества, общи изследователски проекти и научни периодични издания. Някои от най-впечатляващите промени в насоките на обществените и хуманитарните науки придобиват международен отзвук именно чрез тези мрежи[500].

От последната четвърт на ХХ век националната и международната насока на историческите изследвания се характеризират с едно задълбочаващо се разминаване. Макар че пълно разграничаване между двете не е възможно, първата насока остава вярна на господството на националната история, докато за втората „няма цар в Йерусалим“, според израза на Peter Novick[501]. С цивилизационния завой, конструктивизма, критиката на национализма и джендър проучванията, с налагането на нов стил в историографията се прокарва пътят за глобализацията на историческите изследвания. Но реалността на международните срещи не отговаря на националните реалности. Макар че играе важна роля по отношение разширяването на хоризонтите и проблематиката на университетската история, тя е много по-малко видима на местно равнище. В националните публични пространства продължава да доминира националната история. В резултат всякакви опити за отделяне на историята от нацията завършват с войни за историята. Тези опити не възникват само в резултат от необходимостта за адаптиране на историческото съзнание към новите международни разбирания; те са също следствие от един неоконсервативен завой, който гледа на националната история като на кивот на непреходни ценности и който се дължи на възникването на отделни групи за памет, които подлагат на съмнение първенството на държавата по отношение на определяне съдържанието на историческото съзнание или искат да го допълнят, като претендират за правото да видят отразено в официалния вариант на историята и собственото си виждане за миналото.

С кризата на нацията-държава и появата на нови полета на историята от 90-те години насетне в много страни по целия свят възникват културни войни, фокусирани около историята[502]. Идеята, която ще представя тук, е, че опитът от войните за историята представлява лаборатория за изучаването на това, как историята е вградена в масовите разбирания. Смятам, че бойните полета на войните за историята отварят нови изследователски хоризонти за разбирането на това, какво е история и историческа култура, на начина, по който те се преосмислят като обществени и културни практики в съвременните общества. Съвсем наскоро Гърция преживя една война за историята, в центъра на която беше учебникът по история за последния клас на началното училище. Настоящата статия се отнася до (и е вдъхновена от) опита ми като наблюдател, а и като участник в една безпрецедентна интелектуална и идеологическа война, която последва издаването на този учебник и която продължи повече от една година. Бойното поле става поле за наблюдение.

Случаят

В основата на скандала беше едно ново учебно помагало по история за шести клас на началното училище, едно от серията помагала, които бяха издадени в рамките на една реорганизация на учебната програма. Конкретното помагало имаше за предмет историята на Новия свят от Ренесанса насетне. В първите две степени на гръцкото образование за всеки един клас държавата издава само по един учебник. Авторите на тези учебници са длъжни да следват официалната учебна програма, която се определя за всички училища в страната. Гръцката Конституция съдържа един член (§ 16), в който е записано, че образованието трябва да допринася за националното съзнание и християнското чувство на учениците. Ето защо не е изненадващо, че въпреки заглавието, „Нова и съвременна епоха“, новоиздадената книга се фокусираше предимно върху гръцката история. Въпреки това тя избягваше обичайните митове на гръцката национална идеология, използваше един по-неутрален и дистанциран език в разказите за страданията и героичните победи на гърците и избягваше употребата на враждебни характеристики при споменаването на традиционните национални врагове на Гърция.

Когато това помагало беше издадено през март 2006 г., малцина очакваха безпрецедентната интелектуална и идеологическа война, която щеше да последва и да трае повече от година. Основните обвинения срещу книгата бяха, че подкопава основите на гръцката идентичност, има за цел да отслаби връзките между православната Църква и нацията, насърчава историческата забрава по отношение на Турция, въвежда политическата коректност в гръцкото образование и прилага предполагаемите директиви на глобализацията, които целят ерозията на патриотизма и на националното съзнание и изравняване на отделните култури на международно равнище. Според една по-разпространена конспиративна теория, една школа гръцки историци, на служба на САЩ или на ЕС, има за цел да деконструира националната история и идентичност. (Забележете конкретната употреба на термина деконструиране.) Гръцката Църква също взе участие в спора – архиепископът осъди авторите като предатели. Учебникът беше заклеймен в храмовете по време на неделната служба, а Светият Синод поиска изтеглянето му от употреба. Кипър, където се използват и гръцките училищни помагала, също взе участие в конфликта, като гръцко-кипърското Министерство на образованието поиска изтеглянето на книгата. Крайнодесни групи изгориха екземпляри от книгата пред парламента по време на честването на националния празник 25 март (2007). Министърът на образованието Мариета Янаку отказа да изтегли учебника, но поиска да му бъде направена оценка от Атинската академия. Академията, едно много консервативно учреждение, което се състои предимно от пенсионирани университетски преподаватели, отговори (на 22 март 2006 г.) с текст, който препоръчваше около 80 места за коригиране, като зае становището, че учебникът не служи на националния дух на образованието или на развитието на историческата памет. Докладът на академията беше връчен на авторската група начело с професор Мария Репуси, за да бъде „коригиран“ учебникът. Същевременно Комунистическата партия на Гърция (ККЕ) поиска изтеглянето на учебника с аргумента, че е написан в духа на европейската интеграция, като възпява свободния пазар и Европейския съюз. Телевизионните новинарски емисии (с разгорещената им конфронтация), печатът (с обстрел от мнения) и интернет, където десетки блогъри и форуми създадоха една огромна виртуална конфронтация, образуваха бойното поле, на което се проведе войната за пренаписването на гръцката история. Конфликтът за учебника стана най-популярната тема в ежедневните разговори на обикновените хора и една от най-горещите теми в предизборния обществен диалог. Историците, които защитаваха учебника, излязоха на бойното поле чрез една пресконференция, на която петима университетски преподаватели, представители на редакционните колегии на пет научни периодични издания за история и обществени науки, обясниха на събралите се представители на медиите защо обвиненията срещу учебника са безпочвени и необосновани[503]. Освен това те участваха в многобройни телевизионни дискусии и размяна на аргументи на страниците на вестниците.

История срещу глобализация

Ядрото на дебата се концентрира върху това, доколко нацията-държава и идеологията ѝ би трябвало да бъдат защитени от глобализацията и духа на космополитизма. Идеята, че съществува битка между глобализацията и космополитизма, от една страна, и нацията-държава и историята, от друга, е общият знаменател на всички (и от левицата, и от десницата), които се противопоставиха на учебника. „История“ и „глобализация“ са поставени в опозиция в една рамка, в която миналостта, спецификата и националността са противопоставени на сегашността, модерността и космополитизма.

Разбирането на историята и паметта като морален дълг срещу властта излезе на сцената под формата на народна съпротива срещу космополитния вариант на историята, като активира по-стари схващания за паметта като съпротива. „Паметта като съпротива“ стана общ топос, който дава смисъл на културните практики на историята. В гръцкия случай този смисъл има корени в следвоенния период, когато гръцката държава потиска паметта за съпротивата срещу германската окупация. Лозунгът „Не забравям“ е използван като национален девиз, за да помним турското нахлуване в Кипър през 1974 г., а лозунгът „Народът не забравя какво значи десница“ е мобилизиран при идването на социалистите на власт и за делегитимирането на техните противници. Придаването на смисъл на паметта като съпротива има централно значение в гръцкия политически живот. Свързването на паметта със съпротивата обаче произлиза и от дисидентите-интелектуалци от Източна Европа, които използват паметта като средство за противопоставяне на съветското господство след Пражката пролет през 1968 г.[504] Началната фраза на Милан Кундера в романа му „Книга за смеха и забравата“ (1979) става прочута: „Битката на човека срещу властта е битка на паметта срещу забравата“. В генеалогията на тази връзка се включва също романът-антиутопия на Джордж Оруел „Хиляда деветстотин осемдесет и четвърта“, в който борбата срещу тоталитаризма се отъждествява със запазването на паметта. Теоретичният обков на това романтично схващане за ролята на историята произлиза от откъса на Валтер Бенямин за „историята в опасност“ и от пасажите на Мишел Фуко за антипаметта и антиисторията като практики на съпротива срещу господстващата идеология[505].

Защо обаче глобализацията се противопоставя на историята и как се свързват тези две понятия? Глобализацията се подхранва от сили, които пронизват икономиките и обществата. Мисловният аналог на тази функция е едно високо равнище на абстракция, чието отношение с локалностите, спецификите и отделните рамки наподобява на плетеницата от магистрали и небостъргачи върху тъканта на старите градове. Една такава доминираща конструкция води до интелектуална пропаст между старото и новото. Силите, които обединяват света (капитализъм, наука, технология), са господстващи структури, които противопоставят бъдещето с миналото, глобалното с локалното, абстрактното с конкретното и модернизацията с историята. Този антиисторичен свят на блестящите повърхности се поставя редом до една възродена архаичност, пълна с носталгия, и точно в тази рамка историята като средство за възприемане на света в неговото многообразие се противопоставя на глобализацията[506].

Активирането на историческото чувство преди модернизацията е по-старо от разбирането за глобализацията. Историята се възприема като израз на загубата на един свят, който върви с бързи темпове към изчезване в резултат на появата на масовото индустриално общество през ХІХ век[507]. Според Светлана Бойм, „носталгията е въстание срещу съвременното разбиране за времето, срещу мига в историята и в прогреса“[508]. В условията на глобализацията това, което кара хората да се обръщат към миналото, е липсата на бъдещност или неспособността да се осмисли едно идеално бъдеще, различно от действителността, която с бързи темпове консумира всичко и самия субект. Следователно носталгията прилича на защита на старата и позната рамка на нещата от опасността, която идва от господстващите сили на глобализацията, които са извън всякакъв публичен контрол. От тази гледна точка глобализацията се смята за царство на амнезията. Това безпокойство не е неоснователно. В позицията на футуристичните репрезентации на хипермодернизма се съдържа и елемент на презрение към историята, нещо общо за повечето системи на утопичната мисъл[509].

История и национална история

Критиката срещу новия учебник се фокусира върху три основни момента: 1) върху начина, по който описва четирите века турска власт, период, известен и като турско робство (официален термин, който още се използва за вековете на османското владичество в гръцките земи, ХV–ХІХ век); 2) върху ролята на православната Църква за националното пробуждане и върху мита за тайното училище, което функционира под егидата на Църквата, и 3) върху прогонването на гръцкото население от Мала Азия през 1922 г. след гръцко-турската война, по време на която гръцката армия нахлува в малоазийските територии на Османската империя към края на Първата световна война. Тези въпроси се отнасят до основните стълбове на гръцката национална идеология, според която в общи линии гръцката нация произлиза от Древността и е запазила единството си въпреки чуждото владичество, като съхранява двойното наследство на елинизма и християнството. Авторите на учебника станаха прицел на стрелите на критиците си не само заради „сухото“ и лишено от емоция описание на гръцките страдания и геройства, а и заради неяснотата им по въпроса за континуитета на гръцката нация от Древността до съвременната епоха. Тези обвинения срещнаха една многобройна възприемчива публика, защото отговаряха на варианта на историята, който е залегнал в националната идеология. Новият учебник беше представен като опасност за патриотизма и затова противопоставянето му, въпреки че започна от доста маргинални групи, успя да събере огромна подкрепа.

Историците, които взеха участие в обществения дебат, обясниха въображаемия характер и неточността, както и невярната информацията, които се криеха зад повечето обвинения срещу учебника. Основният им аргумент беше, че националната идеология е създала една въображаема реалност, която се възприема като история на Гърция и която влиза в явно противоречие с общите виждания на научната общност в областта на историческите изследвания. Историческата общност в Гърция се оформя в периода на политическите реформи след диктатурата и една от основните общоприети идеи сред нейните представители отхвърля „идеологическата употреба на историята“[510]. Историците възприемат за свой историографски дълг освобождаването на историята от „идеологическите митове“. Това разбиране, което противопоставя „историческата действителност“ на „идеологическия поглед“ към нея и „научната“ история на „идеологическата“ история, беше общата стратегия, която историците възприеха в този спор за учебника. Като погледнем конфронтацията за учебника днес, от дистанцията на времето, лесно бихме могли да разберем, че залогът всъщност не беше победата на истината над лъжата или на научните знания над идеологически пристрастните убеждения[511].

Горещите теми на спора не се отнасяха толкова до историята изобщо, колкото до историята или по-точно до биографията на нацията. Спорът не беше в никакъв случай невинно интелектуално любопитство за някакво „историческо минало“, а се отнасяше до страстите по отношение на „нашето собствено“ „практическо минало“, което ни интересува, за да го използваме. Идеята за разграничаването между тези две разбирания принадлежи на британския философ на историята Michael Oakeshott и претърпя ново развитие в скорошния спор с Hayden White[512]. Тук не става дума за различно минало, а за различни подходи към миналото, които водят до различно минало. В резултат националната история става „практическото минало“, докато световната история е въпрос на „историческото минало“, защото първата съответства на един преживян опит, опосредстван от националния език в рамките на една национална държава, на една образователна система и т. н., докато няма нищо подобно на световен опит (или поне все още не съществува), което да съответства на световната история. „Практическото минало“ зависи от „общността на опита“, термин, който Otto Bauer използва, за да обясни създаването на нациите. Много общности на опита, както и религиозните общности или социалистическото движение са преживели болезнени спорове за своето „практическо минало“[513].

Историята като „биография“ на нацията кореспондира с определението на историята като „естествена и нравствена биология на нацията“, което ни е оставил романтическият историк Спиридон Замбелиос, и като генеалогията на дедите, бащите и синовете, с която „националният“ историк Константинос Папаригопулос представя историята на гръцката нация от Древността до неговите дни. И двамата пишат книгите си в периода след обявяването на гръцката независимост, когато започва изграждането на национална историографска традиция, адаптирана към нуждите на новооснованата държава[514]. Тази семантична трансформация на историята в национална биография въвежда един емоционален подход при описанието на страданията и постиженията на нацията. Биографията придава на нацията редуващите се роли на жертва и герой, като се стреми да предизвика съчувствие и гордост. По този начин историята придобива емоционални измерения и става „национална памет и наследство“, нещо ценно, което трябва да се съхрани. „Немислимо е нашите деца да учат различна история от тази, която сме учили ние и от тази, която са учили бащите ни“, заяви един политик по време на скорошния конфликт. В резултат учебникът беше отхвърлен с обвинението, че осакатява или заличава националната памет. Историята следователно има стойност не като познавателна област, а като преобразуване на опита. Опита на кого? Нацията, като емоционална и познавателна конструкция, претендира за правото да определя историята като описание на нейния опит и да се радва на познатостта на собственото си минало. Историята се отъждествява с идентичността и извън развиването на идентичността няма никаква друга стойност за обществото. Историята като национална биография се превръща в едно пространство на удоволствие. Даже скръбта по миналите нещастия предлага удоволствие. Националните празници и наследството са мигове и места, които са предназначени за получаване на удоволствието от историята[515].

Драматизирането на историята

Огромният интерес на средствата за осведомяване, а и на широката публика към дискусията за учебника е резултат от усиленото занимаване с въпроса за идентичността. Това занимаване с идентичността е общият знаменател на различните идеологически и политически разделения в Гърция през последните 15 години, включително и на спора за името на Македония, както и на конфликта за това, дали религията на гражданите би трябвало да е записана в личните карти, въпрос, който въвлече правителството и Църквата в жлъчен спор през 2001 г. Занимаването с идентичността беше също и движещата сила зад умножаването на притурките с историческо съдържание в печата, както и на историческите книги и брошури изобщо.

В обществения дебат историците, които подкрепяха учебника, се позоваваха на историята, научната компетентност и истината, докато противниците им говориха с категориите на идентичността, емоцията и гордостта. В дискусията се противопоставиха два несъпоставими аргументации. Режисирането на дискусията от медиите придаде на конфликта формата на представление. Данните за популярността на програмите на телевизията и радиото по темата за спора за историята достигнаха особено високи нива, като надминаха предаванията, посветени на по-горещите проблеми през този период. Анатемосването на учебника се превърна в нещо като обреден жест за звездите на печата и телевизията, епископи и политици. Ако национализмът се разгледа като драматургия, става ясно защо историческите спорове, които се отнасят до нацията, имат склонност да се основават повече на театралността, отколкото на размяната на аргументи[516]. В резултат от историците, които участваха в това представление, се очакваше да отговорят на схващането на обществото за историците като хора, които разказват „истината“, като представят доказателства. Съгласно с това разбиране, историците би трябвало да възпроизведат историята, защото в семиотиката на телевизията историкът не е някой, който интерпретира свидетелствата за историята, а сам ги представлява и е тяхна видима и говореща метонимия. От тази гледна точка конфликтът се отнасяше до традиционни, дълбоко вкоренени и широко разпространени идеи за това, какво е история и каква би трябвало да бъде методологията ѝ. В народното въображение история и минало са припокриващи се понятия и затова няма поле за множество интерпретации. Историкът би трябвало да разкрива истината за миналото чрез свидетелствата, да съхранява тази истина и да заема безпристрастна позиция спрямо политическите разделителни линии на миналото и настоящето. Тази безпристрастност не се простира и по националните въпроси. С редки изключения историческата и националната истина са равнозначни. От тази гледна точка, макар че случаят не се отнасяше толкова до историята, колкото до идентичността, езикът, който беше използван по въпроса за идентичността, трябваше да бъде легитимиран с идеята за научност.

Кой има правото да говори за историята?

От претенцията за научност не следва, че историята би трябвало да се остави на учените – по-скоро обратното. Дискусията постави въпроса: На кого принадлежи историята? Същият въпрос беше в центъра на конфронтацията за името на Македония след 1992/93 г. Претенциите на другата страна за името бяха възприети от гърците като „узурпиране на историята ни“, а Република Македония беше обвинена във фалшифициране на историята. „Не ги оставяйте да откраднат историята ни“, беше един от най-популярните лозунги на епохата. Същата позиция се появи и при дискусията за учебника, като едно от доминиращите искания беше: „Да не ги оставим да измислят историята ни“[517]. Но ако Гърция беше собственик на гръцката история в първия спор, кой е собственикът на историята при един вътрешен конфликт с историците? На кого принадлежи историята? Въпросът в крайна сметка придоби следната форма: Кой има право да говори за историята? Историците искаха това право за себе си, като твърдяха, че са снабдени с най-добрите познания по отношение на спорните теми. Но това схващане, което се възприе като елитарно, беше оспорено от техните противници: правото над историята принадлежи на народа и на всекиго, включително и на Църквата. Съгласно с този отговор историята придобива тяло, ипостас, става обект на притежание, защита и отбрана от узурпацията и отнемането ѝ. Тялото на историята трябва да остане недокоснато. Историята, овеществена в своята цялост, се е превърнала в обществена собственост. Защитата на това обществено благо е станала патриотичен и демократичен дълг. Спорът за въпроса: Кой има право да говори за историята?, е съставен елемент от тази война за историята. На същата честота са и исканията на различни групи да се включи собствената им история в училищното помагало. Гърците с произход от Черноморското крайбрежие на Мала Азия бяха най-голямата такава група, но също така серия представители на местната власт и организации на ветерани издигнаха искания тяхната историята да бъде включена в учебника.

Исканията на дадените групи да видят историята си изобразена в „националната“ история са забележителни. Историята вече не се възприема като поле на елита и на държавата, както беше някога. Това разширяване на историческото пространство нито е вариант на социалната история на обикновените хора, нито е неконвенционалната история на изолираните групи. Тук става въпрос по-скоро за раздробяване на историята. Конкретните истории, които търсят представителство в националната история, са изковани на основата на същия диалектичен мотив за жертвата и героя. Претенциите на отделни групи за представителство в националната история водят до разширяването на национално въображаемото в посока на една конкретизация на идентичностите. По време на публична дискусия за учебника срещнах един човек, който се оплакваше, че учебникът пропуска да спомене село Дистомо, откъдето той произхожда, в което цялото мъжко население било разстреляно от нацистите по време на Втората световна война. Той беше непоколебим в мнението си, че това би трябвало да се включи, въпреки отговора, че един учебник, който обхваща петстотин години световна история, не би могъл да съдържа всички събития от този мащаб. За него беше невъзможно да възприеме една история, която пропуска да спомене опита, върху който се гради идентичността му и личната му гордост. Дискусиите по въпроса: кой има право да говори за историята, водят до извода, че опитът натежава, когато става дума за отминали времена, и че историята се възприема като една колективна и индивидуална конструкция на идентичността. Чий опит обаче?

Жаждата за памет и желанието за церемониалното ѝ честване се проявяват като една от основните културни грижи на съвременните общества, където думата памет почти е заменила думата история и е нахлула в историческите изследвания под формата на все по-разширяващото се поле на проучванията на паметта. Травмите на двадесети век са основната причина за многократното умножаване на честванията на различни годишнини, но не всички, които претендират за признаване на техните спомени, имат опит, който да отговаря на тези спомени. Eelco Runia твърди, че жаждата за памет произлиза не само от „надхвърляне“ на паметта, но и от „недостига“ на памет: „Церемониалното честване на паметта поради ‘недостиг на памет’ произлиза от онтологичната носталгия и е израз на желанието да се свържеш със свръхестествения елемент на историята“[518]. „Онтологичната носталгия“ съвпада с утвърждаването на историята като носталгия и противопоставянето ѝ на модернизацията и футуристичните обещания на глобализацията. Конфликтът по повод на учебника (един официален и произлизащ от държавата исторически разказ) обаче показва също колко силна е нуждата от институционализация на спомените в едно масово и нейерархично общество. Войните за историята са сблъсъци, които се отнасят не само до спомените, но и до институционализацията на паметта. Това е причината, поради която политиката за признаване на геноциди, криминализирането на отричането на Холокоста (negationism) и официалните извинения са придобили такава сила и инерция в съвременния свят и поради която историческите спорове се фокусират върху учебниците, музеите и паметниците.

Симптоматика

Подемът на паметта и предимството на интереса към идентичностите са довели до едно предефиниране на историята за широката общественост. Паметта осигурява материала за изграждането на идентичностите и ги облича със силата на емоцията. Историята се превръща в един непоследователен и лишен от цялост сбор от симптоми на насилие и жертви. В публичното пространство историята се е превърнала в изложение на симптоматиката. С други думи, острието на полемиката срещу учебника не беше насочено към цялостната интерпретация на гръцката история, а към моментите, които се отнасят до случаи на болка и нещастия. Най-болезненото събитие в гръцката историческа култура се случва през август 1922 г. в Смирна, където след разгрома на гръцката армия гръцкото население на Анадола се събира на пристанището. Докато тези хора се опитват да се качат в лодките на корабите, околностите на града са опожарени и въоръжени групи нападат бежанците. Сцената е заснета на филм и картините на горящия град стават мощен символ на събитието, което става известно като „Смирненската катастрофа“. Този символ събира в себе си страданието на бежанците, както и бъдещите им нещастия в Гърция, страната, към която бягат. Впоследствие това става символ на националната съдба. Събитията, които се означават за краткост с числото „1922“, стават един par excellence топос на паметта („lieu de mémoire“) за Гърция през XX век[519]. Описвайки събитието, авторите на учебника бяха използвали напълно неутралната фраза „струпването на пристанището“. В последвалия конфликт думата „струпване“ стана символ на омаловажаването на драматичните страни на историята и на съставянето на един по-лек разказ с далечната цел националното съзнание да стане по-гъвкаво и компромисно. Думата стана основен прицел на противниците на учебника и средство за обединяване около тях на мнозинството от потомците на бежанците от 1922 г. Авторите бяха задължени за заменят „струпване“ с израза „евакуация при драматични обстоятелства“; министър-председателят посети Музея на бежанците (малък музей в предградията на Атина) като жест на уважение към преживелиците на бежанците, а властите решиха да раздадат на учениците в добавка към учебника и романа на Дидо Сотириу „Окървавена земя“, който е едно литературно отражение на топоса на паметта от 1922 г., за да компенсират емоционалния дефицит и да успокоят критиката срещу учебника. Нищо обаче не беше достатъчно, за да се успокоят реакциите, защото това основно събитие, централно място в паметта, около което е изградена гръцката историческа идеология, се превърна в исторически симптом на вътрешна болка. И как би могъл да бъде описан един симптом, без да се споменат смъртта, кръвта и зверствата? Понятието за симптом е синоним със знак в медицината на Хипократ, като методът му се състои в поставяне на диагноза на болестта по нейните симптоми, тоест чрез разчитане на знаците. Като изучава патологията на града, тоест на Атина, Тукидид, докато пише своята История на Пелопонеската война, използва този метод за декодиране на знаците[520]. Но и съвременното отношение между симптомите и историята произлиза от използването на психоанализата в изучаването на големите исторически травми на ХХ век и по-специално на Холокоста. Основният аргумент за това е, че изучаването на травматичните събития като симптоми на модерното общество, вместо чрез обичайния исторически метод, може да доведе до по-дълбоко разбиране на неговата патология. Това, което стана обаче, е точно обратното: преместването на центъра на тежестта от конвенционалната история към симптомите доведе до произвеждането на серия исторически несвързани и извадени от контекста травматични събития. В тази серийна симптоматика всяка причинна и интерпретативна кохезия се загубва, защото е смятана за ирелевантна и незначителна. Това, което се случи в обществените науки, се случи и в историческата култура. Великите събития, които някога са изградили народното разбиране за историята, са заменени с катастрофични събития. В тази рамка историята се разбира като описание на несвързани помежду си симптоми.

Историческа киберкултура

Използването на интернет и дигитализацията на историческите извори в голяма степен допринесоха за жаждата за памет, за нуждата от признаване на болката, за исканията на жертвите за извинение. Интернет дава на всекиго възможност да пише за историята, да събере исторически данни, да обедини хора около определени исторически теми и интерпретации, да напише собствената си лична, семейна или локална история. Скорошната война за историята в Гърция започна от интернет. Оттам започнаха протестите срещу учебника и там се събираше всичко, което се пишеше и говореше по въпроса[521]. Тази употреба на интернет в обществения дебат за историята трябва да се изследва от гледна точка на трансформирането на историческата култура. Когато източниците в интернет заместват книгите в предоставянето на исторически сведения, тогава неакадемичната история замества академичната при формирането на историческото съзнание. С масовото създаване на исторически образи всеки вече има възможност да произвежда и разпространява свои собствени исторически образи, като създава лични канали за информация и форуми, които на свой ред създават общности в мрежата. Университетите и историческите институции не могат да упражняват каквато и да е власт над масовото производство на тези образи. Общностите в интернет създават свои собствени исторически светове, които следват свои правила, свои начини на представяне и интерпретация на миналото. Миналото е придобило едно ново киберлице, което включва всички възможни видове криви огледала[522]. Например всеки може да бъде автор в Уикипедия (Wikipedia), която днес е един от най-популярните сайтове в света. В разговор с един приятел, ирландски историк, за това, как спорът за учебника се е развил в интернет, той ми каза, че е забелязал, че маргинални и явно пристрастни позиции сега намират място в статии за историята на Ирландия, и то в много по-голяма степен, отколкото би било оправдано от действителната им рецепция в академичната общност. И веднага щом бъдат качени в Уикипедия, тези идеи печелят популярност чрез тяхното отразяване и естествено от факта, че са четени[523].

В случая с учебника по история публикуването в киберпространството на различни мнения и отражението им от огледало в огледало имаха за резултат те да претърпят невъобразими изкривявания. Тези изкривявания, подсилени от повторението им от сайт в сайт и от блог в блог, накрая създадоха нови убеждения, които имат малка или никаква връзка с действителния учебник или с намеренията на авторите, но които на свой ред захранват дигиталната и извъндигиталната историческа култура с една нова действителност. Историческата култура при преминаването си през киберпространството вече не е едно място на взаимно влияние между институционализираната история и обществената памет, нито пасивен приемник на идеи за миналото, създадени от академичния или държавния елит и високата култура. Напротив, тя вече е активен фактор, който определя начина на изграждане на историческите образи. С навлизането на историята в сферата на „народната киберкултура“ се е променила историческата култура. Резултатът от този ретроспективен отзвук в историческата област е, че и риторическите стратегии на историците също са претърпели промени[524].

Историците и тяхната публика

Масовото участие в спора имаше и още едно следствие. Историците вече не се намираха в обичайната си позиция да говорят с други историци или пред академична аудитория от студенти и колеги в защитената среда на академичните институции и на културата на тези места. Обратно, те бяха принудени да застанат пред една враждебна аудитория. Нещо повече, тази публика поставяше под съмнение авторитета на историците по отношение на миналото, изтъкваше собствената си способност, а и право да говори за историята и да защитава собствената си гледна точка за нея. В разцвета на историцизма публиката, към която се обръщаха историците, се ограничаваше до образованите хора и основният интерес и на двете страни беше насочен към политическата история. Сега публиката, която се интересува от историята, е значително по-широка и включва не само читателите на исторически книги, но и зрителите на кинематографични и телевизионни продукции с историческо съдържание, както и потребителите на интернет. Интересите на историците вече не отговарят на интересите на новата и многолика масова публика. Развитието на социалната, културната и джендър историята, както и деконструктивизмът и лингвистичният завой са разширили пропастта между масово консумираната история и света на академичните историци. Историческото съзнание продължава да се гради върху основните събития и да представя миналото под формата на велики национални разкази. Завоят на историческите изследвания към социалната и културната история, историята на половете и на ежедневния живот засега няма никакво влияние върху масовата публика на историята и не отговаря на очакванията ѝ от историята. В някаква степен войните за историята са резултат от опитите на една нова историография да навлезе в публичното пространство и по-специално в областта на образованието. Разминаванията между академичната и публичната история се приемат дотогава, докато двата лагера остават разделени. Какъв беше опитът на историците, които участваха в битката за историята? Вече споменах несъвместимостта на аргументите и натиска на средствата за осведомяване върху историците да изпълнят една традиционна позитивистична роля поради факта, че структурирането на публичното пространство продължава да се основава на онтологичната история. Оправдана цел за историците би било да се намесят и да променят образа на историка и на историята, доколкото биха могли да контролират условията на дебата, нещо, което те не бяха в състояние да направят. Предвид господстващия есенциализъм в публичния дебат за историята, те биха могли или да се въздържат от всякаква намеса в дискусията, или да се адаптират към изискваната от тях роля и да прибягнат до един „стратегически есенциализъм“. Този термин, използван от Gayatri Chakravorty Spivak, се отнася до „стратегическата употреба на един позитивистичен есенциализъм за един строго видим политически интерес“[525]. Стратегическият есенциализъм в този случай води до отхвърлянето на едно противоречащо мнение като фалшификация на историята, като мит без никаква фактологическа основа, или като въображаемо събитие, като се приложат доказателства, за които се твърди, че представят истината. Битката за учебника се състоя на полето на действителната история, и се водеше дори от историци, които се отнасят критично към историческия позитивизъм. Спорът обаче се отнасяше до смисъла, а не до фактите! Това двойно равнище, на което действителните обстоятелства бяха видимите форми на смисъла и дискусията за действителните обстоятелства, беше израз на борбата за смисъла и позволи на историците да развият успешно аргументацията си на фактологическо равнище, но ги лиши от възможността да отговорят на равнище смисъл, защото смисълът беше свързан с емоцията и идентичността. Докато техните противници можаха да основат аргументите си върху един ефективен разказ, свързан с идентичността, нацията и историята; в същото време историците не успяха да направят нищо подобно. Като приведоха аргументи за историята като наука, те показаха връзката между една точна историческа наука и едно отворено общество, но не можаха да демонстрират една убедителна алтернативна история по отношение на нацията, която би могла да привлече вниманието на масовата публика. Нито пък успяха да демонстрират една алтернативна история на нацията, която на свой ред да се свърже с един алтернативен смисъл на идентичността, който същевременно би могъл да отговори на измерението на вълнението и емоцията. Историците не успяха да прокарат мост над пропастта между себе си и обществото. За да убедят последното да не поставя под съмнение верността на думите им, те трябваше същевременно да го убедят в стойността и резултатността на теорията и на методите си. Но дебатът за теорията на историята не стана публичен въпрос и даже ние, историците, трудно разбираме обществената динамика на теорията.

Епилог

Помагалото по история беше оттеглено от правителството веднага след парламентарните избори на 16 септември 2007 г., на които министърът на образованието, която подкрепяше учебника, не успя да спечели нов мандат и на които крайнодясната партия Народен православен сбор (ЛАОС) влезе в парламента, като беше издигнала за свое знаме оттеглянето на учебника по история. Войната за историята беше загубена. Но цялата тази тема поставя въпроса за разбирането, как историята като културна практика е вградена в тъканта на обществото ни и защо се е превърнала в едно от основните полета на съвременните социални и културни сблъсъци. Естествено всеки случай има своите особености, но честотата и ожесточеността на войните за историята по цял свят показват нещо ново, което трябва да бъде изследвано. По-старите теории за публичната употреба и злоупотреба на историята отреждаха привилегирована роля на историята, която се създава от академичните кръгове като проучване на миналото, и разглеждаха употребите на историята като малоценни форми на историческото познание. Във войните за историята ябълката на раздора е употребата на миналото като съставен елемент на субекта и на културата, в която живеем. Войните за историята се провеждат не на полето на познанието, а на културното поле.

Една паралелна война в България

През м. май 2007 г. беше планирано в България да се проведе научна конференция, посветена на изграждането на мита за клането в Батак. Батак е село в склоновете на Родопите, където през 1876 г., когато България още е провинция на Османската империя, едно въстание на жителите завършва с клане и с опожаряване на селото. Случаят добива международни измерения като една ранна хуманитарна криза и става известен под името „Bulgarian atrocities“, като предизвиква дебати в европейските парламенти и заклеймяването на Османската империя от Великите сили. По-късно, когато регионът е включен в българската държава, самото събитие също е включено в българската национална идеология. Селото става символ на съпротивата на българската нация срещу тиранията на турците, доказателство за турското зверство, мъченическо място за национално поклонение, par excellence топос на паметта. Изобразителните изкуства, театърът и литературата придават на това събитие измерения на национална драма, правят го метонимия на драматичната българска национална история.

Конференцията беше организирана по инициатива на двама млади учени, Улф Брунбауер, историк и социален антрополог, специализирал в балканските теми, който тогава преподаваше в Берлинския свободен университет, и Мартина Балева, историк на изкуството. Темата беше „Образът на исляма като враг – история и настояще на антиислямските стереотипи в България по примера с мита за клането в Батак“ и имаше за цел да обобщи резултатите от съответното изследване[526]. В България живее многобройно мюсюлманско население, което често става обект на политически манипулации[527]. Така че събитието не закъсня, още от самото си обявяване, да стане основна тема на скандални репортажи в печата, които предизвикаха вълна от гняв и възмущение по цяла България. Някои подеха инициативата да започнат подписка за отнемане на българското гражданство от Балева (как е възможно една българка да говори такива неща срещу своята нация?), а жителите на Батак заплашиха да отидат в София, за да протестират пред парламента. Българският посланик в Берлин се обърна към Свободния университет да поиска обяснение за проекта на Брунбауер, а националистическата партия в България внесе предложение в парламента да се промени Наказателният кодекс и да се предвиди наказание лишаване от свобода от поне 5 години за онези, които отричат геноцида на българския народ от турците. Напразно двамата историци, които станаха прицел на много голяма кампания на омраза и клевети, се опитваха да докажат, че като казват мит или легенда, те не отричат събитията сами по себе си.

Съществуват много общи елементи между гръцкия и българския случай, извън онези, които произтичат от общата историческа основа. И в двата случая врагът е един – турчинът. Общо е и безпокойството за националната идентичност. Общи, макар и с известни различия, са и конспиративните теории. Новият ред на нещата беше почетен, също и Европа, в българския случай на прицел беше Германия. Позицията на академичната общност в двете страни е интересна. И в двете се създаде един фронт – в България той защитаваше двамата историци, а в Гърция – учебника. В България поляризацията беше по-голяма: на арената срещу двамата историци застанаха институциите – президентът Георги Първанов, който е историк, председателят на Българската академия на науките акад. И. Юхновски и директорът на Националния исторически музей Б. Димитров[528]. От друга страна обаче, също толкова силен беше и фронтът на поддръжниците им, които участваха в телевизионни предавания, събираха подписи, организираха научни конференции. В Гърция имаше ескалация на реакциите. Академията, както казахме, се обяви срещу учебника. В университетите имаше някои, които се включиха в кампанията срещу учебника, като участваха във форуми като този, който беше организиран от Дружеството за македонски изследвания в Солун; други, без да участват публично в спора, изпратиха осъдителни паметни записки до Педагогическия институт; имаше една неутрална партия, която се бореше „на два фронта“ – срещу националистите, но и срещу „буржоазния космополитизъм“ на Европейския съюз; не липсваха накрая и такива, които настояваха историците да се занимават с техните си неща и да не участват в публични спорове. Подразбира се, естествено, че общ елемент и в двата случая беше взимането на прицел и оклеветяването на историците чрез печата и интернет.

И в двата случая в центъра на дискусията бяха две драматични събития от националната история: Смирна през 1922 г. и Батак през 1876 г. И двата случая принадлежат към процеса на национална скръб. Анализите на скръбта като психически процес могат да ни помогнат да разберем процесите, които са свързани с националната идентичност. Скръбта има много общо с процеса на историзация, който се изразява в практическо възвръщане на това, което отминава и се загубва. Скръбта функционира като семантичен носител. Тоест пренася това, което е загубено, в онази рамка, където словото за загубеното го реконструира. Това слово за загубеното се състои от свидетелствата за него, но и от митологизацията му, състои се от думи, образи, емоции. Историята като основа на националната идентичност се основава на скръбта по две причини. Първата е, че както личната скръб ни кара да чувстваме себе си цялостно, докато при други обстоятелства се разпръсваме сред куп емоции и дейности, така и колективната скръб действа обединяващо. Скръбта е концентрация в двоен смисъл, на обединяване и на размишление. Втората причина е, че скръбта помага както на отделните хора, така и на колективностите да възвърнат самоувереността си, когато тя е застрашена. Защото скръбта не представлява самообвиняване, а процес на освобождаване от вината. Като признава и оспорва загубата, нацията възвръща легитимността на емоционалното и идеологическото си предимство спрямо всички останали рамки (като европейската) и мрежи, към които принадлежи, както също и нейните граждани. Следователно оспорването на травмата или подозрението, че тя се оспорва, или повдигането на навременни въпроси при оспорването на травмата предизвиква реакции, спорове, идеологически и политически войни. Затова, по мое мнение, войните за историята придобиват тези размери, които придобиха едновременно в Гърция и в България.

Андонис Лякос (род. 1947) е професор по съвременна история в Атинския университет, предесдател на Съвета на Интернационалната комисия за история и теория на историографията (2010-2015) и главен редактор на списание Historein (http://www. nnet. gr/historein. htm).

Коментари (3)

- 29-01-2013|Гост

Брях, ти да видиш: да вземе да се окаже, че дори и в Гърция на турското робство му викали … турско робство! (Кога успяхме да ги „побългарим“ тези пусти гърци чак дотолкоз!?)

Ами то е много ясно, че има разлика между историята като наука – и историята като учебен предмет в началното образование… Както има разлика и между историята като наука – и историята като обществена памет. Това е повече от ясно. Предварително е ясно – за всеки, които има поне малко образование. И това е така не само с историята. Учебникът (по който и да е предмет) НЕ Е „последната дума на науката“! Особено пък в началното училище (какъвто е случаят тук.)

Затова онези гръцки „историци“, които са защитавали даден учебник с аргумента, че той бил „научно обоснован“, са нелепи.

Един учебник трябва да бъде научно обоснован – но не на основата на науката история, а на науката педагогика!

- 04-02-2013|Black Wolf

Аз не се пиша историк, въпреки че съм завършил история… Но си мисля, че има една история – тази, която СЕ Е СЛУЧИЛА. А представите на различни хора за нея са си лично техен проблем. Задачата на писаната история е да излага нещата максимално близо да реалността. С белетристика да се занимават писателите.

- 04-02-2013|Историк

Black Wolf, то щеше да е много лесно, ако нещата в историята наистина бяха толкова прости: „каквото СЕ Е СЛУЧИЛО, това е“.

А кой най-добре знае какво точно се е „случило“?

Би трябвало това да са хората, на които ТО наистина им се е случило, нали?

(А не някакви хора, живееши днес и пишещи днес.)

Приватизация на национализмите: сглобяване на пъзела

Автори: Александър Кьосев и Петя Кабакчиева

Нашият доклад представя резултати от голям колективен проект, посветен на изследване на съвременния български национализъм. Той обхваща 24 индивидуални изследвания на различни прояви български и малцинствен национализъм в периода 2007–2008 г. Обхванати са различни индивидуални и групови социални актьори (от официалните държавни институции, през политическите партии и организации, патриотични интелектуални кръгове и лобистки групи, до медии, пазарни субекти, неправителствени организации, субкултурни младежки групи, интернет форуми, сайтове и портали).

Подбраните социални актьори имат различни програми, каузи и практики, но всички те са свързани с по един или друг начин с националистическа пропаганда и разнообразни публични или субкултурни „патриотични“ акции. Основният извод може да бъде казан от самото начало:

В република България тече процес, които може метафорично да бъде наречен „приватизация“ на национализма. Става дума за национализъм, различен от класическия национализъм на XIX век, описван от традиционните конструктивистки подходи към нацията. В съвременната глобална, мобилна и медиализирана ситуация, прекосявана от човешки, икономически и медийни потоци (Ападурай), нациите и национализмите вече не изглеждат както ги описваха доскоро техните основни теоретици. Националното въображение не е вече онзи хомогенизиращ посредник, чиято функция според Бенедикт Андерсън е да създава хоризонтална, затворена и териториално базирана солидарност на „въобразените общности“. Конкурирана от глобалната консумативна култура, световните медии и Интернет, мрежата от образователни институции на националната държава, вече не е в състояние вече да осигури твърдата, обща „културна валута“, за която говори Ърнест Гелнър – а това поставя под въпрос и традиционната функция на образователните институции: да бъдат основният социален конструктор и гарант на националната идентичност. Предвид транснационалните стокови обмени и мобилността на огромни човешки маси, икономическата хомогенизация на територията вече също е в миналото.

В тази ситуация не е възможно елитите на националната държава да запазят монопол върху конструирането и поддържането на една въображаема голяма общност в рамките на нацията-държава. В случая с посткомунистическите страни, влезли вече в „европейския клуб“, ситуацията е дори обърната – в първото десетилетие на прехода доминиращата част от космополитните елити на източноевропейския преход настойчиво се стремяха към гражданска либерализация на обществата, неолиберализъм в икономическата сфера и членство в наднационалната общност на Европейския съюз – докато онази малка част от елити, която проиграваше „националната карта“ беше най-често в популистка съпротива и рядко достигаше до политическа власт (въпреки че понякога с популистки формули събираше временна подкрепа, давайки образ на недоволствата и травмите).

Оказа се обаче, че противно на очакванията в тази ситуация национализмът (или по-добре национализмите), не изчезват. Те просто заживяват отделен живот от държавата, която губи функцията си на монополист на националната идеология и кодификатор-стандартизатор на патриотичните културни политики. Опразнената от официалните елити и от държавните институции ниша дава възможност на най-разнообразни други агенти да я заемат, или, иначе казано, да приватизират мощния емоционален и смислов ресурс, наречен „национална идея“.

Нашият проект си поставяше за цел да изследва тези процеси на приватизация и произтичаща от това де-кодификация на национализмите. Той си поставяше няколко въпроса. Първо – какво се случва при отдръпването на държавата от национализма? Тук хипотезата беше, че ако това се случва, то отделните национализми, лишени от кодификационен център и контрол, ще станат твърде различни един от друг, всеки ще тълкува по своему „националното“, ще създава свой „канон“ от национални символи и пр. Вторият въпрос беше: имат ли интерес или някаква културна необходимост конкретните актьори от развяване на националното знаме – и какви са те? А третият: какъв е рисковият потенциал, до какво в крайна сметка биха могли да доведат различните национализми – до нов тип социална кохезия или до агресия между различни групи?

Изложението ни ще следва логиката на тези въпроси.

Изследвания ни водят към изводи, близки до тези на Роджърс Брубейкър, че национализмът е по-скоро ситуативно и нестабилно явление, а не устойчиво състояние на твърди групи и „вечни“ идентичности: българският случай говори, че той е многофакторна ситуация с крехък баланс.

Да припомним някои основни положения в основополагащата книга на Роджерс Брубейкър „Национализмът в нови рамки“. Според него съвременният национализмът не е израз на някакво есенциално родно ядро, свързващо хората в неразкъсваема и вечна общност, а е моментна реакция „по повод“, отпушена от взаимодействието между три от три основни агента – национални държави, национални малцинства и „външни родини“. Те влизат в разнообразни и променливи отношения помежду си и формират динамично и многофакторно политическо поле. Брубейкър разработва понятието на Бурдийо, тълкувайки „полето“ като резултат от институционализация на взаимно оразличаващи се и противопоставящи се практики, водещи до изграждане на релационна система от социални позиции, хабитуси и значения. Само че той акцентира върху динамиката и нестабилността на полетата, върху възможността им внезапно да се преподраждат в нови констелации и да дават старт на нови национализми. Примерът, който той избира за да илюстрира бързите, дори внезапни промени на полето под въздействието на случайни макро-политическо обстоятелства е разпадането на СССР и възникването на нови национални държави от бившите съветски републики. Във възникналите нови политически рамки, доскоро привилегированото руско мнозинство внезапно се оказва малцинство в новите републики, владени от местен патриотизъм: в резултат то развива реактивен национализъм на обидата и самозащитата, а Руската федерация започва да го закриля и да се намесва в политиката на новите републики. Т. е. в подобни на описаната ситуации, новите мнозинства използват държавата за свои „патриотични“ цели, привилегии и за хегемония на моно-националната си културна политика, новите малцинства реагират и се съпротивляват, а „външните родини“ (т. е. национални държави, които припознават съответното малцинство като свое) могат да се намесят в тяхна полза и да усложнят вътрешно-политическата ситуация. За Брубейкър основното е, че национализмите не са нещо дадено, стабилно и траещо, а са тези динамично отнасящи се, нестабилни и взаимно зависими употреби на различни „ресурси“, произтичащи от новото състояние на полето.

И нашия подход, и нашите резултати, са близки до основни тези на Брубейкър: че нацията не е есенциална група, че е динамичен, понякога взривоподобен процес, резултат от институционализиращи се практики и употреби на „патриотични ресурси“, които се намират помежду си в напрегнати, системни, но и динамични отношения (в „полеви“ отношения, при променливост рамките на полето). Приемаме, че тези отношения се определят от съотнасяне, репликиране или противопоставяне на хетерогенни играчи и техни конкретни действия, („ходове“): т. е. приемаме тезата на Брубейкър, че основният фактор за активиране на национализма са разнообразните, взаимно-отнесени „видове употреби“ на националния ресурс.

Все пак, методологическият подход на нашето изследване и резултати, получени от него, се отличават от този на Брубейкър в няколко основни точки. На първо място се разбива „триъгълника на Брубейкър“ (национални държави, национални малцинства, „външни родни страни“), който от наша гледна точка е се оказва твърде едър, политологически макро-подход. Нашите микросоциологически и антропологически изследвания демонстрират, че става дума за много повече и за много по-хетерогенни агенти (различни държавни институции с различни политики, разни националистически партии, национални малцинства, лобистки и експертни групи с патриотични мисии, разнообразни субкултурни общности и не на последно място пазарни и медийни агенти) които претендират за „националния ресурс“, присвояват го и го употребяват за свои цели и според свой дневен ред. Т. е. полето има не само макро-динамика, но и микро-динамика. Подобен подход разглежда конфликтните взаимни отношения в това поле като много по-сложни, а релациите в него – като значително по-многофакторни. Нещо повече – докато подходът на Брубейкър допуска, че основният фактор, който може да префигурира полето са големите външни трансформации в макро-политическите рамки (разпадане на империи, промяна в геополитическите баланси и пр.), то нашият подход демонстрира, че фактори за промяна и внезапни трансформация на полето могат да се търсят и отвътре, в способността на определени агенти да променят конфликтния потенциал, да пренаредят конфигурациите и съотношението на силите в полето чрез задвижване на масови стереотипи, представи за накърнено достойнство, травми и страхове.

Втората разлика е в съдържанието, което влагаме понятието „национален ресурс“ и съответно „употреби на национализма“. За разлика от Брубейкър разглеждаме този ресурс не като налична даденост, която може да се манипулира в една или друга посока, а като символна институция – канон от национални символи (създаван в класическия случай от образованието или културните политики на държавата, но намиращ се понастоящем в особен, пост- държавен режим). Канонът е символна институция, която въвежда в кратковременните ситуации и краткосрочни констелации друго измерение – на дългото траене, на фигурите на колективната памет, на идентификациите с историческия разказ. Т. е. в към ситуативно-динамическия, полеви подход на Брубейкър е необходим контра-баланс: привидно не-ситуативни, дълготрайни фактори, които задават норми, йерархии, традиционни ценностни нагласи, т. е. те се опитват сами да нормират, управляват и контролират своите употреби. Разбира се, отношението между тези нормативни модели и реалните практически употреби само по себе си също е нестабилно и ситуационно: както ще видим по-нататък, от анализа на нашите изследователски резултати, самият канон също е твърде променлив и податлив на хетерогенни употреби. Това обаче не му пречи винаги да играе ролята на „дългото време“ в констелациите на съвременността: той винаги претендира, че трансцендира ситуацията и конкретния контекст, че задава траещи норми и ценностни йерархии и по този начин представлява стабилност в нестабилното.

Оттук за нашето изследване произтече практическия въпрос за новите употреби на националните „канони“ (нормативни списъци от ценности, исторически разкази, герои, мъченици, национални врагове, национални културни герои и пр.) И производният му въпрос: как се променя чувството за принадлежност и „националната идентичност“? Какви са неговите активни агенти, какви са целите и трансформациите, които въвеждат „приватизаторите“, какво, за разлика е това, е „масовото състояние“ на национализма?

Ще започнем втората, по-конкретната част от това изложение с анализ на масови мнения и реакции.

Спокойният национализъм

Данни от представително за страната социологическо изследване, проведено през 2006 и 2007 г. показват, че на въпроса „България според Вас е преди всичко“ 68 на сто през 2006 и 79 на сто от интервюираните отговарят, че за тях България е равна на семейството, родителите.

Следователно, голямото мнозинство от анкетираните мислят „родината“ преди всичко през „рода“, „роднините“, за една трета тя е „родното място“; делът на идентифициращите България с „приятелите“ също значимо нараства през 2007 г. Има и немалко отговори, отнасящи се до „страната, родината“, но кривата сочи надолу – 42% през 2006 и 30% през 2007 (т. е. намаление с 12 пункта). Класически политически и културни символи на България като „национален идеал“ „светини“, „песни“ не са особено на почит, като и при тях се забелязва известен спад през 2007 г. Доминира фамилиарно отношение към България, ценящо семейния кръг, конкретното място, близките, а не абстрактните традиционни символи на националната държава. Затова не може да се очаква появата на национализъм, стъпващ върху класическите си „стълбове“ – територия, национална история и официална „висока“ култура, национален идеал, символи и герои.

Същевременно изследването от 2007 г. показва много голяма социална дистанция спрямо определени малцинства, живеещи в страната. Колкото по- далечни са чужденците, толкова по-негативни са нагласите – най-неприемани са новите емигранти, виетнамци и китайци, както и традиционните роми. В изследването от 2006 г. 48% отговарят, че изпитват към ромите недоверие и омраза, по-мразени са само политиците (62 %) Следователно, българите отхвърлят малцинствата и чужденците – етническата група се е самозатворила: като затварянето е едновременно етническо (към Другите), така и политическо (към Властта и върховете на социалната пирамида).

Кризисният реактивен национализъм

Има обаче и друг тип прояви на контекстуален национализъм, които не могат да се открият с традиционни социологически анкети, а изискват други инструменти – анализ на електронни форуми, на медийни скандали и и вестникарски кампании.

Същината на този вид национализъм на българското мнозинство е в масова и бурна емоционална реакция по конкретен повод – като поводите са различни и случайни, но гравитират около накърняването (реално или мнимо) на някой от традиционните български символи (националният герой, Левски, училищния канон, българския език, българското пространство и пр.). Причините и поводите са различни: властта на ДПС (етническата партия на „турците“), престъпленията и безнаказаността на „ромите“, прииждащите европейски или азиатски емигранти, влизането в ЕС). Понякога за „повод“ служи дори самото споменаване на името на етническия Друг, ром, турчин или емигрант, което отприщва във форумите български расистки и ксенофобски реакции („вонящи шалвари“, „ибрикчии“, „кърлежи“, „животни“, „боклуци“ и пр.).

Този тип национализъм е базиран върху само-виктимизация: той се опира на споделения образ на българите като „онеправдано мнозинство“ (масово се твърди, че „ромите“ са привилегировани от европейските политики, а „турците“ чрез своята партия ДПС управляват политическия живот в България). Моралната реакция (обида от систематичните несправедливости) лесно прелива в страхове, че „българското“ е заплашено от инвазията на чуждото. В реторическо отношение реактивният национализъм работи с малък брой клишета от традиционния националистически репертоар. Фамилиарният и интимен режим, който описвахме при „спокойния национализъм“, тук е напуснат, завръщат се образите на „голямата“ българската история (владетели, героични имена и събития). Родината вече не изглежда така семейна, топла и малка, а отново е голяма и заплашена територия, но уязвима не в границите си, а в самото си сърце: чуждото е проникнало в нея и я „осквернило“: то дефилира и се показва безсрамно по улиците на София, завзема символни пространства на българското, атакува български светини. Съответно реакцията се моделира като „преливане чашата на търпението“ и често се изразява чрез в повтарящия се израз „и все пак тук е България“.

Забележителното е, че преходите от спокоен към реактивен масов национализъм могат да бъдат твърде внезапни: важен е поводът, социалният сигнал, който отпушва усещането за несправедливост и обида, а след него и страховите фантазми. Но този лесен преход не се забелязва: „реактивният национализъм“ често представя себе си само в морални категории: като идеализъм, защита на кауза и протест срещу несправедливостта: т. е. той се базира на морално основание, мисли себе си за легитимен. Тази му авто-представа оцветява всички употреби на символи на българските символи, които стават знаци на идеална кауза и протест.

Национализмът на институциите

Изследването потвърди началната хипотеза, че в съвременна България традиционните институции на държавата цитират един изпразнен от съдържание, старомоден идиом от 19 век, който не изразява масовите чувства, за които говорихме по-горе. Официалните патриотични политики на институциите са автоматизирани и изпразнени от съдържание: патриотичната легитимация изчезва от основополагащите документи на малката и професионална българска армия, включена в НАТО, участваща в глобални мироопазващи мисии. По сходен начин образованието не цели директно „патриотично възпитание“, макар да работи със старите клишета. Образователните изисквания, учебните програми и учебниците еклектично смесват стари патриотични клишета с нов либерален, космополитен и политически коректен език, а под официалните (понякога формално- патриотични по съдържание) учебни програми разни авторски колективи на учебници реализират едни или други свои виждания, размножавайки допълнително представата за „българското“. Като цяло официалните образователни и културни политики се раздвояват между опиране на стари патриотични легитимации и следване на либерални модели и норми, директно спуснати от ЕС. Това има реторически следствия в езика на официалните документи: той работи с формални и често абстрактни традиционни клишета, даващи поле на много и произволни тълкувания, не съществува инстанция, която да кодифицира и контролира изпълнението на „патриотичните политики“. От време на време се случват забавни скандали: про-европейски настроени министри инициират космополитни културни политики, които стават обект на патриотичния гняв на масовия „реактивен национализъм“ (това са случи през 2003 г. когато тогавашния министър на образованието се опита с мултикултурни и европейски аргументи да отмени възлово патриотично стихотворение „Аз съм българче“ от учебните програми).

Има едно изключение – и това е институцията на настоящия български президент, Георги Първанов, историк по образование и български националист. Той използва своя институционален пост за промоция на обявения самия него „модерен национализъм“, представен като толерантен, анти-ксенофобски и проевропейски. В противовес на всички останали автоматично функциониращи институции, президентът е автор на свръх-много национални инициативи и кампании (той непрекъснато открива паметници и мемориали, инициира почистване на старини, общува с младежки и офицерски организации). На държавно, регионално и младежко ниво, той се опитва да интензифицира символите на националния канон, да ги направи съвместими с местните контексти и младежките суб-култури, дори със съвременните технологии (за пример само една негова инициатива – на сайта на президентството е възможно да се download-ва националния флаг и националния химн на дисплея на мобилния телефон: данни на самото президентство твърдят, че за един месец 30,000 души са направили това). Тези патриотични инициативи не са без определени политически ползи за самия него: той търси умерената патриотична ниша, различаваща го от екстремните националисти, създава си огромна мрежа от локални мрежи от поддръжници (младежки и офицерски организации, провинциални елити и пр.). Въпреки своята свръх-активност обаче, засега президентът не успява да активира масова подкрепа: причината вероятно е, че основното негово послание е твърде старомодно-позитивно (патриотична гордост, достойнство, идентификация с държавността, официалност), докато масовият национализъм, за който говорихме, е травматичен, реактивен и протестен: т. е. става дума за два твърде различни режима на национални чувства и употреба на символи, които трудно намират общ език.

Политически партии, организации и официална публичност.

Всички български партии в своите официални документи (програми, стратегии и пр.) изповядват граждански национализъм с нюанс на умерен български патриотизъм, изтъкващ достойнствата на българската нация и култура. На декларативно ниво доминира либерална реторика за спазването на права и свободи на всички граждани без разлика по етнос, вероизповедание и т. н.; поне на повърхността не се забелязва етнизирано говорене. Но и програмите на партиите, и официалните държавни документи и стратегии (Националната стратегия за демографско развитие, за здравеопазване и пр.) употребяват реторика с две дъна: на повърхността всичко либерално, толерантно и политически коректно, съобразено с изискванията на ЕС, под това официално ниво обаче работи друг дискурс, чийто базови категории са етнически дефинираните „общности“ и групи. В това отношение примерите са много: стратегията за демографско развитие (2005) отъждествява ниската раждаемост на българите и високата раждаемост на ромите с „изчезване на нацията“, а двете основни етнически партии в България, турската Движение за права и свободи и и Евророма, полагат двоен субект на правата – на едно първо ниво това са индивидуалните граждани, но след това фокусът скрито се премества върху права и свободи на групови субекти – общности, за които не е споменато изрично, че са етнически, но това се подразбира.

Така още на ниво официален дискурс се извършва невидима подмяна на либералната реторика, предназначена за западния чиновнически евро-поглед, със скрито-субстанциализираща реторика, мислеща през твърдите категории на етно-групи. При това скритата презумпция е, че равните им права са под въпрос, че винаги има някой – мнозинство или малцинство – онеправдан или заплашен.

Медиите безпогрешно разпознават втория пласт на този псевдо-либерален официален политически дискурс. Макар най-важните телевизионни програми и вестници да работят и с официалния либерален дискурс, тук етнизиращото говорене е много по-видимо, а често медийните дебати се развихрят съвсем не либерално, при постоянно експлициране на етнически противопоставяния) появяват се заглавия от типа „България става чуждо място за българите“ (в. „Монитор“ (03.12.2005г.), мнения от „експерти“, които говорят за паразитни населения“ с „племенни форми на съществуване“, които връщат България назад от нейния евро-път и „изсмукват“ социалните ресурси на държавата, че тя става „циганска държава“.

Още по-крайна е алтернативната публичност (интернет форумите), където вторият, агресивно-ксенофобски пласт на този дискурс изцяло доминира: тук действа масовият реактивен национализъм за който говорихме по-горе и съвсем лесно изчезва политически коректния език, за да се включи директна и агресивна ксенофобска и патриотично-травматична реторика, с която се стигматизират „нечистите Други“ – турци, роми, албанци, нови азиатски малцинства и пр. (В алтернативната публичност, впрочем, може да се забележи и обратното, макар и по-рядко: примери на зряло либерално отношение на определени индивиди, критичност и неподатливост на масовите митове: между двете позиции често се заформят яростни дебати).

Изводът, който може да се направи: налице е либерален и официален връх на политическото и реторическо поведение, под който обаче има доста широка гама от струпани напрежения; един от въпросите е колко големи са те; и дали биха могли да избухнат. Националистическите партии не могат да бъдат оценени като особено опасни, защото партийната система като цяло губи легитимността си под популистки атаки. Въпросът следователно е както в оценка на масовия националистическия потенциал, който тлее, както и в това дали има пара-политически социални актьори, които могат да изиграят ролята на негов катализатор.

Извън-инстутиционални и извън-политически агенти на национализма.

В тази точка от полето картината става доста сложна. В официалната, полуофициалната и алтернативна публичност участват много и много хетерогенни актьори, които могат да бъдат определени като агенти на активен или потенциален национализъм.

На първо място това са т. нар. „национално-отговорни“ експерти, които всъщност са интелектуални групи, лобиращи за различни видове български национализъм пред представители на властта и институциите (такива са групировката Тангра Танакра, групата, създала „национална доктрина“, бивши офицерски и легионерски организации). Те съставят национални стратегии, обсъждат националната сигурност или съставят дългосрочни културни и издателски планове, без някой да ги е оторизирал за това. Към тях можем да добавим различни пара-политически национални организации, които развиват разни варианти – старомодни или съвременни – на политически национализъм (бивши офицери, издатели, банкери и пр.). Тяхната ефективност за реактивиране на масовия национализъм в момента трудно може да се прецени. От една стана те са твърде елитарни и твърде амбициозни: обикновено се опитват да ревизират канона от национални символи, да пренапишат българската история или да развият национални стратегии, които на практика удвояват конституцията и официалните закони. Т. е., те нямат общ език с масовия национализъм, който остава затворен в интериоризирани традиционни клишета. От друга – техният лобистки потенциал, социален капитал и подкрепа от невидими финансови елити, а може би и от бившите тайни служби не бива да се подценява.

Съвсем друг тип национализъм развиват определени младежки суб- и контра- културни движения и организации. Т. е. са базирани на социалната фрустрация на младите хора (главно момчета и младежи между 16–30 години) и развиват крипто-фашистки групи, които пропагандират морални каузи, за да легитимират своята ксенофобия и расизъм: по стените и фасадите на София могат да се наблюдават субкултурни войни между тези младежки групи и различни младежки и субкултурни движения, които могат да бъдат определени най-общо като антиглобалистки, антинацианалистически, екодвижения, силно повлияни от западни субкултурни моди. Най-интересното е, че определени политически партии (АТАКА, ВМРО, БНС), действат едновременно в два регистъра. От една страна те са парламентарно представени и имат програми и официален дискурс, който привидно задоволява нормите на политическата коректност. От друга, в своите затворени публични прояви (например митинги между съмишленици, събрания) или в начините си на визуална пропаганда (политически лозунги по стените, графити и пр.) те копират субверсивните субкултурни стратегии и се стараят да мобилизират реактивния протестен национализъм. Макар че две от тях са представени в парламента, успехите им засега са скромни: те обаче съзнателно играят ролята на активен, непрекъснат и скандален публичен дразнител, имат промислена медийна и публична политика, държат се съзнателно като провокатори и се стилизират ту като „нормален европейски национализъм“, ту като криптонацистки обединения.

Най-неясна (а и най-малко изследвана) е ролята на онова, което условно нарекохме пазарен и медиен национализъм. Български фирми и корпорации често използват национални символи в своите рекламни кампании, от друга страна гъвкави предприемачи внесоха в България медийни формати, които могат да бъдат калкирани в български националистически ключ (например кампанията „Великите българи“ 2007 беше внесена по лиценз на ББС, а в момента тече подобна кампания „избери българския символ“). Засега може да се каже следното: в определени случаи „националните символи“ са просто комерсиално-рекламна (понякога дори глобална, не-българска) техника за правене на пари (в този смисъл те неутрализират политическото жило на национализма, свеждайки го до калкулируеми пазарни интереси, редуцират политическото до пазарно). В друг случай обаче става точно обратното – пазарът се използва за пропаганда (например – публикуват се туристически справочници, които имат много повече патриотично-пропагандна цел, отколкото реална рекламна и пазарна функция; обикновени продавачи окачват национални знамена в собствения си магазин „защото тук все пак е България“). Така или иначе, не само в официалната публичност или само в алтернативните суб-публични и субкултурни пространства, но и в онези пространства, които можем да определим като пазарна визуалност, националните символи играят важна, макар и подчинена роля (погледнат от по-обща гледна точка, българският пазар е напълно превзет от атрактивните визуални символи на глобалния неолиберален и корпоративен комерсиализъм, а в това превзето визуално и градско поле националните символи са, така да се кажа „в съпротива“).

А вероятно най-интересни за изследователя и най-неясни като активиращ потенциал са хибридни явления, които съчетават медиен, комерсиален, пропаганден и дори религиозен момент, държат се едновременно като официално лице на институция, медийна звезда и субкултурен лидер (напр. т. нар. „професор“ Божидар Димитров); или в друг случай като малка лидерска организация, секта, фирма и медийно шоу едновременно (такава е провинциалната група „Багатур – прабългарска школа за оцеляване“, която съединява семеен клан, успешна фирма, религиозна секта, опитваща се да преосмисли българската история и политическа организация, която има разклонения в доста градове в страната.

Т. е. в хетерогенните не-официални пространства (общностни, субкултурни, пазарни и пр.) ври и кипи: там действат много и различни агенти с несъвпадащи, понякога враждуващи национални програми, които като социално образования са твърде различни, хетерогенни и хибридни: като в това отношение българският национализъм е далеч по-активен от ромския или турския (които, ако имат организации и общности, предпочитат да останат скрити). Досега епизодичните опити за организационно обединение или координирани съвместни действия остават без успех.

Какво заключение можем да направим и какъв смисъл може да бъде открит в цялата хетерогенна и сложна ситуация, която описахме?

Българският случай показва, че, лишено от институционалната подкрепа на националната държава, чувството за принадлежност се „свива“ и интимизира до привидно „предмодерни“ мащаби – то става принадлежност към близкото, непосредственото, до онова, с което човек е в непосредствен контакт: и най- вече принадлежност към семейния и приятелския кръг. Това едновременно води до фрагментиране и умножаване и смаляване на общностите, и липса на идентификация с националната териториална държава.

В резултат на тези процеси обаче индивидът губи подкрепата на „голямата въобразена общност“ и се чувства значително по-уязвим. Усещането за уязвимост се засилва и от процесите на глобална миграция и видимото и „натрапчиво“ присъствие на Другите в пространствата, възприемани като свои и интимни. Последното има две следствия: първо, Другият престава да бъде възприеман в рационалните категории на политически враг или геополитически съперник, конфликтът с който може да бъде разрешен по рационален начин: върху него се проектират архаични страхове, той става знак на „изчезването на своето“, става оскверняващ носител на нечистота: почва, твърде благоприятна за развитие на ксенофобски и расистки настроения.

Но рамката на застрашената културна интимност не е единствената, в която текат процесите на съвременния детериториализиран и „раздържавен“ национализъм. Паралелно на свиването, интимизирането и фамилиаризирането, текат обратни процеси – на отваряне към един глобален и огромен свят, мобилност, несигурност и нестабилност: встъпване в политически и военни съюзи като НАТО и ЕС. Тези медиатизирани и чрез телевизията встъпили във всеки дом процеси носят и своите негативи: макар никой да не изпитва топли чувства към държавата и политическото, всички са недоволни, че националната държава частично губи своя суверенитет. Встъпването в ЕС губи своя ореол на осъществена колективна утопия (каквото то е било за България от 19 век до 2007 г.): понастоящем то се възприема като бюрократичен акт на елитите, а не като форма на мечтаното културно признание от „Европа“. Усещането за „непризнатост“ се засилва от западните мултикултурни политики и affirmative actions, насочени към малцинствата, а не към българското мнозинство. Тези процеси се интерпретират в морален ключ – като липса на признание, несправедливост, обида и морална травма. Българското население си изработва образа на „онеправданото“ и непризнато мнозинство.

Така процесите, които текат в съвременните национализми, протичат в двойни рамки – тези на културната интимност, и тези на глобалните геополитически трансформации и пре-фигуарации. Те се пресичат в точката на Другия: който става повод едновременно за морални реакции и за архаични фобии: зад реакциите на обида и защита на справедливостта са в състояние бързо да се трансформират в дълбоки страхове за „своето“.

В този двоен контекст традиционната идеология на национализма (исторически разказ, национални герои, дати, възпоменателни места, образователен канон и пр.) се оказва стратегически ресурс, наличен символен капитал, който различни групи, в ситуации, които биват интерпретирани като кризисни, употребяват по различни начини.

Най-масовите употреби са пречупени през призмата на доминиращото „интимизиране“ на родното: по-същия начин както за нетърпима се смята инвазията на чужденци в „своето пространство“, се смята, че и определени национални символи и светини са ненакърними: ако чужденци ги „пипат“ и и си позволяват да ги преинтерпертират, то това е не само несправедливо, но е и знак, че своето е накърнено, омърсено и заплашено, атакувано е от чуждото. В подобни ситуации чувството за принадлежност сякаш „изведнъж“ напуска малките си интимни граници и спонтанно се връща и за да защити традиционни символи и визията и символите на „голямата въобразена общност“: но този път те са „интимното“, заплашено от Другия. Различни националистически елити, организации, алтернативни историци и пр. използват тази масова реактивна ситуация, за да изработят алтернативни национални канони, в които границите на националното във времето и пространството хиперболично се раздуват до „цяла Азия“ или до човешката пра-история: т. е. интимното се уголемява да пределни мащаби, за да издържи състезанието си с глобалното. Така в напрежението между „глобално“ и „локално“ тактическите употреби на националистическия ресурс се оказват шанс за локалните играчи да станат забележими на големи сцени (трябва да се отбележи, че те стават видими и защото перфектно въплъщават либерално-глобалните страхове от есенциализиращи трибалистки реакции – от агресивни национализми, фундаментализми, от световен тероризъм и пр.).

Теоретично заключение

Накрая искаме да изтъкнем онова, което смятаме за теоретичен принос: нашите изследвания ни накараха да синтезираме два много различни подхода, развити в две от най-важните съчинения за национализма в последните години. Освен за споменатия в началото Роджърс Брубейкър, става дума и за основополагащата книга на Майкъл Хърцфелд, която обосновава антропологическия подход към нацията през категорията „културна интимност“ – начините, по който локалните агенти усвояват доминантните кодове на властта и ги преинтерпетират за свои цели, интимизират ги в категориите на собствения си малък свят. Хърцфелд показва как този процес е своеобразна буферна зона между институции и микро-контексти, как той прави възможна солидарността към държавата и властта, и затворя едно пространство за „инсайдери“, в което чужденци не се допускат.

Нашите изследвания ни дадоха импулс да се опитаме да съчетаем антропологическия микро-подход със ситуционисткия макро-подход на пре- фигуриращите се полета, практикуван от Брубейкър. В резултат получихме една по-комплексна картина, в която агентите на национализма функционират едновременно в микро и в макро-рамки, а между двата режима са възможни неочаквани прескачания, къси съединения, хибриди и нестабилни синтези – нещо характерно не само за българския случай, а и за много други съвременни ситуации, при които национализмът се е превърнал в стратегически ресурс за тактически употреби – както локални, така и глобални.

Автори: Александър Кьосев и Петя Кабакчиева

Текстът е изнесен като доклад на 38-ия конгрес на международния институт по социология, юни 2008, Будапеща.

Източник

Александър Кьосев преподава културна история на модерността в СУ „Климент Охридски“. Преподавал е български език и литература в университета Гьотинген. От 1989 той е член на изследователската група Periphery, изследваща западните представи за промените, които се случват на Изток. Публикациите му включват книга по история на българската поезия и множество теоретични есета. Той е издател на Post-Theory, Games, and Discursive Resistance: The Bulgarian Case (1995).

Коментари (10)

- 29-01-2013|Миречек

„Приватизация на национализмите“? Ами нормално е – когато държавата, в лицето на употребяващите я „елити“, и на думи, и на дело се е отказала от национализма, захвърлила го е, той бива „приватизиран“. Само че „приватизиран“ не е точната дума – самият процес тук няма нищо общо с онази „приватизация“ в икономиката, от която всички обикновени хора в България пропищяха. Точната дума тук е не „приватизиран“ национализъм, а „народнизиран“ национализъм. Народът вече сам, без държавата си (която и без това в момента не е негова), взе в свои ръце национализма, рък и своята култура.

И, живот и здраве, след години пак народът ще проведе и точно обратния процес: тогава вече вместо „приватизация на национализмите“ ще видим една „национализация на национализмите“.

- 29-01-2013|Николаи

Безмисленно изхарчени пари са тия изследвания. На автора на проекта му трябва проста справка с коефициентите на Хофстеде http://geert-hofstede. com/bulgaria. html, за да сглоби горната статия.

- 03-02-2013|Бл. Благоев

Този материал изглежда съвестно подготвен, но има моменти по които той се плъзга по повърхността. Анкетата за големия брой българи, които поставят нарвно семейството си и България е изкуствен признак породен от начина на запитването. А един милион българи зад граница, които там са патриоти. Както и отговора на въпроса дали сме религиозни – мнозинството отговарярт, че са, но черквите са празни.

„Омразата“ към цигани и турци също е неясен признак, по скоро неосъзнат.

Нещо което убягва на авторите е нашият политически национализъм. Той освен че се подклаждаше от Г. Първанов заради популярност, очевидно се подкрепя силно от Москва. „Атака“ беше създадена и финансирана с руски пари, вестник, ТВ канал, което други дребни партии не могат да си го позволят. Целта е да се противопоставя на НАТО и ЕС. От „националистите“ наши няма никога и дума против Москва, но обилно против Запада, в т. ч. и по преблема Белене. Още през 19 век по време на аферата Драйфус е създадено мнението, че национализма в неговия „чист“ вид е последно убежище на негодника. Към тази категория трябва смело да причислим и нашите т. н. националисти. Да не добавим и криптофашисти, което никак не смущава Москва.

- 11-02-2013|Джони

Интересно е наблюдението за липсата на солидарност. Всъщност не е ли солидарността смисъла на национализма като проект. Интересно е къде да се търси отговора за тази липса: дали в самата национална идеология, която като че изгражда общност през фантазия за миналото, а актулано изгражда солидарност от типа „срещу“ или в самото общество, което винаги е било на такова ниво на развитие /предмодерно, селско, родово, затворено комунално, некомуникативно, социалистическо и т. н./, на което не съотвества изграждане на солидарност?

- 12-02-2013|Историк

Джони, ти пък специално къде точно видя тук „наблюдение за липсата на солидарност“?!?

Напротив, едно от малкото достойнства на текста е именно това, че ясно посочва един от пътищата към солидарността:

„основополагащата книга на Майкъл Хърцфелд, която обосновава антропологическия подход към нацията през категорията „културна интимност“ – начините, по който локалните агенти усвояват доминантните кодове на властта и ги преинтерпетират за свои цели, интимизират ги в категориите на собствения си малък свят. Хърцфелд показва как този процес е своеобразна буферна зона между институции и микро-контексти, как той прави възможна солидарността към държавата и властта“

- 12-02-2013|Джони

Историк, става дума за липсата на хоризонтална солидарност между българите извън рода, близките и мястото, а не за солидарността с властта, която доколко е солидраност e – тук не ми се занимава. Както пише в изследването: „Доминира фамилиарно отношение към България, ценящо семейния кръг, конкретното място, близките“. А хоризонталната солидарност между българите извън близките, приятелите и конкретното място изключително видимо липсва и като констатира изследването „индивидът губи подкрепата на „голямата въобразена общност“ и се чувства значително по-уязвим“. Особено фрапираща е разликата по отношение на хоризонталната собидарност между гражданите, ако се направи сравнение с една съседна Гърция например. Съмнявам си, че хоризонталната солидарност някога е съществувала и съвременните тенденции в национализма да са я изместли. И въпросът, който поставям е дали това се корени в типа национализъм, утвърден у нас или идва от особеностите на самото общество? Може да са и двете, обаче първо почвам с „или-или“, защото обикновено отговорите „и това и онова“ водят до превръщането на темата в боза.

- 13-02-2013|Историк

Ами Джони, какво да ти кажа: явно при тебе просто „няма угодия“…

Ако наистина е така („Доминира фамилиарно отношение към България, ценящо семейния кръг, конкретното място, близките“), то това ли е „опасният“ национализъм? Такъв ли национализъм е „кръвожаден“?? Такива хора ли ще грабнат един ден оръжието, и рамо до рамо (в „хоризонтална солидарност“), марширувайки в крак, ще тръгнат да завладяват чужди територии??? (Каквито видения има Златко?!)

Изобщо ти способен ли си да видиш каква огромна пропаст има между враждебния образ на „национализма“, който постоянно ни се представя тук – и резултатите от това изследване (които ти самият цитираш)?

- 13-02-2013|Историк

Но какво да се прави, положението днес явно е същото, каквото Ребека Уест (1892-1983) е доловила навремето:

„Преди война военната наука наподобява истинските науки като астрономията; но след война прилича по-скоро на астрологията.“

- 14-02-2013|Джони

Фактът, че под национализъм се сещаш все за войни, показва изключителната бедност и едностранност на българския национален проект. Какви войни ти се въртят в главата не знам, става дума за неадеквтността на практикувания у нас национализъм и липсата на основната му смислена и адекватна съставка – изграждане на солидарност между гражданите и провеждане на политика на тази основа. Имам предвид, че полза от национализма има, ако изгражда хоризонталните връзки, пък те видимо куцат. Така например, въпреки че близо 130 години сме политически съединени, на практика това съединение е само лятно, през зимата реално все още не съществува – Балканът си е все същата непреодолима бариера и преминаването между двете части на страната е почти подвиг, свързан с големи заобикалки, нерви и рискове, а селища отстоящи на 20 километра се свързват след 400 километрови заобиколки и непредвидими фактори. Явно реалното зимно съединение ще трябва да дойде не като някаква национална политика проекция на хоризонтална солидарност, ами като следствие от европейска интеграция на региони и транспортни коридори. Т. е европейското съединие изпреварва нашето и ще го извърши въпреки националните традиции по „изграждане на връзки и комуникации“. И това не е поради липса на ресурси, както е известно ние исторически поставихме рекорди по военни бюджети, мобилизации, трасирахме път в космоса, опитомихме мирния атом и още си пощипваме от него. Не липсват и човешки фактор – дарихме се със суперемен – селекция от най-доброто, което познаваме: страшен и градивен като българските К/х/анове, справедлив като султана и народен като Бай Тошо. И пак зимъска сме без връзка, че и проект няма/изключвам един направен пак отвън- от немците /. Еми явно тази основна хоризонтална компонента, която придава смисъл на национализма, нещо му се губи. Друг пример в тази насока, който вади очите, е превръщането на София в бежански лагер вследствие на липса на регионална политика. Там солидарността се изразява в дегустация на местни напитки, ядене на баница, направена от местните аборигени, както солидарно съм чувал да ги наричат „държавниците“ и укрепване финасово на столицата и местния феодализъм чрез солидарна делба на комисионната по безумен местен проект. Вследствие изчезват цели региони, а бежанците от тях надминават в пъти тракийските и македонските взети заедно, а столичани солидарно искат да се върне софийското гражданство. Пък ти ми говориш за войни: по тази тема с бат Божо си хортувай. По медиие в израз на солидарност и любов към българите в Македония, Божо разправя, че трябва да не ги пуснем в ЕС, за да се разпаднела /солидарно чака да влезат в гражданска война/ Македония. Не разбрах само вследствие на този солидарен акт и замисъл дали те трябва да се припознаят като българи щото сме много атрактивни или ние да ги „солидализираме“, както си знаем или пък нещо различно? Питай го и пиши!

- 11-03-2013|ВМРО

Значи да си националист, разбрахме от цялата статия, е много лошо нещо. Още от времето на Алеко Константинов величието на българската история е подценявано, но ако по негово време това е било оправдано поради липса на документи, то днес да подценяваш българската история е равносилно само на едно нещо – национален нихилизъм. Българската история е велика и това е признато от такива велики английски историци като сър Стивън Рънсиман и Арнолд Тойнби, така че подценяването ѝ от нищожната личност на автора е равно на нула. Много ми стана интересно и как в България съществува,, ромски›› и,, турски›› национализъм. Ромите и турците не са ли част от българската нация? И не са ли етноси, а не нации – в България по Конституция има само една нация – Българската нация, нацията на българските граждани. На който не му харесва това – нека се опита да промени конституцията и да превърне България в мултикултурна държава – е тогава такъв взрив на,, реактивен›› национализъм ще види, че избухването на водородна бомба ще му се стори като пиратка.

Ерика Джонг: секс и майчинство

Автор: Кайра Кошрейн

В апартамента на Ерика Джонг – от дясната ми страна се простират очертанията на манхатънските небостъргачи, от лявата, на стената, образ на гола жена – ние си говорим за секс. И по-специално, за голота. Дъщерята на Ерика, Моли Джонг-Фаст, е заедно с нас и аз се опитвам да разбера какво е означавало за нея да израсне с майка, която е синоним за сексуалната революция – онази ера на феминизма, секс-тройките, повишаването на съзнанието и красивите, изобилни полови окосмявания.

Моли е отправяла в миналото странни твърдения към майка си и е малко трудно да се разбере кое е истина и кое – сатира. Наистина ли Ерика се е разхождала из апартамента съвсем гола? „Беше напълно гола през цялото време“, казва Моли решително, „и баба ми също“. Тя поглежда към майка си за потвърждение. „Беше ли гола през цялото време?“

„Кармен ще ни приготви малко сирене“, казва Ерика ведро, игнорирайки въпроса, като посочва към жената, работеща в кухнята.

„Тук имаше много отвратителна голота“, повтаря Моли.

„Ти спиш гола“, обръща се тя обвинително към майка си.

„Но много хора спят голи“, казвам аз. „Става горещо“.

Майка ѝ отива да донесе плодове.

„Не и в Америка“, казва Моли. „Ние имаме климатични инсталации. Аз спя с шест пуловера“.

„Не е като да съм те водила по нудистки лагери през ваканциите“, казва Ерика, която се връща с купа зрели смокини. „Хубави са“, казва тя, като захапва една. После ги предлага грациозно.

Някои хора се чувстваха загрижени за това как Моли ще се справи с това да бъде отглеждана от Ерика – жената, която през 1973 публикува Страх от летене, изобрети фразата „zipless fuck“ (необвързващ секс), за да опише перфектно освобождаващата среща, и стана световно известна когато романът се продаде повече от 18 милиона пъти. Когато Моли е била дете, терапевтите я тормозели с въпроса „потисната ли си от еротичните писания на майка ти?“

Откровено казано, представата, че Моли би могла да бъде потисната от каквото и да е, изглежда абсурдна. Шумна, властна и много смешна, тя изглежда като стремително носещ се влак – думите просто се изстрелват от нея, както им падне.

„Мъжете, с които се сваляше майка ми, бяха невероятни. Не-ве-ро-ятни“, казва Моли.

„Копелета!“, казва Ерика, смеейки се гръмогласно.

„Искам да кажа, това е проблема с моята майка“, продължава Моли. „Тя не може да преценява добре характерите. Чудесна личност е. Много доверчива – от вида, които дават на преследвачите си телефонния си номер“. (Едва ли, поне в наши дни. Преди няколко години Ерика писа, че е престанала да отговаря на писмата на феновете си, след като един мъж я помолил да му прати използваното си бельо, а друг я поканил да стане „Царица на мерките“ в неговия клуб, „Премери го“).

„Не знам как тя е намерила Кен“, казва Моли, говорейки за четвъртия съпруг на майка си, с когото тя е от 22 години насам, „защото всеки нов приятел беше по-лош от предишния“.

Тя започва да разказва цяла серия истории – може би клеветнически, а може би напълно истински – за въпросните мъже: пъстър списък от пандизчии и моторизирани дилъри на дрога.

„Имаше само един приятел, когото харесвах, и бях толкова разочарована, че не се ожени за него. Но мисля, че той беше хомосексуален. Имаше и още един, когото харесвах, но той пък се омъжи за друга. Освен това не беше успешен човек. Единственият човек, с когото тя излезе, а аз си мислех, „по дяволите, тоя се измъкна“ – тя щраква с пръсти шумно, в знак на разочарование – „беше [финансистът] Стив Шварцман“.

„Републиканец“, казва Ерика.

„Но щяхме да бъдем толкова богати“, казва Моли. „Само казвам де. Малко ядно е“.

„В мемоара си [Неприспособеното] момиче, публикуван през 2006, Моли пише за „полу-знаменитото си детство“ с Ерика, която се е развела с Джонатан Фаст, третия ѝ съпруг, когато дъщеря им е била на четири години. След това Ерика е провела по-голямата част от 1980-те във флиртове, а това е направило възможно, пише Моли, „да се оженя на много млада възраст и все пак да знам какво става там навън“. Основния урок, който научила през този период бил никога да не се сваля с мъж „който има повече от една индивидуалност или в момента се лекува чрез електрошок“.

Тя се връща на тази тема в есето „Те имаха секс, така че за мен не беше необходимо“, централно в новата ѝ антология, Захар в купичката ми. Книгата е редактирана от Ерика, която не е била сигурна дали иска да председателства сборник със секс-есета от жени – по-скоро задаване на тон, смятала тя – докато историите започнали да пристигат, с всичките си сочни детайли.

Докато редактирала сборника, Ерика забелязала силна поколенческа разлика. „По-възрастните жени бяха много по-директни и по-нецензурни“, казва тя. Моли, която никога не пропуска шанса да бъде драстична, споменава, че това е така само защото единствените хора, които обичат да пишат за секс са „ония, с които никога човек не би искал да прави секс през следващите милион години; седемдесетгодишните“.

69-годишната ѝ майка не се съгласява, меко. „Фей Уелдън“, казва Ерика. „Не би ли искала да правиш секс с Фей?“

„Хм, аз обичам Фей“, съгласява се Моли. „Но не по този начин“.

Моли очертава пропастта между млади и стари с повече детайли в есето си, като пише, че докато майка ѝ е израснала в култура, при която сексът е бил нещо тайно и тясно свързано с брака, самата тя е израснала във време, обсебено от секса, с Бритни Спиърс, примерно, постоянно на екрана, „пулсираща в някакви бикини, размишляваща върху девствеността си“. Всяка от тях се е противопоставяла на обстоятелствата си и се е борила срещу нравите на предишното поколение – както го правят и много от връстниците ѝ. А Ерика пише в мемоара си, публикуван през 1994, Страх от петдесетте, „бунтовните поколения следват кротките; кротките следват бунтовните, а светът си продължава както винаги“.

И така Ерика е станала сексуална бунтовница сред бунтовници, сменяйки множество връзки с мъже и жени, пишейки екстатични, смешни книги, в които се възпява сексуалното удоволствие, шансовете и въображението. Това са литературни, важни романи, които въпреки това се отварят винаги на мръсничките страници, когато ги откриете в антикварните книжарници.

Животът им е бил пълен с привилегии, богатство и страхове. Като самотна майка Ерика е поддържала две домакинства, едно в града и едно в провинцията, и е трябвало да бъде много дисциплинирана, както казва сама. „Мислех си, че никога няма да получа договор за друга книга и че ще фалирам, и всичко това беше наистина страшно“.

Бавачка помагала при отглеждането на Моли, а самата тя била готова да остави на дъщеря си достатъчно свободно пространство, за да може да се развива. Сега, безпокои се тя, жените отново биват измествани накъм дома. Наскоро е писала в Уол Стрийт Джърнъл за „хеликоптерното родителство“ – „задушаващото наблюдение над всяко преживяване и проблем на детето“: един подход, който според нея държи жените в плен.

В отговор на есето на Ерика, Моли е написала, че прекарва „един тон време заедно с децата си, никога не пътувам, почти не работя и съм хеликоптерен родител, какъвто едва ли можете да си представите“. Днес, на 32, тя има три деца (омъжила се е на 25) – Макс, на седем, и близнаци на три години, Дарвин и Беатрис. Съпругът ѝ е бил от академичните среди, но Моли казва: „помогнах му да се измъкне от това. Да бъдеш университетски професор е толкова тъпо“. Днес той работи в областта на финансите. През 2007 медиите съобщиха, че семейството се е настанило в апартамент за 5 милиона долара.

В антологията Моли пише: „В очите на Ерика Джонг, аз съм теснячка… млада богаташка, разкарва децата си насам-натам по различни забавления, участва в Родителската асоциация. Аз съм човек, когото баба ми и майка ми биха наблюдавали с мълчаливо неодобрение. Понякога казвам на децата си, че най-важната ми работа е да се грижа за тях“.

Не мога да си представя Ерика, гледаща с неодобрение към дъщеря си. През време на цялото интервю, докато Моли говори, Ерика я наблюдава с хубавите си, спокойни очи. Тя изглежда някак учудена пред онова, което е създала. Учудена и горда. Няма и следа от завистта или раздразнението, които понякога са характерни за отношенията между майки и дъщери; те хвалят взаимно писането си, казват, че не биха могли да направят онова, което е направила другата и довършват шегите си. „Смешна си, Моли“, казва Ерика, докато дъщеря ѝ пуска нов виц. „Наистина си смешна“.

Ерика беше писала веднъж, „Жените се идентифицират с майките си автоматично и силно, но освен това трябва и да отхвърлят майките си, за да станат самите себе си“. В случая с Моли, задачата да установи собствената си идентичност и глас трябва да е била особено трудна. Имало е напрегнати години. Като тийнейджърка тя е страдала от булимия (прекомерен апетит) – отчасти като реакция, по собствените ѝ думи, на онова, което ѝ казала Джоан Колинз, че е прекалено дебела и не може да дойде на яхтата на Валентино, модния дизайнер. А когато била на 19 се наложило да прави клинична терапия против зависимостта си от алкохол и дроги. Оттогава насам е чиста. И, както изглежда, е успяла да се утвърди, при това с апломб.

Току-що е публикувала втория си роман, Наръчник на социалния кариерист– историята на една жена, която става серийна убийца, за да подпомогне кариерата на съпруга си. Моли казва, че става дума за вземане на нещата в собствени ръце в един свят, който не те цени. „Познавам много хора, много съпруги, които днес не работят. Проблемът е, че голяма част от самочувствието, особено в Ню Йорк, е свързана с работата ви. Нямате особено много от него, ако единствените хора, които вярват, че имате значение, са децата ви“.

„Значи ти казваш, че жените могат да получат власт само като убиват хора?“, казва Ерика.

„Да. Това е единственият начин“.

„Убийството е новият феминизъм!“, казват двете жени едновременно, смеейки се.

Моли се гордее с разликите между себе си и майка ѝ. Докато Ерика е бохем, Моли е буржоазка; Ерика е либерал, докато дъщеря ѝ тежнее към консерватизъм. Трудно е да се каже до каква степен историите на Моли са стриктно верни или просто сатирични. Решавам да изпитам някои от тях. Вярно ли е, че докато е растяла, къщата е била пълна с картини на „голи лесбийки, заети с глупости“?

„Картината на голата лесбийка? Разбира се“.

„Беше подарък“, казва Ерика, леко нацупена.

„Няма значение дали е било подарък. Тя съществуваше… Имахме много голо изкуство. Дори и в тази къща има много голо изкуство“. Моли се обръща игриво към майка си. „Ще я заведа в спалнята, за да види еротичните дърворезби. Ще го направя. Защото в тази къща има много наистина мръсно изкуство. Какво ще кажеш за типа с лулата? Къде е картината с онази лула?“

„Продадох я“.

„О, това разкъсва сърцето ми. Мъжът, който содомизира друг мъж с лула, е бил продаден“.

В миналото Ерика е имала необвързващи връзки и Моли пише, че бабите и дядовците ѝ от двете страни също са имали отворени бракове. Питам Ерика дали това е вярно за родителите ѝ. Моли скача. „Ами той я мамеше“.

„Не знам дали това се счита за отворен брак!“, казва Ерика.

„Отворен е от едната страна“, казва Моли. Ерика казва, че вече няма отворен брак, защото такива неща не функционират. „Хората започват да ревнуват. Само малцина са способни на това. Познавах една или две от старите бохемки, вече мъртви, които бяха способни на това и не бяха притежателски настроени, но ревността е нещо много трудно за преодоляване“.

Тя казва, че не се е осмелявала да дава на Моли сексуални съвети, докато дъщерята е растяла: „Щеше да ме изхвърли със смях от стаята“. Моли наистина се разсмива при спомена за сексуалния съвет, който майка ѝ дала на някакъв познат мъж, „който имаше хубав брак и винаги се чувстваше близък с мама, и дойде да я пита за съвет“. Очите ѝ се разширяват, зъбите ѝ проблясват. „Тра-ра-раааа!“, вика тя. „Той каза на мама, ‚мисля да направя секс-тройка с тази млада дама – какво ще кажеш?‘ А мама му вика, ‚Направи го, страхотно е!‘„тя саркастично повдига палец.

„Не съм казвала такова нещо!“, казва Ерика.

„И, тра-ра-раааа – той си отиде! А след това се разведоха и сега той е с една по-млада жена. Ва-ва-ваааааа“.

Единственият път, когато Ерика рискувала да даде сексуален съвет на дъщеря си бил, когато я попитала една от детските приятелки на Моли. Двете момичета били по на около 11. „И тя каза, ‚как да решим с кого да изгубим девствеността си?‘“, казва Ерика, „а аз отговорих, ‚бъдете сигурни, че е наистина свестен и че няма да разправя за вас на други хора‘“.

Моли отива да телефонира на терапевта си и Ерика казва, че според нея тя е била „много повече потискана от собствената си майка, отколкото Моли беше от мен“. Майката на Ерика искала да бъде художничка, но се сблъскала със сериозни трудности. В художественото училище например ѝ казали, че не може да получи първа награда в един конкурс, защото от нея се очаква да се омъжи, да има деца и да се откаже от изкуството – което я изпълнило с ярост. Това пък отказало Ерика от мисълта за рисуване, което тя също обичала. „Бях много завладяна от нея, защото тя беше много силен характер. Много повече завладяна, отколкото беше Моли“.

Двете жени изглеждат безупречно близки – не следващия ден след интервюто те отиват заедно на излет в Хемптън. „Много съм горда с нея“, казва Ерика. „Тя се захвана с неща, които аз никога не съм вършила. Аз имах едно дете, тя има три. Тя е смела. И сигурно се чувства много обичана, ако и да казва, че самочувствието ѝ е ниско; как иначе би могла да ме подиграва? Тя знае, че никога няма да се засегна. Давам ѝ позволение да върши каквото си поиска“.

А не беше ли това именно обещанието на сексуалните и феминистки революции? Тези жени (и мъже) можеха да определят себе си както пожелаят. Като „теснячка“, хеликоптерна майка и хапеща социална сатиричка, Моли Джонг-Фаст почита ценностите на майка си по най-неочакван начин.

Източник

Кайра Кошрейн е британска журналистка, сътрудничка на лондонския „Гардиън“.

Коментари (1)

- 04-02-2013|Klimenth – интересно

много интересно и всъщност толкова очаквано: децата на „разкрепостените“ се оказват консервативни.

НО: ужасно слаб превод, на моменти направо некадърен – особено непрекъснато „смешен“. На български това има пейоративна конотация и по-логичният превод е със „забавен“, „те имаха секс“ е отвратителен буквален превод и доста подобни…

Европа говори немски

Автор: Пери Андерсън

Габриел Гарсия Маркес обича да казва, че Нобеловата награда за мир би трябвало да бъде преименувана на Нобелова награда за война, като се имат пред вид получателите ѝ – Хенри Кисинджър, Менахем Бегин, Барак Обама. Тазгодишната награда е по-малко войнолюбива, но все пак подходящ материал за сатира: Европейският съюз получи онова, което може да се нарече Нобелова награда за нарцисизъм. Но Осло може и да продължи да надминава себе си: догодина можем само да се надяваме, че Нобеловият комитет ще връчи наградата на самия себе си.

Честта, оказана на Брюксел и Страсбург е своевременна. В началните години на века европейската суета достигна до висотата на кресчендо. Това бяха години, в които се преповтаряше твърдението, че ЕС предлага – според формулата на покойния Тони Джуд, повтаряна от много други стълбове на европейската мъдрост – „образец“ на социално и политическо развитие за човечеството. От 2009 насам терзанията на Еврозоната оставят свои собствени жестоки коментари към тези изблици на самодоволство.

И какво, изчезнаха ли те? Би било прекалено рано да се твърди нещо подобно, както може да се види от августейшия пример на Юрген Хабермас, който току-що публикува още една книга за ЕС, Zur Verfassung Europas (За европейската конституция). Нейният централен текст от 60 страници е забележителен пример за интелектуално затваряне в себе си. Той съдържа около сто препратки, три четвърти от тях към немски автори; половината от тях пък са към трима сътрудници, на които той благодари за съвместната работа, или пък към самия него. Останалите са предимно англо-американски, доминирани от един британски почитател, Дейвид Хелд, известен от скорошния случай с Кадафи.[529] Никоя друга европейска културна фигура не се открива сред тази демонстрация на провинциализъм.

Но по-интересна все пак е темата на есето. През 2008 г. Хабермас критикува Лисабонския договор заради неспособността му да коригира демократичния дефицит на Европейския съюз или да му предложи какъвто и да е морален/политически хоризонт. Приемането му, писа той, може единствено „да циментира съществуващото разделение между политическите елити и гражданите“, без да посочва каквато и да е положителна посока за Европа. Онова, от което има нужда, е всеобщ европейски референдум, който да снабди Съюза със социалната и фискална хармонизация, военен капацитет и, преди всичко, директно избиран президент, които единствено биха могли да спасят Европа от едно бъдеще „изградено в съгласие с ортодоксални неолиберални линии“. Отбелязвайки колко далеч този ентусиазъм към демократичния израз на народна воля (в подкрепа на който той никога не е давал признаци в собствената си страна) се намира от традиционните му възгледи, аз предсказах, че щом само Лисабонския договор бъде прокаран, Хабермас без съмнение ще го приеме мълчаливо.

Разгласяването на Лисабон

Това се оказа акт на подценяване. Не чрез тихо приемане, а екстравагантно разгласявайки договора, сега Хабермас е открил, че, освен дето не циментира никакво разделение между елитите и гражданите, той не е нищо по-малко от безпрецедентна крачка напред в човешката свобода; едно ново основаване на европейския суверенитет, основаващо се на гражданите на ЕС, а не на държавите; както и блестящ модел за световния парламент, който ще дойде. Европа от Лисабон, водеща в „цивилизаторския процес“, който успокоява отношенията между държавите, като ограничава използването на сила до наказване на ония, които нарушават човешките права, показва пътя от нашата все още неизбежна (ако и подлежаща на подобрение) „международна общност“ към „космополитната общност“ на утрешния ден – един Съюз, обхващащ всяка една душа на Земята.

Нарцисизмът на последните десетилетия не само не намалява, а е достигнал до нов връх. Онова, което се губи сред унеса на себевъзхищението е факта, че Лисабонският договор говори не от името на жителите на Европа, а от онова на държавите, и че той беше буквално прокаран на таран, за да се заобиколи народната воля, изразена в три референдума; че структурата, която той освещава, се радва на широко недоверие от страна на ония, които управлява; и че Съюзът, който този договор направлява, не само не е светилище на човешките права, но и тайно провежда неща като мъчения и окупация, без нито гък от страна на неговите многопочитаеми ръководители.

Този култ към самия себе си не подхожда особено добре към външните реалности. Натоварен със също толкова европейски награди, колкото някой брежневски генерал с медали, Хабермас е отчасти жертва на собственото си величие: той е затворен, както и американския философ Джон Роулс преди него, в един мисловен свят, населен единствено от почитатели и последователи, все по-малко способен да се занимава с позиции, раздалечаващи се на повече от няколко милиметра от неговите собствени. Често възхваляван като съвременен наследник на Имануел Кант, той рискува да се превърне в модерен Готфрид Вилхелм Лайбниц, конструиращ чрез невъзмутими евфемизми една теодицея, в която дори злините на финансовата дерегулация допринасят за блаженството на космополитното пробуждане, а Западът разчиства пътя на демокрацията и човешките права към окончателния рай на общочовешката законност. Навикът да се приема Европа като пътеводна звезда за света, без да демонстрира особено голямо познание на културния и политически живот в самата нея, още не си е отишъл и е малко вероятно да се предаде само поради неволите на общата валута.

Най-дългата рецесия

Бъркотията, в която тези неволи захвърлиха ЕС, е очевидна. Европа преминава през най-дълбоката и най-дълга рецесия от Втората световна война насам. За да бъдат разбрани нейните кормчии, необходимо е разбиране за подлежащата динамика на кризата. Казано просто, тя е резултат от пресичането на две независими беди. Първата е общата имплозия на фиктивния капитал, чрез който пазарите на развития свят бяха поддържани в движение по време на дългия цикъл, който започна през 1980-те, докато рентабилността в реалната икономика намаляваше под натиска на международната конкуренция, а процентите на растежа спадаха десетилетие след десетилетие. Механизмите на това забавяне, присъщо на самите начини, по които функционира капиталът, са описани с подробности от историка Робърт Бренър в неговата история на развития капитализъм от войната насам. Волфганг Щрейк от своя страна показа какви са ефектите от огромното разширение на държавния дълг с цел не само да се подпомогнат нормите на печалбата, но и политическата избираемост. Американската икономика илюстрира тази траектория особено ясно, но нейната логика важи за цялата система.

В Европа обаче беше поставена в движение и една допълнителна логика, чрез обединението на Германия и устройството на валутния съюз, приет в Маастрихт, последван от Пакта за стабилност – и двете неща направени според германските изисквания. Общата валута щеше да бъде контролирана от Европейската централна банка (ЕЦБ), чиято концепция изглежда е вдъхновена от ултралибералните теории на Фридрих Хайек: тя не дължи отговорност нито на избирателите, нито на правителствата, а само на единствената цел да се поддържат стабилни цени. Доминираща в новата валутна зона щеше да бъде нейната най-голяма икономика, сега разширена на изток, с голям резервоар от евтина работна ръка непосредствено до границите ѝ. Цената на обединението беше висока, което забави германския растеж. За да компенсира това, германският капитал наложи безпрецедентно потискане на растежа на работните заплати, прието от германската работна сила под заплахата от изнасяне на продукционните капацитети в Полша, Словакия или по-надалеч.

Икономическите последствия за Южна Европа бяха напълно предсказуеми. Докато производителността на труда нарастваше, съпровождана от сравнителен спад на производствените разходи, немските експортни индустрии станаха по-конкурентоспособни от всякога и завладяваха една все по-голяма част от пазарите на Еврозоната. По периферията съответстващата загуба на конкурентоспособност на местните икономики беше анестезирана чрез прилив на евтин капитал, взет на заем при лихвени проценти, поддържани буквално идентични сред цялото пространство на валутния съюз, както беше установено в съгласие с германските предписания.

В късната 2008, когато финансовата криза, започнала в САЩ, достигна Европа, надеждността на този периферен дълг се срути, заплашвайки да постави в ход цяла верига от държавни фалити. В САЩ масивните правителствени спасителни акции успяха да предотвратят донякъде колапса на неплатежоспособните банки, застрахователни компании и корпорации, а печатането на пари от Федералния резерв успя да държи под контрол свиването на търсенето. Но в Еврозоната две бариери блокираха подобни временни решения. Не само че статутите на ЕЦБ, записани в договора от Маастрихт, изрично забраняваха изкупуването на дългове на страни-членки, но липсваше и т. нар. Schicksalsgemeinschaft – онази „общност по съдба“, анализирана от социолога Макс Вебер – която да обвърже едни с други управляващите и управляваните в един общ политически ред, при който първите да плащат тежка цена за игнорирането на екзистенциалните потребности на вторите. В европейското подобие на федерализъм не можеше да има „трансферен съюз“ по подобие на САЩ.[530]

Политическа диктовка

Щом само кризата настъпи, сцеплението в Еврозоната можеше да дойде единствено чрез политическа диктовка, а не чрез социални разходи. По този начин Германия, начело на един блок от по-малки северни страни, успя да наложи на южната периферия, вече неспособна да възстанови конкурентоспособността си чрез девалвация, драконови програми за икономии, немислими за собствените ѝ граждани.

Под този натиск правителствата на по-слабите страни започнаха да падат като кегли. Политическите механизми бяха различни. В Ирландия, Португалия и Испания заминаващите си режими, които бяха поели началото на кризата, бяха пометени в избори, установяващи наследници, обещаващи още по-драстични дози от същите лекарства. В Италия вътрешната ерозия и външната намеса се комбинираха, за да заменят парламентарния кабинет с технократски, без промяна на политиката. Един режим, наложен от Берлин, Париж и Брюксел доведе Гърция до ситуация, сравнима с Австрия от 1922, когато Антантата, под знамената на Лигата на нациите, беше изпратила във Виена висш комисар, който да управлява икономиката ѝ.

Почти навсякъде, предписанията, прилагани за възстановяване на доверието на финансовите пазари в надеждността на местните управления включват съкращения на социалните разходи, дерегулация на пазарите, приватизация на обществената собственост: стандартният неолиберален репертоар, при увеличен данъчен натиск.

Време за нов европейски хегемон

Лекарствата от 2011 няма да излекуват болестите на Еврозоната. Удължаванията на сроковете на държавните дългове няма да върнат нещата до предкризисните нива. Нито пък натрупаните дългове са само обществени, къде ти: по някои преценки, неосигурените банкови активи възлизат на може би 1,3 билиона евро. Проблемите са по-дълбоки, лекарствата – по-слаби, а изпълнителите – по-несигурни, отколкото бюрокрацията е склонна да признае. И докато постепенно става ясно, че призракът на фалитите не си е отишъл, укрепителните мерки, закърпени набързо от Ангела Меркел и Никола Саркози едва ли ще удържат дълго време. А партньорството между тях, разбира се, никога не е било равно. Германия, която повече от всяка друга страна от Еврозоната е крайният автор на еврокризата – чрез прокарването на системата на потискане на заплатите у дома и капиталово разхлабване в чужбина – е заедно с това и принципният инженер на опитите да се накарат най-слабите да платят за нея. В този смисъл, часът на новия европейски хегемон е настъпил. А заедно с него и първата невъзмутима манифестация на германско върховенство в Съюза.

Юристът Кристоф Шьонбергер обяснява в най-интелектуалното германско издание, Merkur, че видът хегемония, която Германия ще упражнява в Европа, няма нищо общо с окаяния „лозунг на някакъв анти-империалистически дискурс à la Грамши“. Казва го, с други думи, в онзи благотворен конституционен смисъл, поддържан от юриста Хайнрих Трипел преди около един век за обозначаване на водещата функция на най-мощната държава в една федерална система, каквато е Прусия в Германия през 19 и ранния 20 век. ЕС е също такава система, един по същество междуправителствен консорциум, представен чрез Европейския съвет, чиито съображения са по необходимост „звукоизолирани“ от обществеността: само някаква научна фантастика може да си представи, че някога той би могъл да се превърне в „синьото цвете на демокрацията, изчистено от всякакви институционални наслоявания“.

Но тъй като държавите, представени в съвета, са в огромна степен неравни по големина и тежест, казва Шьонбергер, би било нереалистично да се очаква, че те могат се координират едни с други на равна нога. За да функционира, Съюзът изисква държава, която е от друг порядък на големина, население и богатство, и която да му придава съгласуваност и посока: Европа се нуждае от хегемонията на Германия, а германците трябва да престанат да бъдат толкова плахи при упражняването ѝ. Франция, чийто атомен арсенал и място в Съвета за сигурност днес са от малко значение, трябва да преценява претенциите си в съответствие с това. Германия трябва да се отнася към Франция така, както Бисмарк се е отнасял към Бавария в онази друга федерална система, кайзеровия райх: да успокоява по-малкия член със символични награди и бюрократични баланси, но под прусашко ръководство.

По средата между австриеца и мъжа

Дали Франция може така лесно да бъде сведена до статуса на Бавария във Втория райх остава да се види. Мнението на Бисмарк за баварците е добре известно: „наполовина австрийци, наполовина мъже“. Аналогията може и да не е изглеждала чак толкова далечна при Саркози, със стриктното придържане на Париж към приоритетите на Берлин. Но един по-добър паралел идва от по-близката съвременност: безпокойството на френската политическа класа никога да не бъде разделяна от немските планове в ЕС започва все повече да напомня за онова друго „специално отношение“ – отчаяното британско придържане към ролята на ординарец на САЩ.

Можем само да се чудим колко ли дълго една такава авто-субординация на французите може да продължава без реакция. Хвалбите на генералния секретар на Християндемократическата партия, „Европа сега говори немски“ са по-скоро рецепта за неприязън, отколкото за отстъпчивост. И все пак в продължение на години, до голяма степен поради изкривяванията на френската избирателна система, никоя друга политическа класа в ЕС не е била толкова единодушно конформистка, колкото изглежда онази на Франция. Да се очаква от Франсоа Оланд някаква по-силна степен на икономическа или стратегическа независимост, отколкото от Саркози, би било триумф на надеждата над опита. Нито пък, по същата причина, има някоя друга страна, в която пропастта между общественото мнение и официалните увещания е била постоянно така дълбока.

Оланд дойде на власт по начин, много подобен на онзи при Марио Рахой в Испания – по-скоро като единствена алтернатива, отколкото чрез положително отношение на избирателите. И той може да бъде отслабен също толкова бързо колкото Рахой, щом само дойде времето на икономиите. В европейската неолиберална система, на която той е станал един от местните интенданти, сериозно народно недоволство до днес се появи единствено в Гърция – с някои предварителни трусове в Испания. По останалите места елитите все още очакват да чуят нещо от масите.

Че дори големи изпитания не водят с неизбежност до взривни обществени реакции е ясно от руската пасивност по време на катастрофалното управление на Борис Елцин. Но населенията на ЕС са по-малко бити и, ако условията се влошат остро, техният фитил може да се окаже по-къс. Скрит зад гърба на всички сценарии си остава нерадостният факт, че, дори и ако кризата на еврото може да бъде решена без висока цена за най-слабите (което е малко вероятно), лежащото отдолу свиване на растежа ще си остане.

Източник

Пери Андерсън (род. 1938) е известен американски журналист и историк. Той е професор по история и социология в UCРA и бивш редактор на списанието New Рeft Review.

Коментари (7)

- 03-02-2013|Гост – AUS-RICHTEN!!! *

Когато някой говори ясно, гладко и умно като Пери Андерсън, хората трябва да разбират лесно и бързо къде и за какво са длъжни да си отварят очите. Да, но…, правят ли го? Не?! Dann Aufwiedersehen.**

*/немски/ * „Рав-нис!!!“

** Тогава „довиждане“

- 03-02-2013|Бл. Благоев

Силно тенденциозна статия с антигерманска насоченост. Подобни анализи изобилстват в списания като Stratford, New Week и др., но по-умерени и обективни. Те са по-скоро израз на начетеност до трудно разбиране (ерудиция!?) и пренамереност. Не може да се причислява Саркози (без голям напън) към германските слуги, нито да се отнемат с лека ръка заслугите на тримата посочени в началото Нобелови лауреати. Авторът отлично е запознат с техните заслуги. Един сарказъм и толкоз. Цитатът от Маркес е за украшение.

- 03-02-2013|Виктор Кордон – Германия като източник на всички беди или германск

Този текст, представляващ по същество антигермански филипики, показва нищо повече от страха на англосаксонския свят, а и не само на него, от непоклатимостта и сигурността на Германия и нейната естествена хегемония на фона на всеобщата икономическа криза и особено на безперспективността на американската икономика – с нейните огромни и непосилни външни задължения (които никога няма да бъдат върнати), с колосалния бюджетен дефицит, с безработицата, с фалиралите щати и градове, с безпрецедентно големия брой затворници, с хронично проблемната финансова система и т. н. Всъщност, Пери Андерсън не казва нищо съществено. Той просто дефинира открито новия стар враг, който перманентно застрашава американските интереси още от германското обединение през 1871 г. Не германският нарцисизъм (а нима американците да не страдат от подобни патологични смущения?), а икономическата и политическа доминация на Германия е скритата мишена на гореизложената критика. Именно страхът от германското превъзходство прозира зад нападките на г-н Андерсън. И в това няма нищо чудно: според данни на Централното разузнавателно управление на САЩ за 2012 г., износът на 82 милионната Федерална република е 1 трилион и 492 млрд. долара, а този на Съединените щати с население ок. 310 млн. е 1 трилион и 612 млрд. дол., т. е. докато разликата в населението е близо четири пъти, то тази на експорта е само по-малко от 8%. Е, и ако това не е повод за безпокойство…

Та, антигерманските настроения, които в последно време са особено флагрантни, са съвсем лесно обясними с притесненията и неприязънта на слабите и неспособните да се справят със собствените си проблеми (Испания, Италия, Гърция, а защо не и Съединените щати – кой още не е обвинил Германия за трудностите си?), които обикновено търсят вината не у себе си, а у по-успешните. По-лесно и успокояващо е да посочиш външни причини и врагове, отколкото да видиш грешката у себе си. Именно от подобни чувства са инспирирани и тълкуванията на Пери Андерсън, макар да са изказани в декизирана форма.

- 03-02-2013|Златко

Самият аз се безпокоя от гласовете, призоваващи към нечия – германска или каквато и да е – хегемония в Европа. Всички наднационални съюзи, които са се разпаднали, са го правили поради нечии опити за „хегемония“ (Югославия като последен печален пример). Така че нека не бързаме да обясняваме тона и патоса на Пери Андерсън – стар марксист и левичар, който добре разбира нещата по тоя свят, но си има своите предпочитания – единствено чрез неприязън. Той отдавна е доказал, че стои над подобни неща.

Кризата, колкото и дълга да е, рано или късно ще бъде преодоляна. Но не и амбициите за водачество, които разрушават всички демократични съюзи. В това според мен е ценното предупреждение на този текст – и то трябва да се взема напълно сериозно.

- 03-02-2013|Виктор Кордон

Аз не мисля, че доминацията на което и да е ниво – в природата, икономиката, политиката, културата, науката, техниката – се реализира по предварителни планове и призиви, защото това е напълно естествен процес. Интересно е само това, че германската хегемония се приема за нещо заплашително от само себе си. А в действителност винаги е имало някаква доминираща сила – дали ще бъде Римската империя, дали Османската империя, дали Британската империя, а в нашето съвремие – Съединените щати. Всяка доминация носи своите позитивни и негативни последици. И нищо не може да попречи на този процес – нито г-н Андерсън, нито американският президент, нито ние с Вас.

Дали Германия ще бъде новата доминанта няма никакво значение (тя и сега е един от водещите икономически и политически фактори), защото тази роля ще бъде изпълнявана така или иначе от някого. Свят без доминираща сила просто не е възможен независимо от нашите желания, политически и идеологически пристрастия. Обратното виждане ми се струва утопична абстракция, несъобразена с никакви природни принципи и житейски емпиризъм.

- 03-02-2013|Серкан

Интересен текст… и коментари.

Пери Андерсън критикува (за пореден път) и анализира реалностите (както когато го видях за първи път в „Кемализмът“). И според мен има право, нещата, които описва този текст са точно така в реалния живот. Но… както винаги, той като типичен предствител на интелекта „след дъжд качулка“, е стигнал само до повдигане на въпроси(те). И то най-вече в оня „горен пласт“, на самоизолацията и реенето в облаците, където самия „Пери“ вижда „Юрген“. Не виждам никакви „варианти за решение“. Точно те биха дали дълбочина на текста отвъд стандартното ниво, в което се е забатачил света. Не е достатъчно това ниво на анализ, необходимо е неимоверно по-голямо усилие.

…

За „нормалното в природата“. Как е възможно да стигаме само до проумяване на „нормалността на хегемонията“ и да не виждаме, че тя винаги води до триене, конфликт, сблъсък, взрив, т. е. към прогрес, към развитие?!

Ето един мой любим пример, който видях наскоро. Разглежда освен описаните теми по-горе, тези за „Разделяй и владей“, Разделение, Зависимост, Преразпределение.

Опровергава стандартните клишета, че „нещо си започва или е най-дяволски представено в еди кое си“.

Стадо маймуни, около 50. Доминантен мъжки, който единствен има право да се сношава с останалите женски. Младите мъжкари обаче, негови синове, почукани по „главата“ от майката природа не могат да се удържат срещу „природно поставената“ доминация на главния мъжкар и започват да търсят начин за „компромис“:). Вдига си лявата ръка младия мъжкар пред устата, за да не го вижда доминанта, който се е изправил на задните си два крака и наблюдава „подопечните си“, и започва да си показва червените венци и бели зъби на женските наоколо. Една от тях, и тя пуста нарушителка на „природната повеля на доминанта“, клъвва и се приближава до младока. Доминанта ги вижда много скоро, оглежда се какво да направи, хваща едно малко маймунче, мята го между женските, прави един „як въргал“ и осуетява, поне за сега, „поднесената му свише“, извоювана доминация.

…

Изследване на Harvard business review в броя им от 01-2013 – The best 100 CEOS in the world.

Всъщност са изследвали над 3000 CEO (Главен изпълнителен директор). Най-интересното, във връзка с темата за „Нормалното в природата“, „Разделяй и владей“, Разделение, Зависимост, Преразпределение,… бе процента на жените в тази класация. Колко мислите че е?

Това все пак са най-квалифицираните и водещи специалисти в цял свят. Тук най-малко (УЖ) би трябвало да участват стереотипите, както и идеологиите (като тази за преразпределението).

Хората са равни, имат равни права, равни възможности…???

По-малко от 2%. Това е всичко, което са успяли да „измъкнат“ жените в света на неограничените възможности.

Природа, нормалност… всеки сам да си го слага както му е удобно.

…

Последен пример, може би най-популистки, в очите на най-задръстените консерватори, но той е това, което сме ние „изтока, юга, ориента, бедняците, прахосниците, неуредените, …“ за тези, които по някакъв начин са се уредили малко по-добре. По железните „природни закони“ естествено…

Зависимостта.

Преди около 2 месеца. Испански директор на Служба за борба с организираната престъпност. Запис на телефонен разговор между местен мафиот и руски такъв. Покупко продажба. Правят бизнес. Руснака казва: „Имам две, едната е красива и млада, другата е вдовица и има две деца“. Отговорът е: „Пращай вдовицата, разбира се.“

…

…

…

Световните интелектуалци…

„Секс и майчинство“… 2013?

…

…

…

Тези са за мен най-интересните и важни теми в съвременния свят: „Как „преразпределяме“, как се контролира процеса на „преразпределението“ (транспарентност на административните услуги и въвличане на гражданския контрол),

Причини и алтернативи в нивата на безработица, нивата на младежка безработица, Жените и младите хора в съвременния свят – реалностите отвъд идеологиите – сблъсъка с „природата, нормалността, традициите, радикалния консерватизъм,… ЛИЧНИЯ ИНТЕРЕС“. Слизането на това ниво, търсенето на решения на тези проблеми, това е което би решило „с какво да запълва интелектуалеца времето си“.

Това би било интересно за хората, които винаги ще се нуждаят от помощ.

Да се слезе на тяхното ниво и влезе в техния живот.

Искането за реформация, за реорганизация важи в пълна сила за интелектуалните наследниците на Хабермас и Андерсън. Днес малцина са заинтересoвани от „изкуствени, интелектуални, идеологически, ЕГО войни“. И тези малцина са точно онези, против които цял живот са се изправяли прогресивните интелектуалците.

В един свят подложен на глобална конкуренция, включително И НАЙ-ВЕЧЕ интелектуална и информативна, непроумяването на тази НОВА „природна реалност“ (Как реално да помогнем на човечеството и да спрем да измисляме нови идеологии за да запазим хегемонията на „доминанта“?) довежда до естествена изолация и саморазделение на „всеки от всеки“.

- 03-02-2013|Историк

Ако наистина Пери Андерсън е „стар марксист и левичар“, то жалко. Защото всеки стар марксист и левичар си има едни определени увреждания, които са трудно лечими.

Но нека приемем, че дори и един „стар марксист и левичар“ може от време на време да вижда и ясно нещата.

Всъщност, ключово за разбирането на историческите процеси в съвременността (а те са си именно исторически, въпреки че все още не са „минали в историята“), е следния откъс от памфлета на Пери Андерсън:

„Цената на обединението беше висока, което забави германския растеж. За да компенсира това, германският капитал наложи безпрецедентно потискане на растежа на работните заплати, прието от германската работна сила под заплахата от изнасяне на продукционните капацитети в Полша, Словакия или по-надалеч.“

Дано наистина всички (а ако не всички, то поне „левите“, представител на които е и самият Пери Андерсън) проумеят какво означават горните думи!

Защото в момента, в Европа, и то за съжаление именно откъм „лявото“, се надига едно повторение на същото това (за което споменава Пери Андерсън, когато говори за Германия и нейното обединения), само че в един още по-голям, този път вече общ ЕС-мащаб.

В момента се е задал един напън да се прави едно още по-силно „обединение“, цената на които отново ще се окаже, разбира се, отново „висока“ – и отново капиталът, разбира се, ще „наложи безпрецедентно потискане на растежа на работните заплати“ – и отново това ще бъде „прието от работната сила под заплахата от изнасяне на продукционните капацитети в Полша, Словакия или по-надалеч.“

Така че молбата ми към „левите“ е: като четете Пери Андерсън, и като четете какво е написал за „цената на обединението“, моля имайте го предвид – и не го повтаряйте отново, този път в мащабите на цяла Европа.

Малкият лов на вещици

Автор: Улрих Грайнер

Член пети от немската конституция гласи: „Цензура не се осъществява“. И какво, ако тя все пак се осъществява? Например с човеколюбивото намерение да се пощадят чувствата на определени малцинства? Известни немски издателства обявиха, че възнамеряват да преработят изданията на някои класически детски книги и да заменят изрази, които могат да бъдат възприети като обидни, с по-неутрални такива. Клаус Вилберг от издателство „Тинеман“, което издава книгите на Михаел Енде и Отфрид Пройслер, възнамерява да премахне „остарели и политически вече некоректни изрази“. А как иначе, освен като цензура и фалшифициране, трябва да се нарече нещо подобно?

В книгата на Пройслер Малката вещица три деца се преобличат съответно като негърче, китайско момиченце и турче. Тези понятия трябва да изчезнат, според волята на Вилберг: „Децата ще се преобличат като нещо друго“. Но изборът им намалява все повече: като индианец, циганин и ескимос също не става, това би било дискриминация; спяща красавица би било сексистко, а шейх – враждебно към исляма. А вещица пък изобщо не върви, вече много отдавна.

Може би пират? Най-силното желание на Пипи е да стане пират. Сега за сега героинята от легендарната трилогия на Астрид Линдгрен Пипи дългото чорапче е само „негърска принцеса“, Тоест, беше. Издателство „Йотингер“ е отстранило обидната думичка още преди години. Днес Пипи е „тихоокеанска“ принцеса (Südseeprinzessin). По онова време, в средата на 60-те години, думата все още не е била обидна, казва издателството, днес вече тя не може да бъде оставена без поправка. В страната се разразява фурор от политическа коректност. Министърката Кристина Шрьодер, запитана от вестник „Ди Цайт“, как самата тя би се произнесла за „малкото негърче“, което се появява още в самото начало на романа на Михаел ЕндеДжим Кнопф и Лукас машинистът, отговаря, че би направила от него „бебе с черен цвят на кожата“.

Нека сега да огледаме сцената. На остров Лумерланд, който, под регентството на крал Алфонс Дванадесет-без-петнадесети, е обитаван от госпожа Ваас, господин Ермел и Лукас машиниста, един ден пристига пощенски пакет. Отварят го:

„‚Бебе!‘, извикаха всички изненадано, ‚черно бебе!‘ – ‚Това най-вероятно е един малък негър‘, отбеляза господин Ермел и направи много умна физиономия.“

Госпожа Шрьодер сигурно ще преведе откъса така: „‚Бебе!‘, извикаха всички изненадано, ‚черно бебе!‘ – ‚Това най-вероятно е бебе с черен цвят на кожата‘, отбеляза господин Ермел и направи много умна физиономия.“

Господин Ермел е човек с голяма доброта и малко разум, но пък чак толкова тъп – не. И целия виц на сцената изчезва. Защото истински черният в Лумерланд е Лукас, който по цял ден пътува с локомотива си по острова и никога не успява да измие напълно саждите, въпреки своя особен „машинистки сапун“. Той си остава значи черен, „но когато се усмихваше, в устата му се проблясваха здрави бели зъби. Освен това на лявото си ухо той носеше малка златна обица“.

Расизъм ли е, когато Пипи казва „Всички хора в Конго лъжат?“

Вижда се веднага: Лукас не е карнавален негър, Джим Кнопф е истинският негър. Ако някой там ще започва да коригира, то няма как да се спре. ПриПипи дългото чорапче това е още по-валидно. Изследователят на антисемитизма и расизма Волфганг Бенц е открил преди известно време, че книгата на Астрид Линдгрен е „натоварена с враждебности“ и белязана от „колониален расизъм“. Доказателството за това: Пипи твърди, че всички хора в Конго лъжели.

Да, тя го казва, и то по следния начин: Пипи си върви един ден по улицата, заднешком. Запитана от съседските деца Томи и Аника защо, тя отговаря: „Не живеем ли в свободна страна? Не може ли човек да си върви както му харесва?“ В Египет например, където тя вече е била, всички хора вървели по този начин, а в дълбините на Индия пък вървели на ръце. “, Сега вече лъжеш‘, каза Томи. Пипи размисли за момент, ‚Да, имаш право, лъжа‘, каза тя тъжно. ‚Да се лъже е грозно‘, каза Аника. ‚Вярно, да се лъже е многогрозно‘, каза Пипи още по-тъжно. ‚Но от време на време го забравям, знаеш ли. А между другото‘, продължи тя, и цялото ѝ луничаво лице отново засия, ‚ще ви кажа, че в Конго няма нито един-единствен човек, който да казва истината. Те лъжат по цял ден. Започват рано в седем и не спират, преди да е залязло слънцето“.

Разбира се, че задачата на един изследовател на расизма е да открива расизъм, но може би все пак той трябва да отправя погледа си към реалността, а не към фикцията. Защото Пипи дългото чорапче е не само детска книга, но и литературен шедьовър. Тя си играе виртуозно с различни нива на истина и действителност. Когато Пипи признава, че за съжаление често послъгва, а в същото време твърди, че всички конгоанци лъжат, това ни напомня за формулирания от британския философ Бъртранд Ръсел известен логически парадокс: „Епименид, критянинът, каза: всички критяни са лъжци“.

За децата това не е проблем, само за възрастните. А възрастните никога не са обичали Пипи истински. Във Франция книгата е била издавана повече от четиридесет години в силно съкратен вариант, без това да направи впечатление. Всички провокиращи пасажи, и преди всичко определено нахалното поведение на Пипи пред учителите, са били съкратени. Когато Астрид Линдгрен узнала за това, през 1995 най-после се появило пълното издание. Но Пипи е не само нахална, не само анархистка, тя има също и бистра глава. Веднъж тя е похвалена от учителката за някакво добро дело: „Затова сме тук я – за да се отнасяме добре и приятелски към другите хора“. На което Пипи отговоаря: „Хехе, а за какво са тук другите хора?“

С отпадането на негърската принцеса наследниците на Линдгрен очевидно са се съгласили. Никой не ще да си създава ненужни ядове. Ясно като бял ден е обаче, че „негрите“ на Пипи не са нищо друго освен една изразена без задръжки и невинна заигравка с онези фантазми за наивните примитивни хора, които не дават мира още на Гоген. Ами Пипи пътува до Тихия океан, където, както е известно, чернокожи няма, поради което критиците са отбелязали, че трябва да се казва „полинезийци“. Само че това го няма у Линдгрен. Там си пише „negerprinsessa“, а на едно място Пипи казва: „Ще си имам един собствен негър, който всяка сутрин да ми маже цялото тяло с вакса за обувки. За да стана също толкова черна като другите негърчета. Всяка вечер ще се поставям за лъскане, заедно с обувките“. Това днес вече не го разбират дори и възрастните, тъй като в повечето хотели обувките вече не се почистват и лъскат.

Значението на думата „негър“ действително се е променило. Днес това е презрителен израз, който не е позволен при уважителното общуване. В един литературен текст обаче той може да бъде допуснат, например при ролева проза. Но тя също може да бъде проблематична. Писателят Уве Тим например се разправя в романа си Моренга с немския колониализъм в Африка. Там се казва: „Старши лейтенант Готшалк беше пренесен на брега от един негър“.

Заради тази формулировка той е бил силно критикуван, казва Тим в интервю за „Цайт“ – между другото не от африканци, а от немци. „Но този пасаж се разказва от гледната точка на Готшалк, а за него черните са си негри“. Не може просто да се пренебрегне историческата употреба на езика и нещата да се представят в някакъв изчистен език. Това би било пълна историческа бъркотия.

И наистина: всяка употреба на езика е белязана от обстоятелствата на времето си. В драмата на Шилер Заговорът на Фиеско в Генуа се появява чернокож: „Мули Хасан, мавър от Тунис. Физиономията му е оригинална смесица от лукавство и капризност“. Той се опитва неуспешно да прободе Фиеско. За пари би извършил всичко – и срещу по-голям подкуп преминава на страната на Фиеско. А преди това казва: „Господине, можете да ме наричате негодник, но глупак не позволявам“. На което Фреско отговаря: „Ама че горделив дзвер. Дзвере, кажи кой те нае?“

Може би е добре това, че в наши дни пиесата вече почти не се поставя. От друга страна думата „мавър“ е толкова очевидно старомодна, че едва ли може да ѝ се припише някакво губително въздействие. Пък и, в края на краищата, Шилер е висока литература, там сме по-внимателни.

Но при детските и юношеските книги междувременно цари състояние на тревога. Безбройните издания за юноши на Робинзон, Моби Дик и Гъливервинаги са били издавани в съкратени и цензурирани версии. Това никога не е имало значение, тъй като всеки, който е достатъчно възрастен, може лесно да си намери оригиналите. Но как изглеждат нещата в случая с Астрид Линдгрен, Отфрид Пройслер и Михаел Енде? А може би и с мнозина други, чиито текстове отдаван вече са били тихо цензурирани? Това също са произведения на литературата, чието време на възникване с неизбежност е белязало употребата на езика и цялата им същност. Бива ли да премахне това белязване? И може ли да се намества лъжливия народ на Пипи първо в Конго, после в Никарагуа и накрая в Кения, както го е правило издателството едно след друго, докато при Линдгрен хората са си лъгали открай време в Конго?

В края на краищата издателствата ровичкат из текстовете не просто от морални съображения. Клаус Вилберг, запитан по този повод от „Цайт“, обяснява, че в по-старите книги понякога има обрати, които вече не са разбираеми за днешните деца. Изразът „шибам си обувките“[531] трябва да се заменя от „лъскам си обувките“, а остарялото „хенди“ – от по-актуалното „смартфон“. С други думи, става дума за това да се поддържа одобрението за детската класика на обичайното ниво на продажби и да не се сплашват малките деца чрез непознати езикови употреби. Но този опит да се създаде някакво тотално осъвременяване е осъден на провал при по-претенциозни текстове.

Уинстън Смит, героят на романа на Джордж Оруел 1984, е чиновник в така нареченото Министерство на истината. Задачата му се състои в това да пренаписва книги и статии от вестници, тоест да ги фалшифицира със задна дата. Приятелката му Джулия е по-млада от него, тя е израснала при режима на Големия брат. Един ден той ѝ казва: „Ясно ли ти е, че миналото действително е било изличено? Всички документи са или унищожени, или фалшифицирани, всяка книга е пренаписана, всяка картина – нарисувана отново, всеки паметник, всяка улица и всяка сграда е преименувана, всяка дата променена. Историята е престанала да съществува“.

Чак толкова далеч ние за щастие не сме стигнали. Вече се намесва не Големият брат, а Малкият брат „политическа коректност“. Но неговата неуморна дейност не трябва да се подценява. Той се реализира чрез действията на ония многобройни, често заплащани от държавата пазители на добродетелта, които действат по повеля свише – било то в името на феминизма, антисемитизма и антирасизма – и които с идеологически прецизиран уред за нощно виждане незабавно разкриват всякакви тъмни отклонения от пътеката на праведните. Който търси, намира. Но за съжаление – много рядко онези изпълнени от омраза побойници, чиито злодеяния са очевидни за всички. Ако изобщо някога са ги чели, те със сигурност не са стигнали до отвратителните си идеи чрез криворазбрания прочит на Малката вещица или Пипи дългото чорапче.

Без съмнение в тази страна има расизъм, както и все повече съграждани от не-немски произход, които намират думи като „негърска целувка“ или „мавърска главичка“[532] не особено комични, или откриват в идеята някой да се преоблече като „негър“ или „турчин“, израз на онова „бяло-доминантно мислене“ заради което Волфганг Бенц критикува Астрид Линдгрен.

Меконен Месгема например вижда нещата точно по този начин. Като беглец от Еритрея той е дошъл в Германия на четиринадесетгодишна възраст, завършил е тук училище, следвал е журналистика, работил е за телевизионния канал WDR, а в момента ръководи отдела „Мигарция и различие“ към фондацията Хайнрих Бьол. Именно той е накарал издателството „Тинеман“ да преработи Малката вещица – чрез едно „масивно, по въпроса обаче коректно, писмо-оплакване“, както казва Вилберг.

В разговор с „Ди Цайт“ Месгема описва трудностите и предразсъдъците, които му се е налагало да преодолява в хода на живота си. Докато четял на дъщеря си Малката вещица, той стигнал до главата, в която малките деца се преобличат. „Просто блокирах. Тя го забеляза и ме попита: какво има? Отговорих ѝ: тук просто бъка от расистки изрази. За нея това не е непозната дума. Тя знае, че съм говорил със служителите от детската градина, за да не се употребява повече думата „негър“. Веднага писах на издателството, че намирам тези изрази расистки“.

Разбира се, на Месгена може да се отговори, че той трябва да размисли върху проблема, че всяко написано нещо подлежи на закона за езиковото остаряване. И този закон не може да се отстрани чрез пренаписване на текстовете, независимо от това дали става дума за Библията или за Малката вещица. На второ място може да се отговори, че критикуваните от него книги са играли важна роля в читателските биографии на много немски деца, които днес вече са възрастни, и че не бива да им се открадват тези спомени. По онова време преобличането като турчин или негър със сигурност е било просто невинно забавление. Също както и при тримата царе от Библията, които идват, за да се поклонят на Младенеца: и до ден-днешен единият от тях се преоблича като мавър, макар че в текста на Библията такова нещо не се споменава.

Така би могло да се отговори, но преди това би трябвало да се помисли върху един широко разпространен аргумент, който се появява и при Кристина Шрьодер, когато тя казва: „Дори и без зла умисъл думите могат да причиняват вреда“. С това се има пред вид, че – дали от лекомислие или на уж – употребата на думата „негър“ посява семето на расизма, което, веднъж попаднало в детската душа, може да доведе до зла жътва.

Но това, с извинение, е наивна мисъл. Тя предпоставя у детето един вид невинност, която може да бъде запазена като го предпазваме от вредни думи. И чрез това недовижда простото състояние на нещата, а именно, че никоя възпитателна идея не е достигала целта си по директен начин (за щастие), защото характерът а човека възниква диалектически, чрез различни обрати на отражението, противоречието и наддаването. Така че едно дете, което от самото начало е било учено колко лошо е да се казва „негър“, може би някога ще бъде обхванато именно от желанието най-после да произнесе лошата дума – и евентуално да възприеме като истина следствията на презрението, с които тя е свързана.

Дали си вярваме на сериозно, че някой възпитава читателите на Астрид Линдгрен като расисти, щом не прочиства текстовете ѝ? И дали педагогическата енергия няма да бъде по-добре отправен към онази армия от невежи, които още никога не са и чували за Пипи дългото чорапче – но въпреки това знаят прекрасно кой е Негъра?

Но какво всъщност казват самите малки читатели?

„Ди Цайт“ е поставила проблема пред два класа ученици в Хамбург. Ето тук някои отговори: „Преди много от германците са смятали, че са по-умни от хората в други страни. За тях е било смешно например да се преобличат като турци, китайци или негри. Моите родители идват от Испания и Турция. Ето защо аз не мога да се смея на нещо такова“.

Или: „Когато наричат някого ‚негърче‘, това звучи като името на домашно животинче. А това е гадно! Щом такива думи се появяват в книги, то книгите трябва да се променят“.

И накрая: „Думата ‚негърска целувка‘ днес не бива да се казва, това е подло по отношение на черните хора. Затова думата негър в никакъв случай не може да се появява в някоя история“. Така или подобно звучат повечето отговори.

И какво следва от това? Ако резултатът може да се счита за представителен (което ние не знаем), той е силно окуражителен. Защото той означава, че децата, разполагащи с известна читателска практика, са много чувствителни по отношение на подбора на думите, а следователно страхът, че те биха могли да бъдат подведени по криви пътища чрез някога безобидни, днес обаче зловредни думи, е неоснователен. Тези деца трябва просто да си създават собствен опит относно историчността на текстовете, за да разберат сами колко малко може да се постигне чрез пренаписване.

Допускането за някаква простодушна детска душа, която трябва да бъде предпазвана от лоши думи, води в грешна посока. Най-вероятно е, че е вярно обратното допускане: че детската душа в никакъв случай не е чиста и невинна, а още отрано наситена с агресивност – една дума, която трябва да бъде превеждана чрез „жизненост“, за да изглежда по-малко плашеща. Подтикът към агресивност намира примерно в приказките на братя Грим онова поле, в което може да се разиграе без особена вреда. Приказките нарушават всички правила на политическата коректност. В тях царят убийства и престъпления, майки биват изгаряни, а синове – убивани. Това не трябва да ужасява никого, защото всичко това се разиграва в главата, но не се случва в реалността.

И ако все още не са умрели, то си живеят и до днес. Ако пък не, не може да ни помогне и пренаписването на приказките. Както, между впрочем, фалшифицирането още никога не е помагало.

Източник

Улрих Грайнер е немски журналист, автор и литературен критик.

Коментари (6)

- 05-02-2013|Миречек

Всичко това в Германия много напомня нашите тукашни „български“ дискусии по „важни“ теми от типа на това, дали турското робство било „турско“ и дали било „робство“, и не може ли някак да се пише не „турско робство“, а някакво друго словосъчетание…

- 05-02-2013|Даниел

Не, Миречек, не напомня. В единия случай става дума за Истореография, основаваща се на изследвани факти и научна аргументация, в другия случай става дума за художествена литература.

Все едно, например, да хванеш „Под Игото“ на Вазов и да замениш

„Лудите, лудите, те да са живи“

с

„Хората с нервно-мозъчни заболявания, хората с нервно мозъчни заболявания, те да са живи“.

И тук аз казвам – долу ръцете от литературата. Глупостта не се преодолява с мисловни забрани. Никой няма нужда от издатели, които мислят читателите си за прекалено глупави, че да поставят определена дума в семантичен или исторически контекст. Децата затова имат родители, за да ги учат на нещо, а не да крият от тях неудобните факти.

Между другото думата Neger в Германия е толкова безнадеждно старомодна и излязла от езика, че не може да предизвика нещо друго освен снизходителна усмивка. Дори простичкото „чужденец“ (Auslaender) съдържа в момента много повече расистки конотации.

„Българин“,“румънец“ и „грък“ са също актуални:)

- 10-02-2013|Стоянов

Хубав текст! Навежда ме към следната абсолютно коректна мисъл: да се правят специализирани издания, да речем на „Пипи Дългото чорапче“: за конгоанци (в които конгоанците не лъжат, а лъжат мароканците), за хора с тъмен цвят на кожата (афроамериканци и други), за скандинавци, за гърци (в тези издания ще е нормално в България всички да лъжат, както и в българските – да лъжат всички гърци) и т. н. Другият вариант е Пипи да бере цветенца и да пее химни за красотата на природата, перейки си чорапчето с „Persil“ (със задължителна бележка под линия, че в текста има продуктово позициониране). Смисленото усилие, струва ми се, е да се обясняват думичките в книжките, а не да се заменят. Смислените усилия обаче са трудоемки. Другото е изпитано: няма я думата – няма го проблема.

- 10-02-2013|milenka_i – re:

Напоследък срещам толкова много недомислици и глупави неща по тази тема, че си задавам въпроса: Хората правят ли разлика между книга и действителност, между филм и историческа истина, между изкуството и живота??? За съжаление, поради намаленото четене, доста от тях са престанали да виждат тази граница…

- 11-02-2013|Black Wolf

Крайно време е швабите да въведат названието афрогерманец и да се разреши проблема.;)))

Европа е обречена. Само, единствено и изцяло поради собственото си малоумие.

- 14-02-2013|Боряна Пирьова

Тово ново създадено явление „политическа коректност“ е нов преименован вариант на комунизма. Има за цел да противопоставя хора, групи, нации едни срещу други, вместо нормално да възприема различността. Изкуствено насажда умраза, която лесно ща преминава във варианти от типа на „господство на пролетариата“ и „класова борба“.

За политическата коректност, стигмата

и безмилостната борба за пред! последното място…

Автор: Златко Енев

Политическата коректност бавно, но сигурно, се превръща в пробен камък за поведението и мисленето на всеки от нас. Нещо безспорно странно (ако и напълно обяснимо, както ще се опитам да посоча по-долу), като се има пред вид историята на понятието, която започва почти на шега: така наречената „нова левица“ в Америка го използва най-вече иронично, като начин за по-приемливо описание на собствените си доста очевидна ортодоксалност по въпросите на социалната промяна.[533] С течение на времето обаче шегичката започва да става все по- и по-сериозна: на много места по света сухото съкращение P. C. започва да се възприема от все повече хора като новата водеща, и може би не по-малко тежка от предишните, идеология на модерността. При това директното противоречие с принципа за свобода на словото и изразяването е само един, и може би не най-важния, аспект на проблема. Нека да го кажем направо: в наши дни политическата коректност започва все повече и повече да се превръща в средство за упражняване на власт. При това власт, упражнявана най-вече от представители на групи, които в продължение на огромна част от човешката история са били стигматизирани, експлоатирани, сегрегирани или просто тормозени, по най-различни начини, а днес, използвайки това ново и неочаквано ефективно оръжие, най-внезапно се оказват на другия край на тоягата, която съответно започват да размахват (човек би казал), не по-малко ефективно от ония, която някога са я използвали върху собствените им гърбини. Впрочем, това последното твърдение е доста спорно, така че нека го оставим настрана и се заемем с онова, което има директно значение за нас, българите от началото на 21-ви век, все още живеещи в една страна, почти девствена откъм изкушенията и заплахите на подобни западни моди[534]. А това означава да се заемем с въпроса дали, и ако да, то до каква степен, тази нова и тъй странна западна мода е започнала да прониква в собствените ни животи?

Конкретният повод за започването на това размишление бяха няколкото коментара във връзка с новината, че в Германия детските книги вече рутинно се коригират, за да бъдат „освободени“ от политически некоректни съдържания. Става дума за премахването или замяната с други, на някога невинни думички като „негър“ или „циганин“, които днес вече се считат за несъвместими с тона на уважителното поведение между цивилизовани хора и съответно са премахнати от разговорния език. Легитимно ли е нещо такова или не?

Нека да започнем с това, че времената, в които живеем, все по-ясно започват да доказват истинността на простичкия факт, че думите не само могат да правят дупки, но и много често тези дупки се оказват значително по-тежки от всевъзможни други рани. Оттук и все по-нарастващата важност на понятието „стигма“ и свързаните с него изследвания – социологически, психологически и педагогически.[535] Оттук и необходимостта лека-полека и самите ние да започнем да вземаме всичко това вече по-на-сериозно. В края на краищата, като наследници на гордо национално име, свързано с такива производни из различните западни езици, като vulgar или bugger (и двете думи изглежда водят началото си от „bulgar“), самите ние очевидно можем да се считаме за истински щастливци, че днес по някакво чудо не се намираме сред хората, изискващи от останалите да не употребяват националното им име, защото звучало обидно. Нещата съвсем не са толкова прости, колкото може би изглеждат на пръв поглед и отмятането на дискусията като маловажна, за едното чудо може да се окаже малко нещо преждевременно. Прочее, нека изчакаме и видим.

Причината, поради която немските издатели стигат до идеята да коригират детските класици, съвсем не е толкова далеч от ума. Думите правят дупки. Езикът може да служи като оръжие – и децата не трябва да бъдат приучвани към тази му употреба (те така или иначе ще я научат достатъчно бързо). Всичко това е ясно, и въпреки това усещането за неудовлетворение и раздразнение пред изгледа за реално осакатяване на такива великолепни изяви на свободния човешки дух, каквато примерно е най-великата и прелестна малка анархистка на тоя свят, Пипи дългото чорапче, не ни напуска нито за миг. Но защо? Защо е така?

Тук, както изглежда, ние достигаме до един от най-важните и принципни недостатъци на политическата коректност: от момента, в който тя бъде превърната в идеология, тоест в нещо, предявяващо универсални претенции и предписания към начините на собственото ни поведение, лично и колективно, тя с неизбежност започва да влиза в противоречие с (някои от) изискванията на простичкия човешки здрав разум. Точно както и по времената на комунизма или фашизма, новата идеология не може да ни спести необходимостта да мислим със собствените глави, да използваме за целта собствените си, а не нечии чужди, мозъчни клетки. Езикът, бидейки по същността си сечиво, ако и най-съвършеното от всички човешки, сам по себе си е нещо неутрално, лишено от оценъчни елементи. Те се появяват, затова пък с неизбежност, единствено в процеса на неговата употреба, както и при всяко друго сечиво. В конкретния случай това означава, че думи като „негър“ или „циганин“, както и всички други думи, са обидни не сами по себе си, а само във връзка с начина, по който биват употребявани, тоест с интенциите и конотациите, които им придава процесът на тяхната употреба (включително и неговите исторически измерения, разбира се). И именно оттук идва острото чувство за неудовлетворение, което ни изпълва при мисълта за „цензуриране“ на Пипи или някой друг от героите на детската класика – които са класика именно поради причината, че в хода на времето са доказали своите добри интенции, своите универсално валидни човешки ценности, своята простичка човешка доброта. Нито Пипи, нито Хък Фин, нито пък Джим Кнопф или някой друг от героите на всепризнатата детска класика целят да причинят някому рани, използвайки езика на времето, в което живеят – и който по някаква причина вече изглежда неприемлив за нашето собствено. „Негрите“ на Пипи – на които тя завижда не на шега, примерно поради напълно логичната причина, че бял пясък изглежда много по-красиво върху черно, отколкото върху бяло задниче – съвсем не са афро-американците на нашето ежедневие, на които ние, разбира се, дължим любезността и коректността да ги наричаме по начини, които те самите са избрали като не-обидни. Впрочем, това последното го дължим колкото на тях, толкова и на самите себе си, на собствените си съвести и изисквания за зачитане на човешкото достойнство, независимо от външния вид, под който то ни се представя. ЧОВЕКЪТ е нещо, на което дължим респект, точка. По този въпрос няма какво толкова да се дискутира.

Но работата е там, че в думите и поведенията на класическите детски герои липсва именно нещото, в което днешните критици обвиняват авторите им: те не са расисти, не са етнически или полови шовинисти, не са омразници. Това са прекрасни млади същества, пред които светът се прекланя не случайно, вече толкова време. И езикът, който те ползват, не е език на омразата или расовото, или каквото и да било друго превъзходство – ако и в него да присъстват думички, които биха могли да бъдат тълкувани по този начин.

Именно в това е проблема. Няма универсални рецепти за откриване и елиминиране на омразата. Както всички знаем, тя може да бъде великолепно изразявана и без помощта на езика, понякога далеч по-ефективно, поради по-трудната си доказуемост. И когато някой се изправи пред нас, и заяви, че това или онова конкретно нещо е доказано еднозначно като изказ на омраза, ние започваме да се бунтуваме. Особено като българи, особено като хора, преживели твърде дълги периоди от историята и личните си животи във времена на заявявана еднозначност. Стига толкова, това вече сме го виждали. Ало, другарю партиен секретар! Как така се появяваш отново, нали уж вече те бяхме елиминирали?

Упс! Полека! Полекичка, моля, защото пък тук вече самите ние започваме да навлизаме в полосата на (несъществуващата) еднозначност. Политическата коректност може и действително да си приписва меродавни функции, които няма как да ѝ признаем без бой, но пък проблема, или по-скоро язвата на човешкото съвместно съществуване, срещу която тя се опитва да се бори, е повече от реален. Страхът, недоверието, омразата към Другостта и Различността, са сред най-базисните факти на нашето човешко битие – и всеки опит за тяхното укротяване и известно намаляване безспорно заслужава внимание и респект. Така че нека не избързваме със заключенията и се опитаме да мислим по-нататък, в името на общото ни противопоставяне срещу омразата.

За какво например става дума, когато откъм Европа ни спускат окръжни наредби, изискващи определени корекции на учебниците за средните училища, които ни изправят пред очевидната необходимост ако не да цензурираме, то поне да коментираме и снабдяваме с нов обяснителен апарат, националните си класици? Не е ли това точно същото? Отново израз на политическа коректност, някакви неубедителни и често изглеждащи фалшиви заигравки с чувствата на съседите ни, на които – така твърди Европа – сме дължали уважение. Чакай бе, какво уважение, какви пет лева, когато тук става дума за факти? Така са мислели и говорели хората, така ги представяме и ние. Какво тук има толкова да се разсъждава?

Ха! Именно, именно. Взехте ми думите от устата. Така са мислели, така са говорели. Виждате ли вече първата и може би основна разлика между нашите национални класици и, да речем, Пипи дългото чорапче? Пипи НЕ МИСЛИ онова, което ѝ приписват критиците на нейния език. Нито пък го прави Астрид Линдгрен. Ботев, напротив, не само го мисли, той най-директно отдава живота си за него – което е и основната причина, поради която днес му издигаме паметници. В единия случай става дума за приписване на нещо несъществуващо. В другия става дума за най-чиста реалност.

Ами толкова по-добре, може би ще ми отговорите. Щом значи става дума за реалност, то отново всичко е ясно. „Силно да любя и мразя“ – в учебниците. С останалото да се оправят даскалите. Нас като са ни учили така, да не би да не сме станали хора?

Ха наздраве! Нека малко да укротим емоциите и да се опитаме отново да поразсъждаваме. Времето на Ботев – много различно от онова на Астрид Линдгрен и Пипи дългото чорапче, между другото – сигурно е оправдавало омразата му. В края на краищата ВСИЧКИ по онова време – от мъгливия Албион, през нашенските изсушени от жега полета, та чак до най-затънтените гори тилилейски на другия край на планетата – са се упражнявали в един и същи вид мислене и действие: разделителното. Ние сме си ние, вие сте си вие, и късмет за всинца ни, ако не сме принудени през ден да се хващаме за гушите. Хай сега махайте ни се от главите, дявол ви взел, че инак видите ли…

След което следва… Вече знаем какво, вече сме научени. Първа национална катастрофа, втора национална катастрофа, трета национална катастрофа, четвърта национална катастрофа… „Ей, че ми закатстрофя на езика“, както сигурно би казала Пипи – ако се сещате какво искам да ви кажа, разбира се.

Нека да го кажем ясно и без увъртания: времето на Ботев е едно, а нашето собствено – напълно друго, напълно различно. Днес светът има други приоритети, други планове, други мечти. Ако тогава необходимостта от постигането на национално освобождение – със или без съответстващ икономически смисъл[536] – е стояла над всичко, то днес вече необходимостта е от съвсем различен вид. Необходимостта днес е РАЗВИТИЕТО – хладнокръвно, спокойно, може и със стиснати зъби, но при всички случаи целенасочено – което да ни позволи най-после да достигнем някакво ниво на живот, което да ни избави от вечната роля на десетте хиляди слепи войници, водени от еднооки водачи накъм нещастния си цар, който на всичко отгоре ще падне мъртъв начаса, щом само се сблъска с ужасяващата гледка. А такова развитие, съгласете се, не се постига без сътрудничество с Другите. Не се постига с вироглавство, не се постига с комплексарско перчене, а от всичко най-малко пък се постига с мухлясали от многовековен престой из разни килери, щедро поръсени с отрова за мишки, нашенски омрази.

Ето защо емоциите на великия певец на националното ни Освобождение, ако и безкрайно важни за осъзнаването на всинца ни като наследници на онова, на което сме, трябва да се поднасят на децата с разум и добра преценка за това кое, по какъв начин и накъде води. Ето защо няма страшно когато Пипи казва „аз си искам свой собствен негър, да ме маже с вакса за обувки всяка сутрин, та да стана и аз черна като тях“. Но пък има много страшно, когато не се обясни на малките защо и по каква точно причина Ботев пише „но кълни, майко, проклинай“ – и по какъв точно начин трябва да четем и разбираме всичко това ние – наследниците на неговия борчески дух, но не и на неговата омраза. Ето защо едното е криворазбрана политическа коректност, а другото – израз на съвременно разбиране за историческите ограничения на всяко наследство, в това число и нашето.

Лакмусчето за всичко е омразата. Там, където тя липсва, реални основания за безпокойство няма. Но пък там, където я има реално, няма основания за колебание. Израз на сляпо преклонение пред миналото и неразбиране на настоящето (за бъдещето изобщо да не говорим) би било да поднасяме емоциите на мъчителната си история без обяснения и съвременен коментар, на собствените си деца. С това няма да им извършим добра услуга.

Но това не е единствената причина, поради която трябва да държим очите и главите си отворени, и да не прекратяваме опитите за самостоятелно мислене, колкото и непосилни да ни изглеждат понякога. Една друга, и не по-малко значима причина, е онова, което самият аз предпочитам да наричам „безмилостната борба за пред! последното място“, или „кому ще се наложи да носи бремето на стигмата“?

Историята на Балканите изглежда е белязана открай време от една любопитна и тъжна надпревара, която сръбско-американската изследователка Милица Бакич-Хейдън определя чрез сполучливото понятие „вгнездени ориентализми“.[537] Става дума за всеобщите опити на балканските страни и народи, от Адриатическо до Черно море, да представят съседите си като по-примитивни и по-изостанали от самите себе си. В бивша Югославия нещата дори са били подредени оптически-вертикално, поне на картата: Словения –> Хърватска –> Сърбия –> Босна –> Косово –> Македония (за последното място винаги се води най-жестоката битка, разбира се, така че то си остава по принцип неопределено).

Тази борба, тази битка, засяга по принцип всяка стигматизация, и едно от най-очевидните обяснения за съществуването на целия феномен е в съзнателно или инстинктивно изпитваната необходимост да се избяга от последното място, поради което най-честите носители и поддръжници на всевъзможни стигматизации се оказват хора, които са много близки по манталитет и статус до ония, които стигматизират. Оттук и огромната трудност, с която е свързано преодоляването на този тип мислене и поведение: да се откажеш от него, да го превъзмогнеш, вероятно е по принцип възможно едва тогава, когато не се чувстваш реално застрашен от заемане на фаталното последно място в йерархията на стигмите, тоест когато реално си постигнал някакво по-високо ниво на развитие. А това, естествено, не е въпрос на пожелателно мислене или вълшебни пръчици.

Това е и собственото ми обяснение за огромната съпротива, с която се посреща в България, пък и във всички по-слабо развити общества (предполагам), идеята за приемане на политическата коректност като нещо повече от израз на някаква мода или нов вид чисто идеологическо мислене.[538] Да се възприеме сериозно идеята, че доброволният отказ от използването на думи и символики, свързани с неща като „негри“ или „цигани“, ни поставя в застрашителната ситуация да се окажем евентуално на тяхно място. Дори и във времената на всеобща мобилност (а може би и точно поради тях), когато човек види със собствените си очи колко неспособни са западняците да направят някаква разлика между нас и всички ония, които ние презираме така старателно, стигматизацията си остава една от основните стратегии за предпазване на собствения периметър от заплахата на „последното място“. Естествено, всичко това е предназначено стриктно и само за вътрешна консумация, тъй като, в хода на общуването ни, както Западът, така и ние сме се научили да си кимаме учтиво и да пропускаме покрай ушите си всякакви разговорни детайли; дребната разлика в позициите – реална или въображаема – естествено се игнорира напълно и от двете страни, поне що се отнася до външността на общуването им. Но пък вътре, разбира се, нещата функционират желязно. Да живеят албанците, които презират македонците, които презират българите, които презират… М-да. Последният, ако обичате, да затвори вратата…

Искрено ваш,

Златко Енев

Берлин, февруари 2013

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (11)

- 06-02-2013|Историк

Значи, идеята на автора е ясна – само че според мен тук има нещо много сбъркано, и то в две посоки.

Първата посока е вярата, че някак си „думите не само могат да правят дупки, но и много често тези дупки се оказват значително по-тежки от всевъзможни други рани.“

Дори и да приемем, че обективно е точно така (не съм наясно с какви точно изследвания това би могло да се „докаже“ по някакъв научен начин), пак няма никакъв смисъл да се внушава на негрите (или на циганите), че техният основен проблем е не някакъв друг, а именно фактът, че … ДРУГИТЕ ги били наричали по определен начин…

Много по-голяма полза ще има от точно обратната нагласа: „Наричат ни негри (цигани)? Нищо, ние пък ще им покажем, на практика, че да си негър (циганин) е нещо хубаво и добро!“ От всякаква гледна точка именно това е много по-правилната и резултатна политика! (Нашият собствен опит като народ ни дава основание за това. Какво прави Паисий? Той на практика преобръща „стигмата“! Ако дотогава да си „българин“ е било нещо „долно“ – необразован човек, простак – Паисий преобръща нещата и оттам нататък вече да си българин става нещо добро!)

И второто много сбъркано нещо в цялата тази работа: има огромна разлика между един „доброволен отказ от използването на думи и символики“ – и налагането на този „отказ“ с най-различни държавни или други властови средства. Първото е ОК, второто не е. И не само не е, но и няма как да е. Нещата са добри когато стават по естествения си път.

Докога българите ще употребяват думата „циганин“ в силно негативен смисъл? Ами докогато техните взаимоотношения с циганите в ежедневието продължават да бъдат ПРАКТИЧЕСКИ със силно негативен резултат. Просто това е със всяко нещо: каквато и част от действителността да вземеш, думата за нея ще придобие НЕГАТИВЕН смисъл, ако на практика тази част от действителността ти действа негативно на тебе самия. Да вземем думата „топлофикация“ – обективно погледнато, това е една позитивна дума. В нея няма нищо негативно. Реално обаче днес за огромното мнозинство от хората в София тази дума обаче вече звучи като псувня – софианци вече масово мразят своята „топлофикация“… И така ще е, докато нещо не се промени в самата „топлофикация“ – практически. Проблемът няма да се реши, ако просто заменим „топлофикация“ с някоя друга, по-благосклонна дума.

- 06-02-2013|Благо

Всъщност понятието „политическа коректност“ е /политически коректно казано, ха -ха/ странен оксиморон, защото некоректността е „политическа“, но това не означава, че нямаме нужда от политика на „коректност“. „Стигматизирането“ е отговорност на „стигматизиращите“, а не на „стигматизираните“, опитът да наложиш комплекс на някого съвсем не означава, че последният ти дължи какъвто и да е опит да се доказва пред теб – по-скоро ти имаш комплекс или осъзнаваш безсилието си да обосновеш превъзхождащата позиция, от която си позволяваш да съдиш. Ако действително ние, българите, си въобразяваме, че сме на по-високо интелектуално, морално, ценностно, икономическо и кавото ще да е там ниво, какво правим, за да „издърпаме“ циганите до него/доказвайки така превъзходството си/, защо очакваме мюнхаузенски усилия от хора, върху които стъпваме, за да сме на „по-високо“? И какво ще остане от нашата късогледа надменност ако си дадем сметка, че противопоставянето е всъщност между „нашата“ омраза и „тяхното“ презрение?

- 06-02-2013|Миречек

Благо, Благо…

Никой не е длъжен да „издърпва“ никого до някакво определено ниво – всеки е длъжен сам да си достигне нивото, което той лично смята, че му отива на интелекта, морала, ценностите, и т. н.

И да, все пак да уточним: достигането на едно определено ниво не се получава, като просто си смениш името от „циганин“ на „ром“… Необходими са все пак и някакви други, по-действени усилия, а не само словесни такива.

- 07-02-2013|Благо

Нивото, на което претендираме, че сме, изисква известен културен или ценностен прозелитизъм. Принудени сме да живеем заедно и не можем да си позволим с лека ръка да маргинализираме някого – или го приемаме такъв, какъвто е/без да се оплакваме от негативните резултати от общуването с него/, или му помагаме. Каквото и да си говорим, отговорността е наша, самозаблудите само задълбочават проблема…

- 07-02-2013|Миречек

Каквото и да си говорим, отговорността е не „наша“ – ние, българите, каквото и да си мислиш ти за нас, ние НАШАТА все пак сме я докарали до някъде: страната ни влезе в НАТО, влезе в ЕС (и всичко това НЕ благодарение на присъствието на цигани в родината ни, а по-скоро ВЪПРЕКИ това!).

Въпросът сега е: циганите докъде са я докарали?

И колко още все така ще я карат?

Така че въпросът е кога циганите сами ще поемат отговорност: за себе си, за собствената си съдба – и като индивиди, и като етнос.

- 10-02-2013|Гост

Първо, част от коментиращите по-горе не пишат на коректен български. Проверете кое се пише слято, полуслято и т. н. Дължите го на себе си!

Златко, на български „у-упс“ е „опа“! Трето, драги Миречек, за да спрат циганите да са „цигани“, трябва да се промени – поне отчасти – отношението на българското мнозинство към тях! Иначе ще има дълго да чакаме ромското население да се превърне в чета Мюнхаузени, които да се самоиздърпат за косите си! Един от начините да започне да се променя това отношение е чрез самоконтрол на това, което се говори… Да, в езика има ред думи, изразяващи негативно отношение към една или друга група хора, или пък привилегироващи определена част от човечеството… Разбира се, ако не ги използваме, няма да променим света за месец или година, но постепенно можем да изострим чувствителността на хората към различни форми на негативна дискриминация (Хайде! Нека следващият умник да оплюе позитивната дискриминация и да ми каже, че е Ха-а-американска перверзия или нещо от този тип…)… Всъщност идеята за политическа коректност продължава една от традициите на Просвещението за постепенното образоване на масата с цел постепенна (а не революционна!) смяна на битието й… Тъпотия ли е? Сигурно, но в нея има ‹леб, както сигурно ЧЕ РЕКАТ У ФАКУЛТЕТО… Хае, от мен толкоз…и НЕМА ДА ВИ СЛЕДИМЕ ДЕБАТО…ЧЕ КОНО И ЦИГАНЕТАТА ЧЕКАТ…

- 10-02-2013|Виктор Кордон

Интересна е „логиката“, която кара някои хора да смятат, че българите, германците, белите американци са отговорни за съдбата си и дори носят отговорност и вина пред останалите, а циганите, негрите, индианците и прочие виктимизирани групи не носят отговорност за собствената си съдба, за начина, по който ги възприемат другите. Излиза, че последните нямат необходимите качества и интелектуален потенциал да се грижат за своята участ и за имиджа си. В действителност същите тези апологети и адвокати на посочените „жертви“ сами създават на своите протежета образа на безсилни, некомпетентни, безотговорни неудачници, неспособни да поемат съдбините си в своите ръце, като постоянно ги представят като инфантилни хлапаци, които не са в състояние да мислят и действат самостоятелно, а се нуждаят от непрестанно съжаление, от помощ, от чужди грижи и от необходимостта други да носят отговорност за тях. Тоест, циганите (негрите, индианците и т. н.) не отговарят за нищо, включително и за себе си, а всички останали са им задължени по някаква си причина. И това ако не е расизъм, провъзгласяващ определени групи за интелектуално малоценни, вменявайки им липса на отговорност и задължения пред останалите…

- 10-02-2013|Виктор Кордон – За циганите и отговорността

Мисля, че се прави съществена грешка като циганският въпрос се представя за проблем, чийто генезис се намира изцяло в отношенията на нециганите спрямо ромите, т. е. за проблемите на циганите са виновни другите. Нима, ако всички се отнасят с тях най-мило и любезно, те ще станат по-образовани и по-конкурентноспособни на трудовия пазар? Разбира се, че това е невъзможно! Смешно е да се приписват причините за трудностите и лишенията на ромското население на чужда сметка, като че ли то не носи никаква отговорност за себе си и няма никакви задължения към обществото.

Големият проблем е, че въпросът за обществените ангажименти на ромите не се поставя с нужната острота в публичното пространство от криво разбрана политкоректност и се размива с демагогска риторика, вменяваща цялата вина за незавидното им положение на останалите. В действителност ромите наистина бедстват, защото са неграмотни и безкултурни, не владеят добре българския език, нямат дисциплина и отговорност и им липсват необходимите умения да завързват социални контакти и способност да сетрудят в колектив. Това са навици, които се усвояват в социалната среда и чрез образователната система.

Много цигани са се самоизолирали в гета и не посещават училище, защото тяхната етнокултура ги задължава или по-скоро ги възпитава да постъпват по този начин. Циганите смятат за нормално да не ходят в училищните заведения и е грешно да се смята, че някой ги принуждава или лишава (освен собствените им родители) от това право (макар да са възможни отделни случаи). Нещо повече. Член 53. (2) от Конституцията на Република България гласи: „Училищното обучение до 16-годишна възраст е задължително“. Това задължение на всеки български гражданин се пропуска, когато стане въпрос за правата и отговорностите на ромите, като за тях се оставят само правата. Без образование, без познания и без адекватна информационна, културна и социална подготовка те не могат да бъдат пълнокръвни членове на обществото, не могат да придобият необходимите компетентности и вещина. И това се случва не защото циганите са по-малко интелигентни от другите, а защото не притежават основното оръжие на модерния човек – образованието (друг е въпросът за качеството на българското образование). А докато има advocatus diaboli, които продължават да не признават правото на циганите на отговорност(едно малко позабравено и неглижирано право, без което хората са просто послушно стадо; пример можем да вземем от съвсем близкото минало, когато по време на тоталитарното комунистическо управление хората бяха делегирали на Партията основните си права, както и своите отговорности като личности и граждани; това ни превърна в индивиди, които не умеят да се грижат за себе си и вечно търсят вината за проблемите си в някаква абстрактна държава, в съседите си или в чужди сили), ще продължават и циганското безхаберие и неграмотност, които стоят в основата на техните злочестини.

В България и по света със сигурност има хора, които изпитват отрицателни чувства към циганите, но човек трябва наистина да е силно предубеден, за да твърди, че те са главните виновници за бедите на ромите, без да потърси вината у самите тях.

- 11-02-2013|Джони

Интересно как ще общуваме, ако ги няма „мангал“, „резак“, „ибрикчия“, „печка“ и пр. Футболните агитки ще трябва напълно да онемеят.

- 12-02-2013|Историк

И аз се питам: ако по някакъв начин „национализмът“ го нямаше (не че има как да стане това), тогава с какво ли щяха да пълнят своите „анализи“ редица автори тук? (Вероятно щяха да се нахвърлят със същата стръв срещу някоя друга, измислена от тях, все толкова „важна причина“ за световните неволи…)

- 13-02-2013|Аналитик

В „Бунтът на масите“ Ортега-и-Гасет рисува една печална, но постепенно и неотменно проясняваща се картина на бъдещето, т. е. нашето ежедневие, в което чалгата на политическата коректност залива и най-високите мисловни проявления. Предвиждането му е тъжно като историята на Римската империя, потънала под наплива на неграмотни маси и възприела религиозната коректност на Константин като парадигма на окултуряването на тия последните … Историята, надявам се Историкът да потвърди, се повтаря като фарс – тая болест, наречена политическа коректност, вече сме я преболедували. (Само някои, както рекъл студентът на ченгето, пардон, на блюстителя на реда;-()

Светът до вчера

Автор: Уейд Дейвис

Антропологията е родена от еволюционния модел, чрез който мъже от 19 век като Луис Хенри Морган и Хърбърт Спенсър (който е измислил фразата „оцеляване на най-пригодния“), започват да разглеждат обществата като фази в едно праволинейно прогресивно развитие, от дивачество през варварство до цивилизация.

В техните представи всяка от тези фази на човешкото развитие е свързана със специфични технологически нововъведения. Огънят, грънчарството и лъкът са характерни за дивака. С опитомяването на животните, възхода на земеделието и изобретяването на металообработването ние навлизаме във фазата на варварина. Грамотността вече предполага цивилизация. Всяко общество, предполагали са те, е преминавало през едни и същи фази, в една и съща последователност. Световните култури биха могли да бъдат разглеждани като жив музей, в който индивидуалните общества онагледяват еволюционните моменти, сякаш впромчени във времето, всяко от тях намиращо се на определена степен във въображаемия възход към цивилизацията. И със сигурността на викторианската порядъчност от това е следвало, че напредналите общества имат задължението да помагат на изостаналите, да цивилизоват дивака – един морален дълг, който съответства чудесно на потребностите на империята.

Странно, но за да се разклати и с времето разбие тази общоприета логика, е бил необходим един физик. Франц Боас, образован в Германия едно поколение преди Айнщайн, се занимава с оптическите свойства на водата и през цялото време на изследванията си е измъчван от проблемите на възприятието, които постепенно започват да го запленяват. По еклектичния начин на най-добрата начетеност от 19 век, изследването на една научна област го води до друга. Каква е природата на знанието? Кой решава какво трябва да се знае? Боас започва да се интересува от начина, по който привидно случайните човешки вярвания и убеждения постепенно се превръщат в нещото, наречено „култура“ – понятие, което той пръв започва да предлага като организиращ принцип и полезна изходна точка за интелектуалното търсене.

Далеч напред от времето си, Боас смята, че всяка специфична социална общност, всяка група хора, отличаваща се чрез собствен език или склонност към адаптация, е уникален аспект на човешкото наследство и неговите перспективи. Той става първия учен, който започва да изследва по напълно отворен и неутрален начин как се формират човешките социални възприятия и и как членовете на специфичните общества биват „настройвани“ да разбират и интерпретират света. Боас настоява студентите му да извършват изследванията си на езиците на конкретното място и да участват пълноценно в ежедневието на хората, които изучават. Необходимо е да се положат всички възможни усилия, за да се разбере културата на Другите, да се научи начина, по който те възприемат света, самото естество на мислите им. Такъв един подход изисква, вече по определение, готовност за оттегляне от ограниченията на собствените предразсъдъци и предварителни разбирания.

Тази етнографска ориентация, пречистена до понятието за културен релативизъм, е радикално отклонение от пътя на дотогавашната наука – също толкова уникално, колкото в областта на физиката е теорията на относителността. Тя се превръща в централно откровение на модерната антропология. Културите не съществуват в някакъв абсолютен смисъл; всяка от тях е модел на реалността и следствие от определен набор от интелектуални и духовни избори, направени, с различна степен на успех, преди много поколения. Целта на антрополога е не просто да „дешифрира“ екзотичния Друг, но и да приеме чудото на специфичните и нови културни възможности, чрез които можем да обогатим собственото си разбиране за човешката природа и може би да се освободим от културно късогледство, от онази тирания на провинциалността, която е преследвала човечеството още от момента, в който се е зародила паметта.

Боас доживява да види момента, в който идеите му започват да оцветяват голяма част от социалната антропология, но едва половин век след смъртта му модерната генетика доказва, че интуициите му са били правилни. Изследванията на човешкия геном не оставят съмнения относно това, че генетичното наследство на човечеството е една и съща цялост. Расата е фикция. Всички ние сме изрязани от едно и също генетическо платно, всички сме наследници на сравнително малък брой индивиди, които са излезли от Африка някъде преди около 60,000 години и след това, в пътешествие, продължило около 40,000 години, около 2,500 поколения са разнесли човешкия дух по всяко ъгълче на обитаемия свят.

Оказва се, както е вярвал Боас, че всички култури споделят по същество една и съща умствена проницателност, един и същи груб гений. Дали тази интелектуална способност и потенциал ще бъде упражнявана в удивителни творби на технологическо новаторство, каквото е великото историческо постижение на Запада, или в разплитане на сложните нишки на паметта, свойствени на мита – най-важна грижа на аборигените в Австралия например – е просто въпрос на избор и ориентация, адаптивни прозрения и културни приоритети. В историята на културата няма йерархия на прогреса, нито пък някаква социалдарвинистка стълбица към успеха. Викторианската представа за дивака и цивилизования човек, при която европейското индустриализирано общество стои гордо на върха на пирамидата на прогреса, която се разширява в основата си, при така наречените примитивни общества, е напълно дискредитирана – а всъщност научно осмяна, поради расисткия си и колониален начин на мислене, и също толкова подходяща за животите ни днес, колкото е била и увереността на духовниците от 19 век, че възрастта на Земята е 6,000 години.

* * *

Другите народи по света не са пропаднали опити за достигане на модерността, камо ли пък пропаднали опити да станат нещо подобно на нас. Те са уникални изрази на човешкото въображение и сърце, уникални отговори на един фундаментален въпрос: какво означава да бъдеш човек и жив? Когато са си задавали този въпрос, културите по света са отговорили със 7,000 различни гласа, а тези отговори колективно съдържат нашия човешки репертоар за справяне с всички предизвикателства, пред които сме изправени като вид в хода на безкрайното си пътешествие. Именно на този фон трябва да се разглеждат популярните и противоречиви писания на Джаред Даймънд, един широкообхватен учен, описван последователно като биогеограф, еволюционен биолог, психолог, орнитолог и физиолог. ВПушки, вируси и стомана Даймънд се заема с решаването на нещо, което сам възприема като загадка. Защо се получава така, че някои култури, като нашата собствена, достигат технологическо, икономическо и политическо господство, докато други, като аборигените от Австралия, не го правят? Отхвърляйки разбиранията за раса, интелигентност и вродени биологически различия от какъвто и да било вид, той открива обяснението в околната среда и географията. Напредналите цивилизации са се издигнали там, където околната среда е позволявала опитомяването на растения, което води до създаването на излишъци и увеличаване на населението, което пък от свой ред води до политически централизъм и социално разделение. В това отношение особени изненади няма.

В книгата си Колапс Даймънд се връща към темата за детерминизма на околната среда, като разсъждава върху начините, по които някои от великите цивилизации са стигнали до задънена улица. Чрез разказа за екологичната катастрофа на Великденските острови той внушава, че културите се провалят тогава, когато хората не успяват да посрещнат предизвикателствата на околната среда, чрез безогледна злоупотреба с природните ресурси, и в края на краищата сляпо се носят към точката, отвъд която вече няма завръщане.

И отново – тук нищо, което да предизвика спорове, освен известната повърхностност на аргументите – и именно това е онази характеристика на писанията на Даймънд, която води антрополозите до раздразнение. Самата предпоставка на Пушки, вируси и стомана се състои в това, че в областта на културата съществува йерархия на прогреса, с измерения на успеха, които са предимно материални и технологически; интересното интелектуално предизвикателство тук е да се определи кой в края на краищата ще се окаже на върха. С поставянето на въпроса Даймънд всъщност преповтаря мисленето от 19 век, което модерната антропология отхвърля по принцип. Триумфът на секуларния материализъм може и да е гордостта на нашата модерност, но той допринася много малко за разкриване същността на културата или обясняването на нейното разнообразие и сложност.

Нека да разгледаме начина, по който Даймънд обсъжда австралийските аборигени в Пушки, вируси и стомана. При разглеждането на тяхната проста материална култура, на неспособността им да развият неща като писменост или земеделие, той гласно отхвърля представите за раса, отбелязвайки, че няма връзка между интелигентността и технологическите умения. Но при търсенето на екологически и климатични обяснения за развитието на техния начин на живот, той е също толкова уверен в принципната им примитивност, колкото са били и ранните европейски заселници, които са си останали неубедени, че аборигените са човешки същества. Мисълта, че стотиците различни племена в Австралия може би представляват просто един по-различен начин на съществуване, произлизащ от следствията от специфични набори от интелектуални и духовни избори, изглежда въобще не му е хрумвала.

Всъщност, както австралийският антрополог Уилям Станър отдавна е отчел, областта на въображението на аборигените представлява един от големите експерименти в човешкото мислене. Вместо технологическо магьосничество, те са изобретили една матрица на свързаност, една изключително сложна мрежа от социални взаимоотношения, основаващи се на повече от сто вида различни родствени връзки. Ако не са успели да възприемат някакви подобни на европейските представи за прогреса, това е не защото са диваци, както са смятали заселниците, а по-скоро защото в тяхната интелектуална вселена, сведена до една религиозна философия, позната под името Бленуване (Dreaming), не съществува каквато и да е идея за линейно развитие, нито пък идеализация на възможността или изгледа за промяна. При тях няма идея за минало, настояще или бъдеще. В нито един от стотиците аборигенски диалекти и езици няма дума за „време“. Смисълът на човешкото съществуване тук изобщо не се свежда до подобряване на каквото и да било; той е в участието в ритуалните и церемониални дейности, считани за принципно важни за поддържането на света, точно както е било и в момента на сътворението. Представете си какво би било, ако цялата интелектуална и научна страст на Запада би била фокусирана още от началото на времето върху запазването на Райската градина точно във вида от момента, в който Адам и Ева провеждат съдбоносния си разговор.

Разбира се, ако нашият вид като цяло би следвал пътя на аборигените, ние не бихме успели да изпратим човек на луната. Но, от друга страна, ако Бленуването би се превърнало в универсална религия, днес не бихме били изправени пред следствията от промяната на климата и индустриалните процеси, които заплашват съществуването на живота на планетата.

* * *

Неспособността на Джаред Даймънд да разбере, че културите съществуват в областта на идеите и не са просто или само следствия от повелите на климата и околната среда, може би е една от причините, обясняващи недостатъците на новата му книга, Светът до вчера, в която той се заема да определи какво ние, в модерния свят, бихме могли да научим от традиционните общества.

Той започва, като произволно избира девет теми за изследване, ограничавайки сферата на изследването си от самото начало. Разглежда начините, по които естествените народи отглеждат децата си, грижат се за възрастните, разрешават конфликти и се справят с рискове. Обръща се към ползите от многоезичността и здравословните начини на хранене. И посвещава две глави на опасностите, присъщи на естествения (първобитен) живот, които пък водят до глава, посветена на религията, защото „нашето традиционно и постоянно издирване на източниците на опасност може би е допринесло за произхода на религията“. От някои от тези теми – отглеждането на децата например – той извлича уроци, които могат да бъдат възприети в „нашите лични животи“. Грижата за възрастните хора, здравословните начини на живот и многоезичността подсказват „модели за следване от отделните личности, но също и политики, които нашето общество като цяло би могло да възприеме“. Дискусията върху начините за разрешаване на спорове подсказва „политики за обществото ни като цяло“.

Даймънд е най-добър когато се обляга върху уроците от собствената си работа в Нова Гвинея, родно място на повече от 1,000 от езиците по света, и където постиженията му като естественик и учен са наистина забележителни. Историите за живота му сред племето (народа) Дани, годините, в които е изследвал птици в естествената им среда, случайните му срещи, били те по летищни терминали или сред най-изолираните общности, са комични и проницателни. Наблюденията му във всеки даден момент са винаги оригинални и много често мъдри. Но уроците, които той извлича от това широкообхватно изследване на културата, в повечето случаи са сухи и очевидни. Сигурно може да бъде простено, че единствените заключения тук са: традиционните общества не могат да ни научат на нищо повече от това, че би трябвало да се храним по-здравословно, да включваме бабите и дядовците в отглеждането на децата, да научаваме повече от един език, да търсим помирение, а не възмездие в бракоразводните дела и да ядем по-малко сол.

Казано просто, когато става въпрос за култура, Даймънд се намира на несигурна почва. В Света до вчера той се позовава на 39 различни примитивни общества, 10 от които са от Нова Гвинея, седем от Австралия, а останалите са разпилени по целия свят. Даймънд няма претенции да бъде възприеман като етнограф и повечето от заключенията и наблюденията му са извлечени от преживяванията му с носачи от народа Дани, които са го съпътствали по време на експедициите му из Нова Гвинея. Личният му опит с естествени народи извън Нова Гвинея е ограничен, както очевидно са и познанията му за антропологическата литература; библиографията наСветът до вчера е оскъдна. Една книга, която обещава много, в края на краищата се чете като сборник на очевидното; етнология, правена чрез анекдоти.

Традиционните общества съществуват не за да ни помагат да подобряваме собствените си животи, опитвайки се да наподобяваме някои от техните културни практики. Те просто ни напомнят, че нашият път не е единствен. Едно дете, възпитано в Андите да вярва, че планината е бог-защитник, ще има отношение към природния свят, което е напълно различно от онова на някой младеж, възпитан в Америка да вярва, че планината е инертна маса от скали, очакваща да бъде разкопана. Митологията на народите Барасана и Макуна е при всички случаи план за поддържане на земята и почвите, който ни разкрива как човешките същества някога са живеели с милиони из джунглите на Амазонка. Вземете всичката гениалност, която ни позволи да изпратим човек на луната и я приложете към разбирането на океана – и ще получите онова, което имаме в Полинезия. Тибетският будизъм кондензира 2,500 години на директни емпирически наблюдения върху естеството на ума. Един будистки лама веднъж казал, че тибетците не вярват, че американците са отишли на луната, но те са го направили. Американците може и да не вярват, добавил той, че тибетците могат да постигнат просветление в рамките на един човешки живот, но те го правят.

Гласовете на традиционните общества в края на краищата имат значение, защото те все още ни напомнят, че има алтернативи, има и други начини за ориентиране в социалното, духовно и екологическо пространство. Това не означава, че тук наивно се предлага да се откажем от всичко и да се опитваме да наподобяваме начините, по които живеят пред-индустриалните общества, или че от някоя култура се изисква тя да се откаже от правото да се възползва от гения на технологията. По-скоро става дума за това да почерпим вдъхновение и спокойствие от факта, че пътя, който сме избрали, не е единствено възможния, и че съдбата ни следователно не е необратимо запечатана в някакъв набор от избори, за които е окончателно и научно доказано, че са мъдри. Чрез самото си съществуване различните култури по света свидетелстват за глупостта на онези, които твърдят, че не можем да променим – така както всички знаем, че трябва – фундаменталния начин, по който обитаваме тази планета. Това е едно мнение, което Джаред Даймънд, един дълбоко хуманен и всеотдаен природозащитник, със сигурност ще приветства.

Източник

Уейд Дейвис (род. 1953) е канадски антрополог, етноботаник, автор и фотограф, специализиращ в изучаването на туземните култури по света, особено в Южна и Северна Америка. Той е най-известен с книгата си от 1985, Змията и дъгата, разказваща за зомбитата в Хаити.

Пътища през Балканите. Поглед от България

и описание на масовите практики

Автор: Антоанета Алипиева

През ХIX век пътешествията са философия за живеене, познание и осъзнаване къде народите и отделните човеци стоят в света. Балканите също са дестинация, но в пътеписите или в мемоарите, писани от чужди на тях автори, те са преди всичко зона на екзотиката, на изостаналите икономики, на странните навици и хора. Поне в очите на западноевропейците, които по това време имат вече отработения рефлекс да превръщат пътуването в културен сюжет, Балканите са такива – трудно разбираеми и „чужди“. Те са „други“, затова и се обхождат, за да дадат познание, но почти никога не се превръщат в топоси на постоянно живеене за средния европеец. През XIX век европейците знаят и се стремят към Константинопол, града-чудо на историята, архитектурата и смесицата от нрави и култури. За да стигнат дотам, те обаче преминават през всякакви балкански градове, села и местности. После – се връщат обратно в Европа. Даже и Константинопол за тях е неразбираем. Ето какво пише френският издател Жан Оден, с псевдоним Ж.-Б. Ришар, през 1828/29 г. за този световен град и за европейска Турция, към които се е устремил: „Тази страна, през която ние ще пътуваме, макар че принадлежи към Европа, не предлага нищо от това, което се среща в другите райони на тази богата част на света: пейзажът, изделията, нравите, обичаите, езикът, облеклото – всичко е различно. Това е един нов свят за туриста от Запад.“[539]

Като до главен град до Константинопол се стига и с параход, и по суша, но пътищата не са прави и бързи, а криволичат, предлагат различни авантюри и изпитания, показват хората на Балканите като бедни и екзотични. От географските карти, публикувани в тези пътеписи е видно, че на Балканите по това време няма прави и главни пътища, които да свързват големи градове, да рационализират културната и икономическа география на региона, да наложат приятелското сговаряне между народи и държави с общ манталитет и сходни нрави. А в очите на средноевропейците Балканите са по-скоро обща културна и географска територия, отколкото държави с отделни идентичности. Балканите са „нов свят“, към който се тръгва с очакване за азиатски, затворени нрави и с изненада се открива, че на това място има различни религии, манталитети, начини на живот. ХIX-ти век е време, в което се изповядват националните идеологии, чистите идентичности, поместени в нациите-държави. В исторически план всеки етнос на Балканите ще се осъзнае като етническа култура и към средата на посочения век активно ще започне да фабрикува национални сюжети. Но френските и английски пътеписци, например, неизменно отбелязват една правда: на Балканите няма голям град освен Константинопол, който да може да послужи за образец на някаква национална идентичност. По тези места градовете са микс от балкански идентичности, едновременно скарани и сговорени помежду си. Хоризонтът на чужденците обхваща „европейска Турция“ с главен, известен и търсен център Константинопол, към който са устремени черни, кални, изпъстрени с премеждия, с „полудиви“ хора пътища. Общата стратегия на тези, безспорно различни, пътеписи е, че Балканите са различни от средна Европа, те са са микс от „сходни различности“, образувани от местните хора. В пътеписните описания преобладават повече битоописателни, исторически и антропологични наблюдения, но много рядко се срещат размишления за институции, които организират живота по тези земи. Такива просто няма, освен Османската империя, похлупила живота на Балканите по това време.

В повечето свои описания на Балканите Западна Европа се отнася към тях не само като към различен свят, но и към свят, който е далеч под нейното културно ниво. От началото на „откриването“ на балканските земи, та до ден днешен. Това е силна гледна точка, която комплексира Балканите и ги обрича на вечно „европеизиране“, на стремежа им да заприличат на Европа. Нещо, което възмущава Орхан Памук, който в романа си „Истанбул“ възроптава, че западният турист очаква от прочутия град забавления, лукс и наслада, защото „Западът е образецът за целия свят.“ Според Орхан Памук „вместо да се опитат да осмислят културните отлики, необичайността на празниците и традициите или структурните характеристики на държавата и културата, стигат до откритието, че пътешественикът, видите ли, е в правото си да изисква забавления, веселби и блаженства от Истанбул.“[540] Прочее, отново прочутият „Ориент експрес“ от създаването си до ден днешен също не прави друго освен да представя Балканите като забавление и наслада, прескъпо заплатени от разглезени западни богаташи. Пътищата към или през Балканския полуостров са или порив към телесно и институционално освобождение, към сливане с „полудивото“, или префинено отдаване на източните луксове и удоволствия. Така Истанбул е „ориенталска реалност“, „сладострастни пейзажи“, външни погледи към неони и забулени жени; България е евтина алкохолна дестинация; в Румъния пътищата са също толкова лоши, колкото и в България, без ред и табели, страната изнася проститутки и е потънала в мръсотия и бедност; Сърбия е в хватката на непримирим национализъм и на групови запои в кръчми, придружени със солени попържни; Гърция е „византийската“ хитрост на мързеливите хора, живеещи чрез интриги и празни договорки; Албания е толкова изостанала, че един английски туристически справочник от края на ХХ век, започващ с нея, т. е. с буквата „А“, съветва пътуващите относно Албания: „Забравете за нея!“ Като общ щемпел върху региона се удря печата на корупцията, вездесъща по тези земи, казват. Е, безспорно това са митове и клишета, удобни за Запада, експлоатирани от самите Балкани, но те все пак имат и своя корен.

Днес българските вестници, в публицистичните си и икономически рубрики, постоянно анализират транспортната карта на региона. В началото на ХХI-ви век изводите относно пътищата не са се променили много. Истанбул продължава да е културното и финансово лице на Балканите, пътищата към този град не са прави и бързи, а отново лъкатушат, самолетите не излитат регулярно от столица до столица, от големи градове до големи градове, а кръжат над цяла Европа, докато докарат забързан бизнесмен донякъде, за да си свърши работата. Когато централна Европа е построила пътищата си и безпроблемно пресича границите си, Балканите все още говорят за своята предстояща „транспортна революция“. Нещо, което на Запад е делник, тук е мечта, за която се борим. Защо обаче се борим? Защото рационалното мислене неизбежно е изтласкано от бурни исторически етнически войни, политиканстване и групови политически (т. е. икономически) интереси. В електронен сайт четем статия с автор Полина Славчева, където обективно се анализират балканските причини за липса на комуникация между няколкото страни: „Повече от пет години след края на последния военен конфликт на Балканите страните от региона остават без добри транспортни връзки помежду си. Много от граничните пропускателни пунктове причиняват блокиране на движението и някога оживените търговски пътища са безлюдни. Да се прекосят около 1000 км между Адриатика на запад и Черно море на изток на полуострова, отнема 20 часа с автомобил и почти 36 часа с влак.[…] Но последствията от годините на конфликти и изолация са наслоили териториални спорове, съперничество между народите и конкуриращи се икономически интереси, които спъват развитието отново и отново. Безчетните споразумения, сключени през последното десетилетие, си остават само на думи – при това не само поради лошо управление и националистични предразсъдъци в страните от региона. Международната общност, автор на много планове за свързване на Балканите с Европа, също демонстрира понякога склонност да дава приоритет на политиката пред развитието – подобно на Великите сили през XIX в.“[541]

Според историческите източници след като на Балканите започват да се пръкват националните държави, започават и дрязгите, несговарянето и съперничеството между тях. Общата им историческа съдба е факт, а това ражда и сходни манталитети. В чисто народопсихологически план съвсем доскоро държавите рядко демонстрират особено уважение и желание за изучаване културите на съседите си. В смисъл, че всяка държава си изгражда визии-клишета за своите съседи и робува на тях. Например Турция, пресъздадена от другите национални балкански литератури като сбор от хора-зверове, и до ден днешен се ползва с инерцията на най-дивия възможен Изток и едва пътищата и пътуванията в Турция постепенно разкриват мощна икономика и сърдечни хора. Преминаването по удобни и бързи пътища създава добронамереност и спокойствие към ситуациите, с които е зареден пътят. Създава желание да премислиш и откриеш какво е сътворил „другият“. Създава икономика, а тя пък – жизнено равнище, а то от своя страна – спокоен и отзивчив диалог с различностите. Икономическите статии в България и света въобще отдавна говорят за това: „Днес, успехът и просперитетът на националното стопанство в глобалното икономическо пространство става главен аргумент и за политически успех в Общността. […] В конкретен план, през 2003, на международен семинар във Варна за развитието на пристанищата и реформата у нас, капитан Мартин Сгут – консултант на Световната банка и дългогодишен началник на пристанището в Буенос Айрес, каза нещо много важно: „Всеки 1000 контейнера, преминали през едно пристанище, създават 3 работни места в него, 11 – в областта, където е пристанището и 50 – във вътрешността на страната. Глобално, ползата от привличането на този товаропоток се изразява в 120 хиляди долара за националната икономика.“ [542]

Ако балканските страни имаха инфраструктура помежду си, то времето в тях щеше да тече по-бързо и по-ползотворно. За влака от София до Белград, например, се знае, че „пристига, когато пристигне“. Всеки, видял този влак, е отчаян от мръсотията, мизерията и бавното му преминаване от гара до гара. Никой от пътниците в него (основно обитатели на Балканите) не се ядосва, че влакът пъува с 4 часа повече от обявеното, никой не споменава, че има работа или че закъснява. Всички разговарят, питат се за всичко, за което се сетят, и накрая слизат в Белград или приятели, или скарани, но… общували максимално. Което не значи, че са свършили работа, или поне, че са я свършили навреме. Това „балканско“ време дразни вече не само Европа, дразни и самите балканци, които неволно разбират, че интеграцията в средна Европа едва ли ще ги споходи само чрез приказки, а не чрез работа и дисциплина. Ето българският премиер Бойко Борисов, първият прочее премиер, който превърна магистралите и мостовете в митология на своя приоритет, та ето той какво заявява по този въпрос: „Сега е време на Балканите да има градеж. Недопустимо е да нямаме магистрали и жп линии, които да свързват столиците на всички балкански държави, да нямаме пряка самолетна връзка. Ако тръгнем за Загреб от София, трябва да минем през Мюнхен или Виена. Ако не се поучим, ако сега не го направим, просто сме слаби политици.“543 Пак в мандата на този премиер (разбира се, отново осребрено като митология) се открива Дунав мост-2, улесняващ пътищата от България до Европа, започва строителството на жп линия между България и Албания.

Политическото и идеологическото винаги са били начин на мислене на Балканите, като тези две категории манипулират всяка рационална и практична мисъл. В последните двадесетина години в балканските литератури преобладават сюжети като „разруха“, „тъга“, „емиграция“, „войни“, „мафия“, „бягство от дома“, „поругани родини“, „невъзможни любови“, „изоставени и необичани деца“… Разпад и песимизъм – това са собствените погледи на Балканите към себе си; процес, който с болка търси лек, за да може от разпада да се роди градивното, рационалното. Един току що излязъл в България роман от Светлозар Игов – „Там, на Балканите“, констатира несекващата българска тъга от зависимостта на изкуството от политики и идеологии: „Богат материал за една „песимистична теория за българския народ“ съдържа цялата българска литература и още повече – българската история, особено – във все по-нарастващи приливи – през последния век, отвъд кратката и нестабилна буржоазна „бел епок“, отвъд „историческия оптимизъм“ на тоталитарния социализъм и симулирания „еврооптимизъм“ на лъжедемокрацията.“ [544] Сякаш преразказ на един толкова отдавнашен друг български разказ – „Мила родна картинка“ от Елин Пелин, предава потъването на разума в блатото на политическите и идеологически абсурди. Една политическа партия построява чешма, но опозицията воюва с политическата партия на всички нива, включително и с чешмата. Войник от опозицията пази чешмата, за да бъде тя неизползваема: „Ние сички, цялото село, с кучетата и котките сме от сегашната партия. Чешмите ги правиха бившите. Сакаха с вода да ни подкупят, та да ни обърнат. Ама ние дадохме клетва от тая вода да не пием. И не даваме никой да пие. Я съм на служба да вардим“. Въпреки че най-омешаните балкански времена са били през ХIХ-ти век, то и тогава балканските пътувания и пребивавания са с ярко мислени граници – етнически, политически, идеологически, културни. В статията си „Иван Вазов в премеждие, или как Патриарха преминава турската граница и митница“ Хюсеин Мевсим[545] чрез мемоари, писма и спомени доказва, че големият български писател вижда в съседните държави „чуждото“, „мрачното“, „негативното“, че когото и да срещне в съседните страни (а то навсякъде из вилаета балканците са се омесили в симбиоза) и каквото и да прави винаги ще играе ролята на чужденец, защото границите (не само географски и културни, а и психологически) са важни за подчертаване на идентичността. Тази инерция е толкова отработена като рефлекс, че и днес, в света на лесно преминаваните граници, балканците, ходейки у съседите, винаги имат чувство за граници. С други думи, балканците постоянно подчертават своята различност, или още по-точно – искат да бъдат различни от своите съседи.

Макар и с обща историческа вековна съдба поради пребиваването в Османската империя, след разпада на империята всяка от тези държави прави възможното, за да изкове различността, т. е. идентичността си. Българите работят върху сюжета за създаването на славянската писменост и средновековното си величие, гърците „градят“ себе си върху древна Елада и Византия, румънците се гордеят с „латинските“ си корени, та докато се стигне до днешна млада Македония, „присвоила“ Балканите още от динозавърски времена, обявила дори Барак Обама за потомък на древни, древни македонци. Преди да стъпят върху тези грандомански митове, всички балкански литератури са увековечили звероподобния образ на турците и са заявили на поколенията след тях, че робските времена раждат зверове, герои, предатели, страдание и героизъм. Тези стратегии на четене, поне в България, и до днес са толкова силни, че изследователските търсения само много бавно откриват и други конотации на текстовете във възрожденската ни литература, като най-тромави към промяна са образователните канони. По време на Османската империя, пътищата, макар и черни, бавни и неудобни, са били с по-голяма мобилност и използваемост, отколкото след разбиването на Балканите на отделни държави. Тогава започва и стройният процес на търсене на различията, на изковаването на удобни национални идеологии, които да легитимират дълбоки корени и модерно догонване на европейската цивилизация. Защото по това време, до средата на ХХ век, Европа е модел, комплексирал дори Новия свят, както и древна Япония.

В началото на ХХ век балканските държави са били за малко сговорени (срещу Турция) и веднага след това скарани. Двете Балкански войни изтеглят ярки граници на различието, водени от емоциите на политиците, като алчност, безсмислено хвърляне на народите във войни, национални травми и катастрофи. Поне българската литература реагира със сърцераздирателни човешки сюжети на балканските военни драми. Набиращите сили национални идеологии от една страна откликват на всеобщи европроцеси, според които националните идеологии са заляли Стария континент, от друга страна те се оказват спасителен пояс за младите балкански страни, които предпочитат да подчертаят собствени преимущества и добродетели, и да обругаят съседите, с които доскоро са делили историята си. За българите румънците са добродушни и кротки, скромни, но и мързеливи, необразовани, отмъстителни и недоверчиви.[546] Гърците са вероломни и много лоши, поради опастността от гърчеене, но и в известен смисъл са и престижният Друг, защото по време на Възраждането владеят властови лотове и позиции. Този образ на гърците особено се усилва от втората половина на миналия век, когато Гърция и Турция са свободни зони на капитализма, докато другите от Балканите са под ботуша на социализма. По принцип гърците винаги са били нещо като мостра за Балканите, както преди тях западноевропейците; наследници на световна цивилизация, на огромната византийска империя, най-заможните в региона, тези, които си позволяват да презират другите балканци, тези, които са провокирали специфичен процес на имитиране на култура, известен като гърчеене.[547]

С възникването на младите държави възникват и институциите, един по един се откриват националните университети, академиите на науките, основават се нови и нови училища. Всяка отделна държава оставя в съседните държави свои малцинства, което също провокира конфликтни ситуации в рамките на отделните държави. По това време обаче националните идеологии се основават на език, на въображаема общност, география и нация-държава. В този смисъл малцинствата на Балканите са по-скоро тормозени, отколкото насърчавани за идентификация. Нещо, което доведе до жестоки събития като Възродителния процес през 80-те в България, войните на територията на бившата Югославия и т. н. Непосредствено след Освобождението си балканските страни спазват все още инерцията на общата съдба: „Свободните държави от Балканския полуостров изпращат ХIХ в. с решената от националните им програми взаимовръзка култура-революция. Те посрещат новия ХХ век с всички принадлежащи му предизвикателства, притежавайки една уплътнена културна институционалност, която им дава тила, опората и самочувствието на изградени и изграждащи се модерни култури. В края на ХIХ и началото на ХХ век балканските народи са в усилено културно общуване помежду си. Те се „съизмерват“ по всички показатели – брой на грамотни, пълнота на училищната мрежа, степен на „еманципиране“ на висшето образование, обменят си научни поредици, гостуват си с постановки, интензивно се превеждат едни други и така културите им бързо стават по-достъпни. Младежите от балканските страни много бързо се вливат в останалите европейски университети и там са в особено съревнование помежду си.“[548] Но скоро териториалните претенции и намесата на Великите сили изправят балканските страни един срещу други, литературите им отново се връщат към митовете за „Великите ние“ и недостойните съседи. Идеологиите и политиката пак доминират и културата се превръща в инструмент на политиката. Навсякъде в балканските държави се появяват шовинистични настроения, изградени върху комплексите на маргиналните, новите, малките. „Велика България“, „Велика Сърбия, „Велика Румъния“…, та до ден днешен, като наследник на тези смешни и опасни сюжети е Македония.

Втората половина на ХХ век е доминирана от епохата на социализма, вън от него са Турция и Гърция. Разбираемо културните диалози с тези две държави са доста цензурирани, поне през първите десетилетия на режима. Специално в България, режимът благотворно използва националната идеология и националните исторически травми, за да прецежда артефактите и процесите в тези две държави – в Гърция и Турция заради различните обществени устройства, в бивша Югославия – заради обтегнатите отношения с режима на Тито и неговата далеч по-либерална визия за социализма. По принцип „внасянето“ на артефакти от балканските държави (всъщност от целия свят) става по държавно утвърден план, което ще рече, че културните портрети на съседите нямат нито спонтанен, нито цялостен характер. Т. е. нито пазарът, нито елитарните естетически нужди определят диалозите; те се дирижират от внимателно обмисления подбор на автори (основно класици на националните литератури), на които е възложена ролята на идентификация на определена култура. За съвременните процеси на културата не се дава нито подробна, нито вярна информация.

По време на социализма хората от страните, изпаднали в тази съдба, не пътуват свободно, пътищата зад граница са трудни, невъзможни, планувани, цензурирани. Този начин на мислене не се нуждае от построяване на пътна инфраструктура, затова и културните връзки са също планувани и режисирани. Всяка година в България по план се превеждат толкова румънски автори, толкова гръцки, толкова югославски и т. н. Също по план зад граница се „изнасят“ толкова български автори, тези български автори (предимно класици; от съвременните артефакти в чужбина „заминават“ внимателно прегледани продукти със силен властови-административен щемпел) могат да договарят своето представяне зад граници само чрез държавата. Както прочее се внася култура пак само чрез държавата. И пътищата, разбирани буквално и метафорично, са държавните артерии на едно внимателно следене на общуването между културите.

Това в официален план. Но под официоза във всяка отделна култура има собствени, естествени сили, които се снабдяват с автентична и актуална информация за съседите и „пробиват“ с отлични преводи цензурите, които към края на соцрежимите стават все по-слаби, по-либерални, по-допускащи сериозни външни културни факти. Та докато се стигне до 80-те години на ХХ век, когато балканските държави доста активно общуват помежду си, различни артисти пътуват и представят продукцията си; с други думи – на различията се гледа вече добронамерено. Идеологиите и политиките изтъняват, за да се превърнат към края на 80-те в маски. Истина е обаче, че за да стане един интелектуалец от Балканите значим в света, то трябва да живее извън родината си и да ползва своята традиционна култура като резервоар на въображението си, което въображение се култивира от западните стандарти, т. е. Балканите се превеждат адекватно на езика на Западна Европа. Българската „слава“ в Европа са Цветан Тодоров и Юлия Кръстева, сръбската – Иво Андрич, Милош Църнянски, гръцката – Казандзакис, Кавафис, турската – Орхан Памук, албанската – Исмаил Кадаре, румънската – Йожен Йонеско, Емил Мишел Чоран, Мирча Елиаде, Матей Вишниек. Това са световни лица на полуострова, но пътищата между страните все още не са изградени. Все още идеологическото, ирационалното, непрактичното владее културното съзнание на тези страни. През епохата на социализма до Турция туристически пътуват десетина пъти в годината два малки като лодки кораба, до Румъния туристически кораби не съществуват, ползва се само Дунав-мост, пътят през Югославия е силно затруднен, пак заради прозападната политика на Тито, повечето хора стигат до средна Европа през Румъния, до Гърция се пътува организирано в екскурзии, изобщо – всичко е по план.

Срутването на комунизма в Европа засегна брутално бивша Югославия, България и Румъния. Рухнаха икономики, пламнаха етнически войни, стигна се до огромна емиграция, срутиха се морални ценности, американската и европейски мегакултури запротягаха ръце към безпомощните страни в опит за доминация, в опит да изтласкат русифицирането на културните съзнания, разбира се в различните страни в различна стпен. Границите се отвориха, но това не бяха осмислени сюжети на културно-опознавателни диалози, а епизодични и персонални пътувания към формиране на бизнес-климат. Войните оформиха още, нови държави на Балканите, които тепърва и агресивно търсят корени, история, традиции. Това от една страна, а от другата страна на полуострова стояха Гърция, най-старият европейски член в региона, и Турция, световен тигър в икономиката. Гърция така и не беше превъзпитана от Европа, така и не се научи на дисциплина, институционалност, практичност и рационалност. Избавилите се от тоталитарните режими страни имаха невероятно тежки проблеми, затова и последна грижа беше да се строят пътища, да се финансира култура, да се търсят културните езици на съседите. Търсеха се културните езици на Северна Америка, Германия, малко на Франция, почти никак на Италия и Испания, като последните две култури присъстваха в културното ни съзнание предимно като трудов пазар на най-ниско квалифицираната емиграция от Сърбия, България и Румъния. Пътищата през последното десетилетие на ХХ век излизаха от посткомунистическите страни като трафик на трудова емиграция, наркотици и проститутки. Пътищата трудно имаха за финал завръщането, поради дестабилизираните общества в родините. За такива пътувания нямаше нужда от магистрали, от разработени авиолинии или морски коридори. Границите бяха лесни за преминаване, но културите преживяваха едни от най-затворените си периоди. Социалните и икономически проблеми заглушаваха идеологии, политики и изостряха стари етнически страсти, веднага превръщащи се чрез войните в история. Подобна визия за „уязвимите“ Балканите е техният най-разпространен портрет за Европа и до ден днешен. Ето, например, какво пише съвсем скоро списание „Economist Intelligence Unit“, нарекло Балканите „уязвимите“: „…балканските страни традиционно са предразположени към размирици – етнически и териториални спорове, проблемна демокрация, високи нива на обществено недоволство, широко разпространена корупция и ниски нива на доверие в институциите.

Този почти парадокс може да бъде обяснен с три фактора. На първо място регионът има някои предимства, които попречиха на населението да усети ефектите от кризата с цялата им сила – голяма част от хората се прехранват от земеделие и е разпространено съжителството на големи фамилии в един дом. Второто е, че залезът на традиционното ляво и профсъюзите в повечето страни в региона означава, че много малко социални или политически сили могат да организират демонстрация, която да не е спонтанна и да е достатъчно голяма. И накрая – проучванията на общественото мнение показват широко разпространена апатия, заради която хората не са склонни да бъдат много активни.“[549]

Икономиката тъкмо започва да принуждава балканските страни да общуват помежду си, да сговарят културните си езици, когато Европа е застигната от мощна криза, започнала прочее от балканска Гърция, разядена от най-активните балкански пороци – мудност, корупция, опити да вземеш повече отколкото можеш и даваш. Същото икономическо списание публикува последните данни за икономическия растеж на страните от региона, чиято обвързаност носи повече грижи, отколкото взаимопощ: „Рисковете от еврокризата се увеличават от факта, че балканските страни имат сериозни икономически отношения с Атина. Особено България, Македония, Черна гора и Албания, при които между 10 и 12% от износа на стоки е за Гърция. Заедно с това пазарният дял на клоновете на гръцките банки в Югоизточна Европа е около 20%.“[550]

Съвременната конфигурация на Балканите е повече сбор от хора, които искат да бъдат различни, отколкото да са подобни. В първото десетилетие на новия век се стабилизираха институциите, което доведе до по-организиран и обоснован износ на култури, до регламентиран обмен и диалози между гилдиите в изкуствата, до икономическо сътрудничество и опити правосъдната система в посткомунистическите страни да заработи адекватно. След като институциите получиха някаква стабилност, естествено е, че пътищата стават нужда. Но инерцията от предишния хаос и изолираност е все още силна и особено в културния обмен често се осъществяват спонтанни процеси. Например: в резултат на технологиите и лесните контакти на всеки с всеки чрез лични връзки, много художници или писатели се „продават“ зад граница като емблематични за определена национална култура, а всъщност не са. В неформален разговор Лола Звонарева, един от добрите руски интелектуалци в момента, сподели, че в Москва са преведени няколко български автори, които в самата България са просто локални графомани. Или пък в България известно издателство представя две руски поетеси като най-големи в момента в Русия, а руската литературна гилдия просто се засмива на този факт. Ето това е точката, в която трябва да се срещнат институциите, проверените факти на изкуството и формирането на образцовия списък от имена и артефакти, който с успех да представя лицата на отделните култури в културните диалози. Също както пътищата предстоят на Балканите, така и институциите тепърва ще се отървават във възможна степен от личните зависимости и ще демонстрират зрялост в представянето и на другите, и на себе си пред другите. Една статия, например, с автор Ханна Карпинска, систематизира „износа“ на българска литература в Полша и за съвременния период от двадесетина години звучи безнадеждното съждение: „И така, какво представлява картината след 1989 година в областта на преводи на българската художествена литература на полски? 90-те години се открояват като период на пълно затишие“ [551] Сходен е и изводът на Ани Бурова, която пише, че в последните двадесетина години преведените български заглавия в Чехия са не повече от двадесет.[552] „Износът“ на култура извън България (доколкото го има) трудно преодолява все още случайността, епизодичността, липсата на утвърден в собствената страна списък от значими артефакти.

На равнището на масовото възприятие Балканите са особено обединени от сръбската и турска народна музика, като в България този феномен се описва с понятието чалга-култура (и по-малко чрез поп-фолк). Рязкото срутване на патриархалния живот, без да бъдат предложени стабилни и отработени ценности, активират архетипни заложби, които се пригаждат към съвременния начин на битуване. Така от фолклора на Балканите израстват формати, които обслужват живота от най-примитивните му битови форми до истински стилизации в изкуството, като този широк диапазон сполучливо е обобщен от Горан Брегович и неговия „Оркестър за сватби и погребения“, чиято метафоричност отлично показва не само виталността на тези земи, но и заличеното чувство между високо и ниско, между официално и неофициално. Но понеже Балканите имат ясното чувство и желание за интеграция със средна Европа, то и чалга-културата е официозно не само критикувана, но и отричана. Ето например какво заявява българският министър на културата именно като институция на културата: „Вежди Рашидов заяви от ефира на ТВ7, че в днешно време трябва да се говори за култура, а не за чалга и жени със силикон, защото последните не изграждат у нарoда духовни ценности, така необходими за хората във време на криза“.[553]

Въпреки все по-голямата висока, елитарна и вече официозна опозиция на чалгата, масовото културно съзнание продължава да битува в нея, произвеждат се тетрадки и учебни раници с ликовете на известни фолк-певци, та докато се стигне до това, че в България се говори даже за цяло едно чалга-поколение, изгубено в разрухата на градивните ценности. В днешната културна ситуация на Балканите има друг феномен, завладял масовите възприятия – турските сериали. Мощната турска икономика се легитимира и чрез мощна филмова индустрия, заложила зрелищната хватка на сериалите, които, казват, били популярни и разбираеми в арабския свят и… на Балканите. Специално в България тези продукти се въртят денонощно по всички телевизии, и в prime time-a вниманието на масовата публика се приковава от семейните саги на турските сериали. През 90-те години на ХХ век сериалите в България бяха евтините продукти от Латинска Америка и де факто бяха чужди на психологията и манталитета ни, затова и бързо отпаднаха и не оставиха следи в съзнанието ни. В момента турските сериали са огромна ниша, произвеждаща „за“ и „против“, което означава вътрешно съпричастие към феномена. В предаването „Нека говорят“ на БТВ- канала политологът К. Методиев заявява: „Турските сериали са инструмент на турската политика, представят нереална обстановка. Ние трябва да помагаме на нашата култура, тя трябва да оцелее в конкуренцията. Не е лошо да се възпитават ценностни неща, но трябва да вървим към Европа, а не към Ориента“ Известният театровед и кинокритик Вера Найденова му опонира: „Не сте гледали турските сериали, там няма златни чехлички. Когато усетих, че тези сериали са много гледани, започнах да ги следя, за да съм наясно с тях. Това е продукт на една държава, която ги е произвела за 10 г., а ние просто сме ги купили накуп. Дълго не общувахме с тази страна и не знаем какво е нивото на тяхната интелигенция. Тези сериали са построени по модела на източната приказка – мелодраматична, мъдра, вечна Шехерезада.“ [554]

Едно е сигурно: балканските страни, с паузи от затишие, при всеки свой допир откриват историческата си и манталитетна близост. Въпреки раните, които са си причинили, те нямат особено развити сетива за религиозните си и културни различия, на масово ниво се приемат добронамерено и само различните политики или идеологии могат да предизвикат трусовете на неразбирателството и нещастията. В един съвременен български роман – „Балкански грешник“ от Димитър Кирков, героят, пътувайки из Балканите, не чувства никакво различие между себе си и съседните народи, дотам, че във всяка страна той сменя името си без проблем за себе си и за народа, който го е приютил. Почти като балканска сентенция звучат думите му: „Пет имена смених, но сърцето ми е едно и неделимо. Нищо не съм изчегъртал от него, нито от мозъка си. Живота си на парчета не деля. И освен че съм българин, аз до ден днешен съм и грък, и турчин, и сърбин, и румънец едновременно.“555 Скоро един български политик (Лютви Местан) заяви: „На Балканите всички граничим със себе си“. В същото телевизионно предаване българският външен министър Николай Младенов разви, вече официалната теза за балканска интеграция, в която влизат Сърбия, България, Румъния и Гърция.556 Доколко това е замислено като обединение срещу тигъра на Балканите Турция или срещу мощните агресивни опити за доминация на културните езици на Северна Америка, Русия и Западна Европа, не е формулирано. Факт е обаче, че и в този момент Истанбул е мегаполисът на Балканите, най-добре познат на света, градът, който може да бъде превърнат в световен сюжет. Градът, който е най-чест финал на балканските пътища. Затова пред разните балкански държави стои въпросът не само за прокарване на инфраструктурата помежду им, стои въпросът за „асфалтиране“ на собствените си вътрешни пътища, за подчертаване на собствените емблеми, които все по-релефно да разказват, че на Балканите има държави с автентична култура, която може да ги представи пред света.

Антоанета Алипиева (род. 1956 г.) е професор по нова и най-нова българска литература в ШУ „Епископ К. Преславски“. Автор е на книгите „Четене на себе си“ (1998; 2004), „Национална идентичност в българска литература“ (1999), „Български комплекси“ (2001; 2004), „Българската поезия от 60-те години на ХХ век. На повърхността. Под повърхността“ (2004), „Дневниците на българските писатели от втората половина на XX век“ (2007).

Новият авторитаризъм

Автор: Иван Кръстев

В началото на 1991 г. като млад изследовател от България, все още обзет от революционните страсти на 1989 г., седях в библиотеката на Оксфордския колеж „Сейнт Антъни“, където четях класическото изследване на Мартин Липсет Политическият човек. В това незабравимо време четенето на вестници беше много по-вълнуващо от четенето на политически изследвания и може би затова тогава анализът на Липсет ми се стори безспорно задълбочен, но и малко тривиален. Днес вече знам, че такава е съдбата на всяка класическа книга в социалните науки. Чувстваш, че си ги „прочел“ още преди да си отгърнал първата страница, а колкото по-революционни са били нейните заключения в момента на публикуването, толкова по-банални и очевидни изглеждат те десетилетия по-късно. Затова при първата ми среща с книгата на Липсет не бях особено впечатлен нито от книгата, нито от нейния автор.

Четейки Липсет сега, откривам не само оригиналността на неговата мисъл, а и невероятната сила на неговата личност, което е още по-удивително. Липсет въплъщава един характерен тип интелектуално присъствие, чиято липса днес се усеща много силно. Той привлича както с присъствието си, така и със задълбочеността си. В работата си като изследовател той работи и публикува почти по всеки въпрос, който представлява интерес за него. Той прекосява границите между научните дисциплини с лекотата на балкански контрабандист. Последователен, без да бъде догматичен, политически, без да бъде партизански, той оказва влияние както върху академичните среди, така и сред широката публика. Накратко, той е един от най-видните представители на забележителното поколение американски интелектуалци, отдали се на това „да спорят със света“[557].

В автобиографичното си есе Редовна работа Липсет пише:

Като троцкист или социалист по време на учението ми в гимназията и университета ме вълнуваха три въпроса. Най-важният от тях беше: защо болшевишката революция в Русия е довела до появата на потисническо и експлоататорско общество?… Втория въпрос беше: „Защо движението на демократичния социализъм… не успя да проведе последователно политики, които да насърчат социализма?… И третият голям политически въпрос, който ме вълнуваше, беше: защо в Съединените щати никога не се появява влиятелна социалистическа партия?… Търсенето на отговори на тези три въпроса повлия върху цялата ми академична кариера“[558]

Това е добър пример за изследователите от нашето поколение, дори когато изпитваме съмнение в отговорите, до които достигаме. Затова ще се опитам да отговоря на три въпроса, които отскоро ме вълнуват: 1) Защо авторитарните режими оцеляват в епохата на демократизация? 2) Защо политическата наука не успя да предвиди тяхната устойчивост? и 3) Защо е толкова трудно да се противодейства на съвременния авторитаризъм?

Повечето от наблюденията ми се основават върху опита на посткомунистическа Русия. Фокусирането върху Русия в анализ, посветен на предизвикателствата на новия авторитаризъм, може за някои да се стори изненада, тъй като трябва да признаем, че историческият миг на Русия вече е отминал. Политическият изследовател Стивън Холмс твърди, че „идеологическото противопоставяне между демокрация и авторитаризъм, наследено от Студената война, повече замъглява, отколкото помага при изследването на руската политическа действителност“[559]. Това означава, че дихотомията между демокрация и авторитаризъм не е от голяма полза за разбирането на природата на настоящия режим в Москва – това е слаба държава със слабо общество. Русия трудно може да бъде дадена за пример, чрез който да се обясни привлекателността на новия авторитаризъм, тъй като не тя залага тенденциите, когато става дума за връщането на авторитаризма на мода. Днешният руски авторитаризъм изглежда неясен и безвкусен, сравнен с китайския капитализъм с комунистическо лице. Докато китайците експериментират и опитват, руснаците тъпчат на едно място. Русия е изгубила не само статута си на велика сила, тя е изгубила и ореола си на тайнственост.

Лесен за употреба авторитаризъм

И все пак защо след като Русия нито задава тенденциите, нито е интелектуална загадка, трябва да се фокусираме върху нея, ако искаме да разберем парадоксите на модерния авторитаризъм? Могат да бъдат посочени три причини за това.

На първо място, както отбелязва Робърт Кейган, Русия е държава, в която историята едновременно свърши, но и се завърна.[560] От тази гледна точка, политическият опит на Русия през последните две десетилетия има ключово значение за нашето разбиране както на демокрацията, така и на автокрацията. Руското развитие от 90-те години на ХХ век формира очакването ни за глобален напредък на демокрацията, а провалът на демократизацията през първото десетилетие на ХХІ век накара мнозина за преосмислят възгледите си за бъдещето на глобалната демократична революция. Затова и осмислянето на объркващата природа на Путиновия авторитаризъм може да ни каже повече за посоката, в която върви света, отколкото осмислянето на причините за популярността и успеха на китайския авторитаризъм.

На второ място, Русия е важна, защото очертава контурите на новия конкурентен авторитаризъм. Руският режим е само умерено репресивен. Путиновият авторитаризъм е „вегетариански“. Макар политическата репресия да съществува, а организациите за защита на правата на човека старателно да документират преследванията над журналисти и над други противници на режима, все пак трябва да признаем, че мнозинството руснаци днес живеят по-свободно от всяка друга епоха в тяхната история. Те могат да пътуват, свободно могат да сърфират из мрежата – за разлика от Китай или Иран, правителството в Русия не се опитва да контролира Интернет, а руснаците имат свободата да правят бизнес, стига да си платят данъка „корупция“. За разлика от Съветския съюз, който беше едно самоизолирано общество със затворени граници, днешна Русия е отворена икономика с открити граници. Всяка година в чужбина пътуват почти десет милиона руснаци.

Наред с това Путиновият режим не е идеологически. Показателна е съдбата на концепцията за „суверенна демокрация“, която беше най-амбициозният опит, извършван досега от Кремъл за формулирането на определена идеология. Путиновият Кремъл направи всичко възможно, за да конструира колективни идентичности и да експлоатира националистическите чувства на носталгия към Съветския съюз, но честото повтаряне, че Русия не може и не трябва да бъде наставлявана от Съединените щати, не е идеология. Лекотата, с която руският елит наскоро замени лозунга за „суверенна демокрация“ с този за „модернизация“ е пример за постидеологическия характер на настоящия режим. Той се опитва да се представи като вариация, а не като алтернатива на западната демокрация, приспособявайки някои ключови демократични институции, най-вече изборите, към собствените си цели.

На трето място, за разлика от китайския режим, който е устойчив, защото и елитите, и народът го възприемат като успешен, Путиновия режим оцелява, независимо че и елитите, и обикновените хора го намират за еднакво нефункционален и непривлекателен. Проведено от руския център „Левада“ изследване показва, че мнозинството руснаци възприемат сегашната ситуация като стагнация. Парадоксът на днешния руски авторитаризъм се състои в това, че както неговите привърженици, така и неговите противници го възприемат като провал. Защо тогава хората приемат с готовност този „зомби авторитаризъм“, вместо да поискат демократична промяна? Това е същинският въпрос, който Путинова Русия поставя пред света.

Противоречивата природа на руския авторитаризъм, който е едновременно стабилен и нефункционален, отворен за света и лишен от идеология, може в най-голяма степен да ни помогне да разберем защо авторитаризмът успява да оцелее в епохата на демократизация и защо е толкова трудно да се противодейства на съвременните авторитарни режими.

Неочаквана издръжливост

Първо, нека се обърнем към въпроса защо теоретиците на демокрацията останаха слепи за променливата и устойчива природа на авторитаризма.

Сред многобройните книги и статии на Сиймор Мартин Липсет има една, която остава сравнително непозната. Става дума за малка книга, написана през 1994 г. в съавторство с унгарския философ и бивш дисидент Дьорд Бенс[561]. Това есе си поставя за цел да направи принос не към теорията, а към самооценката на теоретиците. Въпросът, който това есе си задава, е защо политическата наука не успя да предвиди рухването на комунизма.

Липсет посочва две основни причини за това. Първо, по време на Студената война на Запад се формира идеологическият консенсус, според който съветската политическа система е стабилна. Политическата десница смята, че тази стабилност на съветската система се дължи на ефективната репресия, като тя е склонна да описва съветските институции – като КГБ или армията – като безмилостни, умни и ефективни. Това е заблудата на десницата. Политическата левица, възприемайки идеята, че Съветският съюз е егалитарно общество, което осигурява безплатно образование и здравеопазване, от своя страна е склонна да преувеличава легитимността на съветската система. Това е заблудата на левицата. Затова макар десницата и левицата в годините на Студената война да спорят почти за всичко, свързано с оценката на комунизма, и двете течения приемат за даденост, че Съветския съюз ще продължи да съществува.

Втората причина, посочена от Липсет и Бенс, са институционалните предразсъдъци на изследователите на съветския свят. Политическите изследователи са станали експерти върху начина на функциониране на съветската система, което ги е направило слепи за възможността тази система да рухне. Политическата наука от епохата на Студената война просто приема съществуването на Съветския съюз за даденост. А идващата криза се предусеща от хората извън академията – журналисти, дисиденти, политически активисти.

Както историята показа, Съветският съюз не беше чак толкова стабилен, колкото допускаха съветолозите. Той изглеждаше предопределен за вечен живот, докато внезапно той не започна да се разпада. Изненадващото развитие от 1989 г. показа на учените, че привидната „твърдост“ като камък на СССР всъщност винаги е било нещо много крехко и измамно. Това, което всички мислиха, че е създадено от стомана, се оказа изградено от хартия.

Също както някога съветолозите споделяха убеждението за вътрешната стабилност на комунистическите режими, така много от теоретиците на демокрацията след края на Студената война са склонни да гледат на днешните авторитарни режими като крехки и нетрайни. Всеки опит за осмисляне на природата на новите авторитаризми като тези в Русия или Китай, трябва да започне с критичен подход към твърдението, че авторитарните режими са предопределени да бъдат изхвърлени на бунището на световната история.

Доминиращото убеждение за преходния характер на тези режими беше изказано най-добре от Самюъл П. Хънтингтън, който през 1991 г. написа, че „либералният авторитаризъм не е стабилна система, това е наклонена сграда, която не може дълго да остане в равновесие“.[562] Ако авторитарните режими „не се представят добре, те ще загубят своята легитимност, тъй като това е единственото им оправдание да задържат властта. Но… ако те се представят добре в социалната и икономическата област, те насочват обществените очаквания към по-голямо политическо представителство, които не могат да бъдат удовлетворени без това да доведе до смъртта на тези режими.“[563]

Какво ни прави толкова убедени, че днешните авторитарни режими са толкова нестабилни? Първият аргумент е част от сърцевината на теорията за модернизацията, и може да бъде наречена „хипотезата на Липсет“. Теоретиците на модернизацията са склонни да гледат на демокрацията като на задължителен елемент от процеса на модернизацията, както урбанизацията, индустриализацията и секуларизацията. В своето основно изследване Липсет защитава мнението, че високите доходи и икономическото развитие увеличават възможността за устойчивост на демокрацията. Той също така споделя убеждението за взаимната връзка между демокрацията и капитализма. Следователно глобалното разпространение на капитализма и безпрецедентното повишаване на доходите в развиващите се държи подсилва очакванията за преходния характер на авторитарните режими. Скорошни изследвания също подкрепят мнението, че колкото по-богати стават едни общества, толкова по благосклонно те започват да гледат на демокрацията.

Вторият аргумент за западането на авторитарните режими може да бъде описан като „ефектът на отварянето“. Иън Бремер формулира това доминиращо мнение, като в своята добила голяма популярност книга Кривата J защитава възгледа, че единствено демокрацията може да бъде устойчива в условията на свободна търговия, свободно пътуване и свободен достъп до информация.[564] Ако автократичните режими искат да бъдат стабилни, те трябва или да затворят своите „граници“ (не само географските си граници, но и многобройните начини, чрез които те се отварят за външния свят) или трябва да отворят политическите си системи.

Третият аргумент, който подкрепя тезата за преходността на авторитаризма, е „аргументът за имитацията“. Както вече казахме по отношение на Русия, нейните авторитарни ръководители през последните две десетилетия се опитваха да имитират наличие на демократични институции и да използват демократичен език. Провеждането на избори, според тези управляващи, прави самите тях по-приемливи и отслабва международния натиск за реална промяна. Защитниците на аргумента за имитацията смятат, че самото възприемане демократични институции, независимо от формата и степента на тяхното проникване, неизбежно излага авторитарните режими на риск. Както Чехов съветва колегите си драматурзи: „Ако в първо действие на сцената виси пушка, то тя непременно трябва да гръмне до края на представлението“. Според политическите изследователи, ако авторитарните режими започват да провеждат избори или да възприемат други демократични институции – колкото и ограничено и по манипулативен начин да го правят, накрая тези институции „ще гръмнат“. Наличието на демократични институции, колкото и измамни да са те, накрая ще засегне авторитарните режими точно там, където ги боли най-много.

Промяната в международната ситуация, т. е. ефектът на „геополитическото затопляне“, дава още един аргумент в подкрепя на очакването, че авторитарните режими няма да оцелеят в епохата на демократизацията, както и динозаврите не са успели да преживеят Ледниковия период. Разпадът на Съветския съюз и края на Студената война лиши автократите от техните външни покровители.

Всички тези аргументи накараха мнозинството политически изследователи от края на двадесети век да споделят убеждението, че автократичните режими са осъдени на провал. И макар края на авторитаризма да бе предсказан отдавна, той все още не се е случил. Защо авторитарните режими успяват да оцеляват и дори да процъфтяват в епохата на демократизация, е въпрос, на който тепърва ще трябва да дадем отговор.

През последните години изследователи като Джейсън Браунли, Стивън Левитски и Лукан Уей значително допринесоха за идентифицирането на факторите, които спомагат за оцеляването на авторитаризмите през ХХI век. Браунли доказа, че „провеждането на многопартийни избори от авторитарните режими не представлява задължително стъпка към пълна демократизация, както и манипулираните избори не осигуряват автоматично защита за управляващите чрез отслабване на международния натиск или успокояването на опозицията.“[565] Накратко, измамната демокрация може както да укрепи, така и да отслаби авторитарните режими.

След като изследват множество случаи на конкурентни авторитарни режими, Левитски и Уей стигат до заключението, че авторитарните режими има по-голяма вероятност да продължат да съществуват в страни, в които влиянието на Запада е по-слабо и където отношенията със Запада са сравнително слаби. Други критични фактори, които увеличават възможностите за оцеляване на авторитарните режими, са наличието на функционираща държава с ефективен репресивен апарат и наличието на ефективна управляваща партия. Такива режими по-трудно могат да бъдат свалени в големи, разполагащи с ядрено оръжие държави, които никога не са били западни колонии, и начело на които стои консолидирана управляваща партия, склонни да открият стрелба по студенти, протестиращи на централния площад. Авторитарните управници е по-малко вероятно да се задържат на власт в държави, които са малки и слаби, които се намират близо до Европейския съюз или Съединените щати, които се нуждаят от заем от МВФ, които културно и икономически са свързани със Запада, които не разполагат със силна управляваща партия, които не могат да си позволят или нямат готовност да открият стрелба по протестиращите.

Задълбочавайки разбирането за възможните фактори, които подпомагат оцеляването на авторитарните режими от ХХI в., Левитски и Уей обаче не отговорят на въпроса защо противодействието на тези режими е толкова трудно. Защо в повечето случаи дори непопулярни недемократични режими не се сблъскват с масови протести? Оставайки в рамките на дихотомията между демокрация и авторитаризъм, теоретиците на демократизацията има опасност да попаднат в капана на двете хипотези, които тази опозиция предполага имплицитно – първо, че рухването на една авторитарна система по естествен път води до появата на демокрацията, и второ, че ако демокрацията не успее да се наложи, виновни за това ще бъдат силите на авторитаризма.

Парадоксът е, че ако искаме да проумеем способността за оцеляване на съвременните авторитаризми, трябва да подходим много внимателни към дихотомията между авторитаризма и демокрацията. Защото днес авторитаризмите оцеляват най-добре в ничията земя между демокрацията и авторитаризма.

Това, което бих искал да аргументирам е, че слабата съпротива срещу съвременните авторитарни режими се дължи в по-малка степен на тяхната ефективна репресия, тоест на фактора страх, а много повече на отвореността на самите тези режими. Противно на твърденията на повечето теоретици на демократизацията, отварянето на границите има по-скоро стабилизиращо, а не дестабилизиращо въздействие върху новите авторитарни режими. Наред с това ще се опитам да покажа, че неидеологическата природа на новите авторитаризми също по-скоро ги укрепва, вместо да ги отслабва.

Превратното разбиране на идеологията

В известната си статия от ноември 1979 г., публикувана вCommentary и озаглавена „Диктатура и двойни стандарти“, Джийн Къркпатрик защитава тезата, че тоталитарните режими, основани върху революционна идеология, не само са по-репресивни от традиционните авторитарни режими, но и са много по-трудно податливи на либерализация или демократизация. Според нея идеологията служи като източник на трансцедентна легитимност за тези режими, което в някои отношения ги доближава до теокрацията.

Идеологията също има функцията да бъде сплотяващ фактор за управляващия елит. Концепцията за „правилната партийна линия“, както твърди Кен Йовит, изпълнява в ленинистките режими функцията, която на Запад имат демократичните процедури. Наличието на управляваща партия, основана на идеология, има ключово значение за разрешаването на проблема за наследяването на властта, което е най-същественият източник на нестабилност в автократичните режими. Идеологията също служи като средство за политическа мобилизация. Историята на Съветския съюз показва, че понякога е по-лесно да умреш за режима, отколкото да живееш за него. Героизмът на съветския народ по време на Втората световна война е една крайна демонстрация за силата на идеологически обоснования авторитаризъм.

Концепцията за идеологията като източник на сила на автокартичните режими е до такава степен част от наследството на Студената война, че днес човек с изумление наблюдава убеждението на постсъветския елит за комунистическата идеологията като една от слабостите на стария режим. Рухването на СССР доказа, че идеологията води до корозирането на автократичните режими на две нива – от една страна тя подхранва реформаторските илюзии на елита, а от друга – дава на опонентите на режима нужния език и платформа да се представят за поддръжници на идеала, по чиято мярка режимът може да бъде дефиниран и държан отговорен.

През последните двадесет години бяха публикувани хиляди книги за същността на революцията, извършена от Михаил Горбачов. От моя гледна точка ключовият фактор е тъкмо в това, че Горбачов започна реформите си не защото беше изгубил вярата си в комунизма, а точно защото продължаваше да вярва в него, защото беше напълно убеден, че истинският социализъм, който той се надяваше да изгради, ще бъде много по-висш от демократичния капитализъм на Запада. Реформите отговоре често са следствие от сбърканата преценка на управляващите, а не от правилната им оценка за реалността.

Идеологията не само подхранва реформаторските илюзии на част от елитите, но и осигурява на опозицията дискурс, чрез който тя да може да оказва натиск върху режима отдолу. По правило дисидентите в съветския блок бяха бивши правоверни комунисти, които преди дълбоко и цялостно да отхвърлят марксистките режими, често са ги критикували на езика на самия марксизъм. Човек трудно би разбрал влиянието на Пражката пролет или на „самоограничената революция“ на полската „Солидарност“, ако не може да схване диалектическата природа на тези движения. Революциите от 1989 г. бяха съвместен резултат от действията на комунистическите елити, които допринесоха за разпада на собствените си режими, докато се опитваха да ги реформират, и на опозиционери, които ускориха рухването на режима, твърдейки че искат реформи, докато по същество искаха пълното му демонтиране.

Противопоставянето на режима на Путин е трудно точно поради липсата на каквато и да е идеология, която да се простира извън безсмислената смесица от остри фрази, произнасяни от Кремъл. Експертите по връзки с обществеността не могат да влязат в ролята на идеолози, защото за разлика от рекламната кампания в идеологията е необходимо да се вярва. Липсата на реална идеология при новите авторитарни режими обяснява защо мнозинството от тях предпочитат да гледат на себе си като на корпорации. За да запазят властта си, те се надяват да изличат каквато и да било идея за обществен интерес. От тази гледна точка възхвалата на пазара не може да подрони новите авторитаризми, тя може само да ги укрепи. Ако общественият интерес не е нищо повече от случайния сбор от личните интереси на милиони, тогава жертвите в името на този обществен интерес са прахосване на време и енергия.

Липсата на идеология при новите авторитарни режими е и една от причините демократичният свят да не е склонен да се конфронтира с тях. Новите авторитаризми не се опитват да изнасят своя политически модел, затова те не са реална заплаха. Те не се опитват да променят света или да налагат собствената си система на другите. Затова и противопоставянето днес не е между света на свободата и света на авторитаризма – по-скоро днес разделението е между света на свободата и света на свободата да живееш на кредит.

Превратното разбиране на отворените граници

Зад увереността, че авторитаризмът е обречен на бавната смърт на реформите или на внезапната смърт на разрухата, се крие убеждението, че отварянето на границите ще бъде фатално за автокрацията. В средата на ХIХ век маркиз дьо Кюстин, френски аристократ, който посещава Русия през 1839 г., търсейки аргументи в подкрепа на собствения си консерватизъм, но се завръща като адвокат на конституционализма, заявява, че „политическата система на Русия не би могла да издържи и на двадесет години свободно общуване със Западна Европа.“[566] Това, което той тогава допуска, днес е всеобщо убеждение – че отворените граници дават на хората възможност да се се запознаят с друг начин на живот и да се борят, за да го постигнат, което от своя страна насърчава търсенето на промяната. Наред с това отворените граници облекчават усилията на хората да се организират чрез външна подкрепа.

Наистина ли отворените граници дестабилизират авторитарните режими? Йосиф Сталин, без съмнение, е бил убеден в това. Той изпраща в ГУЛАГ милиони съветски войници, чието единствено престъпление било, че са видели Запада или дори Централна Европа. Но Путин не е Сталин. Той не се стреми да управлява Русия, спирайки съгражданите си от пътуване в чужбина – той ги управлява, като им разрешава да пътуват. Отворените граници наистина поставят известни ограничения пред репресивните и манипулативни възможности на правителството, но те също така дават възможности за оцеляването на режима.

Преди почти четиридесет години икономистът Алберт О. Хиршман, в прекрасната си неголяма книга „Изход, глас и лоялност“ обяснява защо железопътната система на Нигерия се представя все по-зле в конкуренция с камионите и автобусите:

Наличието на алтернатива на железопътния транспорт прави по-трудно, а не по-лесно, преодоляването на слабостите в железопътната система. Наличието на автобуси и камиони превръща тежкото състояние на железниците в не чак толкова сериозен въпрос, колкото той щеше да бъде, ако железниците бяха монополисти в транспортирането на стоки на далечни разстояния. Вероятно това е причината държавните предприятия да се представят най-зле в сектори като транспорта или образованието, когато те са отворени за конкуренция: вместо да насърчава подобрение на предоставяната услуга, наличието на готов и достатъчно добре функциониращ заместител за услугата, предлагана от държавното предприятие, лишава това предприятие от задоволителен механизъм за обратна връзка, която е най-ефективна в случаите, в които клиентите са изцяло зависими от предоставяната от държавното предприятие услуга. Защото управлението на едно държавно предприятие, което винаги има сигурността, че държавата няма да го остави да загине, е не толкова чувствително към загубата на приходи, вследствие на насочването на клиенти към конкурентната услуга, колкото към протестите на възмутената общественост, за която услугата е от жизнена необходимост, защото тя е лишена от друга алтернатива, нещо, което може „да превърне в ад“ живота на мениджърите на това държавно предпприятие.[567]

Според Хиршман консуматорите или членовете на една организация имат две възможности, чрез които да отговорят на влошаването на услугата или стоката, която те купуват или ползват. Първата възможност е изходът – просто актът на напускане – купуването на друг шампоан, излизането от партията или организацията, напускането на страната. Обратно, гласътпредставлява акт на недоволство или на протест. Но, както отбелязва Хиршман, наличието на възможност за изход прави използването на гласа по-малко вероятно, тъй като изходът изисква по-малко време и усилие.

Изходът е особено привлекателна възможност за руснаците от средната класа, превърнали се в консуматори, обезкуражени от възможността за някакво колективно действие. Изходът изглежда естествен избор за разочарованите от режима, вследствие на демографската ситуация в Русия с нейното застаряващо и намаляващо население, както и на слабата руска национална идентичност. Наличието на склонна към напускане средна класа в Русия е в основата на способността за оцеляването на руския режим. Наскоро руският икономист Леонид Григориев допусна, че „през последното десетилетие страната е била напусната от повече от два милиона руски демократи“. Гласуването с краката или напускането на страната поради нейната недемократичност не е същото като издигането на глас в полза на демократизацията на Русия.

Обяснението на Хиршман защо железниците в Нигерия не подобряват състоянието си, вследствие на конкуренцията на камионите и автобусите, дава ключ да разберем защо противопоставянето на Путиновия авторитаризъм е толкова трудно. То обяснява провала на реформите и загубата на реформаторския дух в Русия. Парадоксално, но отварянето на границите и възможността за живот и работа в чужбина допринасят за провала на политическото реформаторство. Хората, които има най-голяма вероятност да са разочаровани от лошото качество на управление в Русия, са същите хора, които имат и най-голяма възможност и готовност да напуснат страната. За тях е по-лесно да напуснат страната, в която живеят, отколкото да я реформират. Защо да искаш да превърнеш Русия в Германия, когато няма никаква гаранция, още повече, че за това ще бъде необходим цял един живот, а до Германия се стига само с едно кратко пътуване? Социологическите проучвания доказват, че руската средна класа предпочита да работи в чужбина и да се връща у дома за празниците, за да се среща с приятели и роднини.

Сравнението между наличието на голяма реформаторска енергия през 80-те години и липсата на такава енергия днес, ме води до убеждението, че докато затварянето на границите разруши съветския комунизъм, отварянето на границите спомага за оцеляването на новата авторитарна Русия. Съветската система затвори гражданите си вътре в страната. Промяната на системата беше единственият начин за промяна на живота. Докато днешна Русия, от друга страна, по много неща наподобява нигерийските железници – тя ще си остане неефективна, докато получава достатъчно пари от петрола, с които да компенсира тази неефективност. Основната причина руснаците да са толкова малко склонни да протестират не се дължи на страха; причината е, че хората, които са най-силно заинтересовани от промяната, вече са напуснали страната или са взели решение да го направят в близко бъдеще, ако не са решили просто да се преместят във виртуалната реалност на интернет (Средният руснак прекарват два пъти повече време в социалните мрежи, отколкото хората на Запад). Проблемът е, че липсва критична маса от хора, които да искат промяна.

Какво е бъдещето? Трудно е да се предскаже. Но бих казал, че много по-вероятно е зле функциониращите авторитарни режими като този в Русия, не да еволюират в демократични, а постепенно да залинеят. Перспективата не е „след Путин потоп“, а „след Путин загниване“.

В основата на статията е лекция в памет на Сиймор Мартин Липсет, посветена на демокрацията в света. Преди Иван Кръстев лектори на този престижен форум са били бившият бразилски президент Фернандо Енрике Кардозу и Франсис Фукуяма.

Сиймор Мартин Липсет (1922-2006) е сред най-влиятелните изследователи на демокрацията през ХХ в. Академичната кариера на Липсет преминава в Университетите в Колумбия, Бъркли, Харвард, Станфорд. Автор е на множество значими книги сред които: Политическият човек, Първата нова нация, Американската изключителност, Нож с две остриета (София, Критика и хуманизъм, 2012). Той е единственият учен, който е бил последователно президент на американската Асоциация за политически науки (1979-1980) и на Американската социологическа асоциация (1992-93). Липсет изследва множество най-разнообразни въпроси – обществените условия за демокрацията, икономическото развитие и политическата култура, произхода на социализма, фашизма, революциите, протестите, политическите предубеждения и екстремизма, класовите конфликти. Той е сред пионерите в сравнителните политически изследвания, като неговият най-сериозен принос в това отношение е съпоставката между двете големи демокрации в Северна Америка – Канада и САЩ, което му носи прозвището „канадският Токвил“.

Източник

Иван Кръстев е политолог и председател на Управителния съвет на Центъра за либерални стратегии, София. От април 2004 г. той е изпълнителен директор на Международната комисия за Балканите, председателствана от бившият министър-председател на Италия Джулиано Амато.

Коментари (2)

- 04-02-2013|Историк

Иван Кръстев напоследък взе да ми става все по-симпатичен…

Много елегантно тук той е вложил един леко прикрит, но иначе много силен смисъл в следното си изречение:

„Затова и противопоставянето днес не е между света на свободата и света на авторитаризма – по-скоро днес разделението е между света на свободата и света на свободата да живееш на кредит.“

- 11-02-2013|e-ink

„Новите авторитаризми не се опитват да изнасят своя политически модел, затова те не са реална заплаха.“ Дали наистина износът на политически модел е единствената възможна заплаха за останалите държави?

Опушване на всенародното допитване

Автор: Илия Вълков

Лютивата чушка на референдума така подлюти политическата чорба на българина, че е на път да му стане лошо от всенародни допитвания. Годината започна с разделение – „за“ и „против“ ядрената енергетика. В следващите месеци се отваря нов политически фронт, който ще раздели българите на „за“ или „против“ тютюневия дим.

С патос от СДС обявиха, че още от 1 февруари започват да събират подписи за свикване на референдум с въпрос: „Да отпадне ли пълната забрана за тютюнопушене на обществени места?“. И започнаха.

Според партията това е въпрос, който не само е от сериозен интерес за повечето български граждани, а и всеки може да има мнение по него. Освен това със спортен хъс се зарекоха, че СДС ще събере повече подписи от 700-те хиляди на БСП за АЕЦ „Белене“.

Така предложеният от „Раковски“ 134 въпрос обаче е напълно погрешен и лишен от смисъл. Според последните промени в закона за здравето (чл. 56), които влязоха в сила на 1 юни 2012 г., се забрани тютюнопушенето в закрити обществени места, детски градини и училища, площадки за игра, спортни обекти, летни кина и театри. Ако не са забелязали от СДС – пушенето е разрешено на всички други обществени места, включително и в заведенията, които са изградили открити части.

За каква „пълна“ забрана ще питат?

В този смисъл така формулиран въпросът „Да отпадне ли пълната забрана за тютюнопушене на обществени места?“, е не по-различен от питането, с което БСП събираха подписи: „Да се развива ли атомната енергетика в България чрез изграждането на атомна централа на площадка „Белене?“. Неяснотата около въпроса се допълваше от лъжливи уточнения: „Искате ли по-евтин ток – подпишете“.

Кому е нужно да се прави референдум, след като вече е гласуван и влязъл в сила един закон? Народът трябваше да бъде питан за забраната за пушене преди приемането на поправките в закона за здравето. В случая СДС ще направят услуга на ГЕРБ (поредната – споменът за издигането на кандидат за Конституционния съд е пресен). Премиерът Бойко Борисов няма да се откаже от забраната, за да не бъде обвинен отново в „политическо отмятане“ – характерна негова черта. Един референдум обаче ще е добро извинение за пред бизнеса и за пред пушещите, които са сериозно мнозинство сред българите.

Тютюневата инициатива за референдум по една толкова „пиперлива“, но второстепенна тема (безработицата, фалиращ бизнес, престъпност, здравеопазването са избутани встрани) е поредното надигане на популистки увлечения и отваряне на нов фронт, който ще раздели българите. Ползата на ръководството на СДС от тези упражнения е известна: да се наберат политически дивиденти, които да полеят пресъхналата електорална подкрепа.

Както е тръгнало, всяка политическа сила няма да търси в референдума нищо друго освен мобилизация на партийното си ядро и фокусиране на вниманието към себе си (амбицията на СДС е референдумът за пушенето да се проведе по време на парламентарните избори през лятото). Референдумите ще бъдат използвани от партийните лидери като спасение от обвинения за политическо безсилие и бягане от отговорност при взимане на важни решения. Други ще искат всенародно допитване, за да подменят дневния ред и да „опушват“ актуални обществени проблеми.

Референдумите ще бъдат управлявани от политиците като клин на разделението. Темите за народно допитване могат да се формулират от различни проблемни сфери, които

образуват противникови ядра сред българските граждани

Противопоставянето вече е оформено: еколози срещу радетели за развитие на туризма; пушещи срещу непушещи; бедни срещу богати; пациенти срещу лекари; българи срещу роми и турци.

Разделението тушира недоволството срещу политическото лицемерие, некомпетентност и корупционни зависимости, които се развиват сред представители на властите. Омразата срещу пушача или „бездимния“ бетонира статуквото. И в същото време стимулира появата на нови популистки формации, които се възползват от наивитета на гражданите и яхват появилото се недоволство. Разделението вече оформя враждуващи лагери на омразата. Българинът все по-често ще търси утеха в тях, защото друг пристан няма или не го привлича.

Референдумът не бива да бъде самоцел. Той е важен инструмент за управление на държавата при едно важно условие – чрез всенародното допитване да се изказва едно добре информирано и грамотно за функционирането на демокрацията общество. След като политически първокласници се упражняват с референдума, а гражданите им се връзват, дали българското общество е узряло да бъде питано по важни за държавата въпроси?

Писано за в. Сега.

Източник

Илия Вълков живее и работи в София, но е израснал в Благоевград. Наближава 30 години. Завършил е „Връзки с обществеността“ в Софийския университет, а след това е защитил магистърска теза по социология, отново в Алма Матер. В момента е докторант по „Комуникация при криза“ при проф. д-р Тодор Петев в Софийския университет. Близо две години е събирал думи като репортер във в. „Дневник“. Също толкова време е записвал звуци за „Дарик“ радио. В момента се занимава с публични комуникации и академични приключения. Пише за в. „Сега“, в. „Култура“ и E-vestnik.

Коментари (1)

- 17-02-2013|Боряна Пирьова

Логиката и точността при изказване на някакво твърдение никога не са били присъщи на широката общественост. Когато обаче празноглави, но амбициозни политици, решат да формулират въпрос за референдум безсмислието е пълно.

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“

като отделна епоха (Част 1)

Автор: Александър Везенков

В опитите да се осмисли създаденото от българската историография ние не сме отишли далеч568*. Сравнително малкото изследвания в тази област се ограничават почти само до преразказване на биографиите и библиографиите на известните историци. В същото време опитът на по-напредналите школи показва, че систематичното и критично изучаване на историографията и на основните обяснителни схеми, които се използват в нея, би могло да бъде много ползотворно. Та нали нашето познание за миналото е в най-голяма степен плод на това, как са го схванали и описали изследователите преди нас. За да можем да продължим напред, от решаващо значение е да разберем през каква призма са пречупвали разказа си, как са се опитвали да разгадаят и обяснят миналото. Изследванията в тази насока са отишли доста напред не само в развитите страни, но и при съседите ни.[569]

На този фон темата за Българското възраждане е една от малкото, получила подробен и критичен историографски анализ в наскоро публикуваната книга на Румен Даскалов.[570] Вземам отношение не просто за да изразя съгласието си по повечето от засегнати проблеми, не дори за да се опитам да наруша „заговора на мълчанието,“ с който официалната историография посрещна и тази книга[571], а за да отида по-далеч и да поставя един въпрос останал неанализиран, който според мен е най-важният: защо българската историография обособява отделна възрожденска епоха. Защо е предпочетено Възраждането да се вижда като отделна епоха, вместо като само един от процесите, които преживяло българското общество през ХIХ век? Иначе казано: само „Възраждане“ ли е имало в последния век преди създаването на днешната българска държава? Това, че настъпват големи промени достатъчно ли е, за да го разглеждаме отделно от вековете „под османска власт“? И от друга страна: всички промени ли са свързани с Възраждането? Ако ХIХ век е нова епоха, то само и единствено като „възрожденска“ ли може да се определи? Оттам логично идва следващият въпрос: какви са последиците от описването на този период именно като „възрожденска епоха.“

Макар да има различни мнения за това кога е започнало и дори кога е завършило, че Възраждането представлява една нова и отделна епоха се приема в българската историография без спорове. Така мислят „специалистите по периода“, това е и институционално утвърдено, вследствие на което го приемат и повечето от османистите в България, които дори не пристъпват към изучаването ѝ.[572] Много чужди автори също го вземат за даденост.[573] При всичкото политизиране на българската история, Възраждането винаги си е оставало „най-българското време.“ Най-показателното е, че и неспециалистите знаят за Възраждането като отделна епоха – всеки минал през общозадължителното образование има приблизително ясна идея кога е било „през Възраждането“ и какво е ставало тогава.

Тук ще се опитам да поставя под въпрос този консенсус. Ще започна с кратък анализ на тази конструкция и представяне на основните ѝ вътрешни противоречия. След това ще прибягна до сравнение с другите балкански историографии, за да се види доколко е общовалидна концепцията за националното възраждане като отделна епоха. В третата част ще се опитам да върна разглеждането на проблема за Възраждането в контекста на османския ХIХ век, където то всъщност е протекло. Накрая ще засегна проблема за безкритичното възпроизвеждане на концепцията за Възраждането в българската историография.

I. Концепцията за Възраждането като отделна епоха в българската историография

Когато става дума за националната история, c термина „Възраждане“ и по-точното „Българско възраждане“ в българската историография се означават ред взаимно свързани процеси, които изживяло българското общество през XVIII и най-вече XIX век. Този термин е до голяма степен условен – съвременниците им рядко ги наричали точно по този начин. Изборът на това наименование може да бъде спорен сам по себе си, най-малкото защото тегли към аналогия с принципно различни процеси в Западна Европа. Вместо да се потърсят реални съвременни влияния, плащайки данък на самото наименование „Възраждане,“ в търсенето на паралели и сравнения се слиза чак до началото на Ренесанса в Италия. Това се прави повече на популярно ниво и при преподаването в училище, доколкото специализираните изследвания трудно запълват тази пропаст.[574]

Това обаче, което ни притеснява в случая, е че се отива още по-далече – с това наименование започва да се нарича цялата епоха, в която са протекли процесите, условно наречени възрожденски.[575] Историографската операция по представянето на възрожденските процеси като отделна епоха има няколко съставни части: 1) преекспониране на самите възрожденски процеси (национално осъзнаване, българска просвета, църковни борби, политически борби), 2) представяне за „българско възраждане“ на други съвременни процеси (стопанска възмога, модернизация), включително на такива, които са подети от османската власт (селищно благоустройство, интегриране на българския елит в местното управление), 3) пренебрегване на процеси, които очевидно са част от османското развитие (законодателни промени, централизация, модернизация на държавната администрация на централно и местно ниво) и не могат да бъдат представени за „българско възраждане“, 4) изкуствено свързване в единно цяло (териториално и/или хронологически) на разнородни явления и процеси, 5) преднамерено свързване в хронологически план на всичко „турско/ориенталско/османско“ със „старото“ и на всичко „ново“ с „възрожденското.“ Нека ги разгледаме последователно:

Преекспониране на възрожденските процеси. Действителният обхват на процесите, които се считат за основна част от Възраждането е всъщност твърде ограничен. Така след малко повече от половин век „новобългарско образование и просвета,“ процес определян като една от „масовите и легални прояви на Възраждането,“ първото преброяване на населението в Княжество България (1. I. 1881 г. ст. ст.) показва, че само 3,3% от населението (5,0% от мъжете и 1,5% от жените) умеят да четат и пишат. Това е една крайно ниска стойност, не по-висока от тази, която бихме очаквали да открием в едно предмодерно общество. Подобно е положението с освободителните борби – изследванията оставят впечатлението за едно нарастващо и все по-пълно ангажиране на целия народ в борбата за освобождение. Накрая обаче, в кулминацията на тази борба – Априлското въстание от 1876 г., с оръжие в ръка участват няколко хиляди души.[576] Ако вземем като критерии прякото участие в тези процеси, то каква част от българите и техния живот следва да бъдат разглеждани като част от процеса на Възраждане? Колцина от тях били „възрожденци“? В следващите десетилетия грамотността на населението ще нараства скокообразно, а българската държава ще държи под знамената десетина пъти повече войници в мирно време и стотина пъти повече през войните, без това да привлече толкова изследователски усилия. Съответно, ако не бяха гледани под микроскопа на национално ангажирани историци, възрожденските процеси биха заемали много по-скромно място в публикациите по българска история. За това преувеличение първостепенна роля има идеализирането на Възраждането като епоха на единение на всички българи.

Представяне за „(българско) възраждане“ на други съвременни процеси. Механизмът, по който Възраждането от процес се превръща в епоха има второ основно измерение. Ако от една страна се предпочита чисто възрожденската проблематика, от друга, всички останали процеси започват да се интерпретират, доколкото и както е възможно, като част от Възраждането. Така става със стопанските промени, които първоначално са се разглеждали като предпоставка за национално осъзнаване, за развитието на просветата и за разрастване на църковните и освободителните борби (Б. Пенев, П. Ников, М. Арнаудов), но в официалната историография от Втората световна война насам се превръщат в основна част от Възраждането. Така се третират и модернизационните процеси.

За окончателното превръщане на Възраждането във „възрожденска епоха“ от значение се оказва подходът на комунистическата историография, която разглежда всички стопански, обществени, политически и културни процеси като свързани в едно цяло, с основа разбира се икономиката. Това окончателно наложило принципа „всичко през Възраждането е възрожденско.“ Но какво възрожденско има в разрастването на занаятчийството, в търговските предприятия, в манифактурите или първите фабрики? Да приемем, че те са били предпоставка за него, но самите те възрожденски няма как да бъдат. Същото се отнася и за стопанския растеж, най-малкото защото стопански растеж по това време изживява Османската империя като цяло.[577]

Трябва да се вземе под внимание, че много явления в българската общност са отражение на по-общи тенденции и често на инициативи на самата власт. Включването на светския елит в църковните дела е цел и изискване на османската власт през Танзимата, формулирано във фермана от 1856 г. (Islahat Fermanı, т. нар. Хатихумаюн) и проведено на практика през следващите години. Получаването на „църковна независимост“ неслучайно съвпада с политиката на кодифициране на т. нар. система на милетите след началото на 60-те години на ХIХ-тото столетие.[578] По същия начин развитието на новобългарското образование протича в един благоприятен климат на общо насърчаване на светското образование от властта, включително това за момичета. То включва обявяването на началното образование за общозадължително, поощряване на строителството на училища, безмитен внос на учебници и евтиното им печатане в държавни печатници, финансова подкрепа за училищата, в това число на немюсюлманите. Това обаче дава скромни резултати в танзиматския период – точно като „възрожденските училища.“[579] Благоустрояването на „възрожденския град“ също e резултат от политиката на местната османска власт.

Пренебрегване на процеси очевидно свързани с Османската империя. Това че възрожденските процеси са свръх-представени се „компенсира“ от пропускането на почти всичко свързано с османската власт и нейната политика. Вярно е, че в повечето случаи присъства и един схематичен преглед на „упадъка и премахването на ленно-спахийската система,“ на „опитите за реформи“, (не „на реформите“, на „опитите за реформи“!) с Гюлханския хатишериф, Закона за земята, пътищата, благоустрояването и земеделските каси на Мидхат Паша. Това обаче с нищо не повлиява на обяснителната схема. Именно затова в най-опростените версии (например в учебниците и кратките популяризации) то напълно може да се изпусне,[580] a другаде да се представи сравнително по-подробно[581], без от това изобщо да се промени сюжетната линия.

Но съвсем без значение за живота на българите ли са останали централизирането и рационализирането на администрацията, установяването на нейния контрол по места, реорганизацията на съдебната система, на данъчната система, финансовата стабилизация, подобряването на комуникациите? На времето значение те несъмнено са имали, но „специалистите по възрожденска история“ съвсем естествено се интересуват преди всичко от това, което е или би могло да се представи за част от Възраждането. Или поне като причина за въстание. Затова, доколкото изобщо се разглеждат, промените във местната администрация се карикатуризират, а описанието на дейността ѝ е често изпада до емоции в стил „а тиранинът върлува и безчести край наш роден.“ Вместо промените в структурите на местната власт се представят само „българските общини,“ при това без дори ясно да се посочи, че това няма нищо общо с днешното значение на думата община като териториална единица, а е една помощна структура към местната османска администрация. Нещо повече – тази община е обърната в символ на самоуправлението на българите, а всички по-горни нива на административната йерархия се пропуснат. А те неминуемо са били по-важни, след като са по-горни в една все по-централизирана система.[582]

Говорейки за политиката на османската власт, българските изследвания се ограничават почти само до Мидхат паша и дейността му в Дунавския вилает. Колкото и важни да са тези процеси, колкото и похвално да е тяхното проучване, свеждането на всичко до един провинциален управител и една провинция в епоха на централизация, рационализация и унификация на администрацията е из основи погрешно. Защото реформите почват много по-рано, и макар в един момент Дунавският вилает да станал тяхна пилотна единица, скоро същите мерки били приложени на общо основание, включително благодарение на усилията на самия Мидхат Паша. Извън това липсата на конкретни познания за структурите и функционирането на Османската държава се заменят с голословното ѝ заклеймяване като „една от най-дивите азиатски деспотии,“ като „една разложена средновековна сатрапия, крепяща се върху тиранията и невежеството, върху мюсюлманския фанатизъм и некултурността.“[583]

Същевременно затварянето в националната историография не е попречило да се търсят европейски влияния и паралели с европейските процеси. От десетилетия различни български историци критично се изказват, че не трябвало повече да се разглеждат процесите на Възраждането само в тесни национални рамки, а да се видят в „естествената им връзка с общоисторически процеси и явления,“ „в контекста на общоевропейската история.“[584] По-нови публикации също се опитват да препрочетат разказа за „Възраждането,“ използвайки схемата на западноевропейската история.[585] Този привидно похвален стремеж всъщност ни води в една много хлъзгава перспектива. Така косвено се подпомага абстрахирането от османския контекст, като се отмества търсенето на външни за българите влияния в други, по-престижни направления. Защото нали сме „европейци,“ ако и да ни управлява „азиатският поробител.“ Затова се търсят и представят влиянията върху Българското възраждане на Европа, Франция или Русия, но не и на самата Османска империя. Правят се паралели с Ренесанса, Реформацията, Просвещението и изобщо всичко, което преживяла Европа между XIV и XIX век. Но кое е по-близо до Българското възраждане: Реформацията в Западна и Централна Европа през XVI век или реформите в самата Османска империя през същия XIX век? От друга страна, всички възрожденци се представят за съвременници на ставащото в Европа, дори когато не са имали реален контакт с него. Така Паисий се оказва най-малкото „просвещенска фигура“ и „съвременник на Хердер,“ а в някои случай дори „предходник“ на разни европейски мислители.[586] Получава се една псевдокомпаративност, при която опитите да се разгледа Българското възраждане в общоевропейски рамки в крайна сметка водят до това то да се извади от османския контекст.

Изкуствено свързване в единно цяло (териториално и/или хронологически) на разнородни явления и процеси. Създаването на представата за Възраждането не би могло да мине без характерното за националните историографии навързване на най-разнородни събития, явления и процеси в една обща картина или единно повествование. Много показателно е представянето на „въоръжените борби“, където събития станали на различни места по съвсем различни причини се подреждат последователно, сякаш следват едно от друго: опити за добиване на политическа независимост се редуват със селски бунтове срещу данъчен произвол, неумели реформи или проблеми със собствеността на земята: Велчовата завера, Нишкото въстание, Браилските бунтове (всичките поред), Видинското въстание.[587] Поне едно да имаше връзка с предходното! Същевременно въстания обхванали по няколко села се описват така, сякаш на борба се е вдигнал целият народ и единственият дискусионен въпрос днес остава дали това включва и чорбаджиите (след като петдесет години в центъра на спора бе участието на „буржоазията“).

Тъй като историята на Възраждането е до голяма степен сбор от биографии на значими фигури, по същия начин е навързана като едно хомогенно движение и дейността на възрожденците. Така във всички общи съчинения по Българско възраждане Софроний Врачански се сочи за пръв последовател на Паисий Хилендарски. Само дето „най-добрият Паисиев ученик“ (К. Иречек[588]), „неговият ученик Софроний“ (Б. Пенев[589]), „несъмнено най-крупната фигура между учениците и последователите на Паисий“ (М. Арнаудов[590]) дори не споменава за Паисий в своята автобиография Житие и страдания грешнаго Софрония.[591] На свой ред сочените за „продължители“ и „последователи“ на делото на самия Софроний (според версията в учебниците – Йоаким Кърчовски и Кирил Пейчинович[592]) не само не са го споменавали, но и в нищо не са го следвали.

В териториален план границите на това цяло са разбира се национални. Настоява се, че възрожденските процеси са покрили „всички български земи.“[593] Това се отнася еднакво за духовна дейност и политически борби. Като допълнение на това комунистическата историография пък представя стопанските процеси през XIX век като „формиране на единен национален пазар“, който по инерция присъства и в по-късни издания. Включително регионалните и поселищни проучвания приемат „националните граници“ за даденост и в крайна сметка се съотнасят към тях.[594] Така изследваният „възрожденски град“ се сравнява с другите „български градове“, нищо че същите процеси могат да протичат в Шкодра или Ескишехир. Изследваното селище или регион се мисли като „част от българските земи.“ Самите „възрожденски процеси“ се разглеждат като взаимосвързани – напоследък се отхвърлят всякакви разделяния и противопоставяния между отделните им проявления (просвета / църковна дейност / въоръжена борба), между идейни течения и дейци.[595] Възраждането се оказва една от нищо ненарушима и неделима цялост.

Представяне на всичко „турско“ за „старо“ и на всичко „ново“ за „възрожденско.“ Ще бъде неточно ако говорим просто за игнориране на османския контекст. В много случаи има съзнателно сравнение с него, като това е задължително сравнение с миналото. Този начин на мислене личи и в подбора на малкото съчинения на османисти, ползвани в изследванията за Възраждането – те включват публикации главно върху предходните векове, а не толкова върху времето, за което всъщност пишат.[596] Българската историография, иначе толкова вторачена в държавата, по отношение на „модерното“ през Възраждането я забравя почти напълно, дори когато се говори за институции.[597]

„Турското“ се възприема като замръзнало във времето, а Османската (или както казват „Турската“) империя е не само „допотопно изостанала“ – за българската историография тя е неспособна на промяна. Всичко модерно обаче се свързва с Българското възраждане: то е „българският преход към Новото време,“ то е „началото на българската модерност.“ Така когато по разпореждане на местната османска власт (няма на кого другиго!) просто е била поизправена и разширена някоя чаршия, то за нея ще се каже, че е придобила „възрожденски облик.“ Ако обаче за останалите улици още нищо не е направила, те си остават „турски сокаци.“ Белезите на модернизация се отчитат само за българите, докато за мюсюлманите мълчаливо се игнорират.[598]

* * *

В крайна сметка се стига дотам съчиненията озаглавени „Българско възраждане“ да се опитват да дадат цялостна картина за XIX (че и XVIII) век, а в общите съчинения по история на България този отрязък от време да се представя като отделна част, разположена между „османския период“ („турското робство“ или евфемистичните „българските земи през XV-XVII век“, „късно средновековие“ и т. н.) и новата българска държава. Това разделяне присъства и във всякакви други публикации – не само тези засягащи духовната култура и националните борби, но и тези по стопанска, поселищна или регионална история. В общите истории частта върху Възраждането във всички случаи е значително по-дълга от тази върху „XV-XVII век.“ Tака разказът за Възраждането не само изпълва XVIII и XIX век, измествайки всичко османско от тях, но и засенчва османския период изобщо.

Hещата съвсем не опират до формална периодизация – възприемането на Възраждането като отделна епоха има решаващо значение за начина, по който разбираме (а по-право – не разбираме) българския, а и османския XIX век. Зад израза „през Възраждането“ и определението „възрожденски“ се крият съществени деформации в интерпретацията. В резултат на възприемането на Възраждането за отделна епоха, определението „възрожденски“ започва да се ползва безкритично за всичко, произхождащо от XIX век. То се свързва не само с писания, училища или политически борби, но и се прилага за „възрожденските занаяти“, „възрожденската чаршия,“ „възрожденските къщи,“ чешми, часовникови кули и изобщо всякаква „възрожденска архитектура.“ Наистина, когато се казва „възрожденски“ се дава относително ясен хронологически ориентир, но ако е подходящ за изследване на проблемите на националното съзнание или политическите борби, то едва ли е адекватен за други проблеми на политическата, социална и културна история. Нещо по-важно, в много случаи определението „възрожденски“ е подвеждащо за характера на самите явления или промени: при използването му се внушава една несъществуваща връзка. Наистина фабричните дрехи, първите индустриални машини, фотографията, телеграфът и ред други са навлезли „през Възраждането“ (или ако предпочитате „през Танзимата“), но какво възрожденско (или танзиматско) има в европейските дрехи, фабриките или парните мелници?

Друго недомислие: ако от една страна всичко ново от XIX век е „възрожденско,“ пак като „възрожденски“ се определят и много традиционни реалии. За такива минават например традиционните занаяти – на популярно ниво често се говори за „възрожденски занаяти,“ без да се проблематизира кои са „пред-възрожденските“ и по какво се различават едните от другите. Същото може да се каже за „възрожденските еснафи“ и „възрожденската чаршия.“ „Здравият патриархален морал“ на българина също се илюстрира с примери от епохата на Възраждането. Така „възрожденски“ се оказва синоним и на „традиционен,“ но със силно положителна конотация.

„Възрожденско“ имплицитно означава и „българско“: много от „възрожденските“ реалии обаче били просто характерни за епохата и XIX век (или не само), без да имат нищо специфично българско. Такъв е случаят с „българските възрожденски къщи“, подобни на които без усилие можем да открием запазени в ред анадолски градове. Едва ли са следи от българско възраждане в тях.

Действително има духовни и политически дейности, които протичат преди всичко в рамките на съответната религиозна (и до голяма степен езикова и етническа) общност. И за тях обаче затварянето в обяснителните модели на националната историография пречи на разбирането им: защото успоредици откриваме дори в областите с най-голямо разделение и процесите, които протичат само в рамките на националната общност имат паралел с тези в другите общности – и в факторите, които ги пораждат, и в протичането, и в последиците им. Това се отнася за стремежа за преход към употреба на говорим език в образованието и деловите дейности, масираното въвеждане на печатното слово, на светското образование.

Така в крайна сметка, вместо да представят процеса на национално възраждане в контекста на XIX век, изследователите стигат дотам да обясняват всичко от епохата през призмата и чрез контекста на Българското възраждане. Вместо да кажат, че националното възраждане се е развило през XIX век, за почти всичко станало по това време, те твърдят, че е станало „през Възраждането.“

II. Проблемът за националното възраждане в някои други историографии

Тук ще си позволя известно отклонение. Защото едва ли би могло да се покаже убедително какви пукнатини има концепцията за съществуването на отделна възрожденска епоха, ако не я сравним с подхода на други историографии разглеждащи същата проблематика. Струва ми се, че подходящият формат за едно подобно сравнение са на първо място историографиите на страни от османското пространство – прибързани сравнения с други „Възраждания“ и „Ренесанси“ из Европа биха ни запратили в погрешна посока. При това, поради непознаване на историографските школи за другите части на империята, съм принуден да се огранича до тези за балканските ѝ провинции, макар че арменската история и дори тази на арабите с тяхната „нахда“ да предлагат някои обещаващи паралели.

Албанското национално възраждане. В случая ще използвам на първо място албанската историография, защото тя единствена на Балканите наред с българската безрезервно приема концепцията за възраждането като отделна епоха, използвайки едно по-прецизно название: национално възраждане (Rilindja kombëtare). За един най-общ поглед ще се обърнем към последното издание на „академичната“ история на Албания.[599] И тук Възраждането е представено като период съвсем отделен от този „под османска власт,“ сякаш не е протекло именно под нея, сякаш основна негова съставка не са борбите за освобождение от нея. То обаче се извежда като самостоятелна епоха, а в ползваната тук публикация е отделено в следващ том, като акцентът върху него личи и в чисто количествен план. Така докато първият том обхваща историята на Албания от най-древни времена до началото на XIX век, то вторият (с почти същия обем) е посветен изцяло на „националното възраждане“ от 1830-те до 1912 година. По този начин османският период от албанската история, който иначе би представлявал над две трети от текста на тези два тома, е привидно сведен до една много по-малка и неналагаща се част. На фона на това Националното възраждане изпъква като най-важната епоха в албанската история, отдалеч засенчваща дори борбите на Скендербег.

Още първите страници на този том показват съществена, но не и изненадваща еволюция спрямо първото издание от 1965 г. Разликите са показателни за процесите на продължаващо „изчистване“ на османския контекст и на втвърдяване на една самодостатъчна концепция за възрожденската епоха. В първото издание от 1965 г. изложението започва доста традиционно: началото е фиксирано на 1839 г., очевидно свързвайки го с прочитането на Гюлханския хатишериф. Наистина, веднага след кратките информации за предвидените реформи идва частта върху „въстанията срещу прилагането на Танзимата в Албания“, многократно по-дълга отколкото тази за самия него.[600]

Сегашното издание започва вместо с непретенциозното „Начало на Възраждането“ с идеологически много по-избистрената глава: „Албанското национално възраждане и специфичните му особености“ и точка първа: „Националното възраждане – една нова епоха.“ След това в познат стил са откроени неговите „демократични и антифеодални“ измерения, връзките с Просвещението и Европа и пр. Колкото до самото начало на Възраждането, издайническото „1839 г.“ е небрежно замаскирано като „1830-те години.“[601] Оттам веднага се преминава към представяне на стопанските процеси, които се смятат за основата на националното възраждане. Чак тогава идва краткото представяне на самия Танзимат.

Все пак проблематиката „Танзимат – борба срещу Танзимата“ се появява неколкократно. Така ако в българската историография реформите в Османската империя са представени най-вече като серия от несбъднати обещания за подобрение на положението на немюсюлманите, то наред с това албанската се насочва и към едно от най-същностните им измерения – централизацията. Тази централизация се разглежда като заплаха за независимостта на албанците и съответно на всяка съпротивата срещу нея се гледа с безмерни симпатии. Всякакви възможни размирици са описани в хронологическа (но далеч не винаги логическа) последователност като част от една дълга и нестихваща борба на албанския народ за национална независимост. Големи усилия се полагат да се „докаже,“ че това не били просто бунтове на засегнати от централизацията местни дерибеи (според както са единодушни информирани съвременници и неангажирани днешни специалисти), а качествено нов тип съпротива – национална. Подобно на българската историография, и в този случай, другите модернизационни усилия на централната власт са съвсем бегло и пренебрежително представени.

Все пак, в сравнение с българските издания върху същата епоха, личи едно по-грамотно третиране на процесите в Османската държава и общество, както и по-широка осведоменост за историята на другите балкански народи и съответните историографии. В крайна сметка обаче това не е попречило и тук да изкристализира една самодостатъчна и самодоволна концепция за националното възраждане.

В сравнение с българското, в историографското конструиране на албанското възраждане съвсем естествено не са включени никакви „църковно-национални борби,“ като проблемите свързани с религия съзнателно се оставят на заден план. Общото е, че и албанската историография пламенно набляга върху това, че етносът не съвпада с религията, подчертавайки, че албанците са преди всичко албанци, независимо дали са мюсюлмани, православни или католици.[602] Оттам насетне проблемите на вярата са изоставени. Вместо тях голямо значение се отдава на въпросите на езика и особено на изработването и възприемането на единна албанска азбука. Това има известна връзка и с доминиращата през комунистическия период идеология, която се опитва да компенсира верските различия сред албанците като набляга на общия език, акцентира върху процеса на изработване на единна азбука, а по-късно и на единен езиков стандарт. Пак поради особеното положение в религиозен план отсъстват и „общините“ – толкова важни за българската версия.

Друга особеност идва от необходимостта да се осмисли присъствието на голям брой албанци на висши османски служби. Всъщност проблемът не получава никакъв анализ, като високите постове се разглеждат като доказателство за личните качества на съответния възрожденец, а това ни най-малко не пречи на заклеймяването на деспотизма на османската власт (много видно при биографията на Исмаил Кемал, донякъде на Пашко Васа и др.). Същевременно в пълно забвение е отпратен най-високо издигналия се сред тях, Ферид паша – известна за времето си фигура на албанското движение, достигнал до поста велик везир при султан Абдулхамид II и после вътрешен министър при младотурците.[603] На практика албанската историография отказва да осмисли проблема „албанско национално възраждане, дело на османски чиновници.“

Съвсем различно стоят нещата за гръцката и сръбската историография – отделна възрожденска епоха в тях няма. В определени случаи се появява думата „възраждане“ и други подобни, описват се процеси, които са характерни за „националното възраждане“ или се смятат за негови предпоставки, но възрожденска епоха с начало, три подпериода и край, с политическо, духовно и стопанско измерение, с „възрожденски град,“ „възрожденска къща“ и „възрожденска чаршия“ няма.

Новогръцкото просвещение. Нека се обърнем преди всичко към гръцката версия, доколкото „гръцкото възраждане“ в най-голяма степен се взема за отправна точка. Описват се процеси на стопанска възмога (главно търговията) и политическа и културна дейност, които на свой ред ще доведат до Гръцкото въстание и освобождението. Всичко това много прилича на версията на българската историография за „национално възраждане,“ без обаче да се обособява в отделна епоха, която да се вмести между туркократията и въстанието от 1821 г. Съвсем естествено при това положение, последният век от османското владичество сам по себе си не придобива символно значение в националния дискурс. Това има чисто количествено изражение в историческите писания. Обърнахме внимание, че далеч по-голямата част от изложението върху османския период в българската и албанската историография е посветена на националното възраждане. Поради липса на подобна епоха в гръцката реконструкция, целият османски период си остава относително кратък – в общите съчинения по гръцка история на времето от падането на Константинопол (1453 г.) до началото на XIX век в много случаи се отделя по-малко място, отколкото на десетилетието обхващащо борбата за независимост на Гърция (1821-1830).[604] Това е елементарното, но необоримо доказателство за липса на жанр „национално възраждане“ в гръцката историография.

Наистина в гръцката историография се говори за „Новогръцко просвещение“ (Νεοελληνικός Διαφωτισμός).[605] То е и единственото, за което се казва, че е „епоха“, визирайки времето между 1750 или по-често 1770 и Гръцкото въстание (1821 г.). Но това се отнася само до интелектуалната дейност и не се налага като общоисторическа периодизация.[606] Такъв раздел може да открием в някои от изследванията върху отделни сфери на културната дейност като например книгопечатането,[607] но не и в публикациите по обща история.

При това Новогръцкото просвещение е една сравнително късна историографска конструкция. За първи път за „Новогръцко просвещение“ пише в една статия от 1945 г. К. Димарас.[608] Оттам насетне то се е превърнало в тема на ред публикации, но не и в общоприето деление дори в културната история. Самият Димарас не нарича „Просвещение“ или „Епоха на Просвещението“ съответния раздел на своята История на новогръцката литература, а и вътре само инцидентно го споменава.[609] Наистина, напоследък в гръцката историография все повече се говори за Просвещение; темата е все по-силно застъпена в преподаването по история и гръцка литература на всички нива. Смятам че това е едно насилване на реалностите и опит за ретроспективна „европеизация“ на гръцката история. Това явление обаче се появява доста след като концепцията за „Българското възраждане“ е добила устойчив вид.

Самите съчинения върху Новогръцкото просвещение не са съпоставими с тия върху Българското или Албанското възраждане – несравнимо по-малко на брой, с по-ясно фокусирана тематика, те описват духовни процеси, а не епоха.[610] Двата процеса не могат да се разглеждат като част от едно и също: опитите да се види Новогръцкото просвещение в сравнителен общобалкански план изобщо не разглеждат Българското възраждане (или каквото и да е случващо се сред българите) като негов еквивалент.[611]

Сравнявайки концепциите за „Новогръцкото просвещение“ и „Българското възраждане“ виждаме и втора основна разлика. Новогръцкото просвещение се разглежда като част, периферна и закъсняла, от един европейски процес. Колко по-нагласени са нещата по епохата на Българското възраждане личи от трудностите той да бъде съотнесен към един процес в Европа. Поради липса на ясен източник, тук се налага вода да се носи от много кладенци – Ренесанс, Реформация, Просвещение, Романтизъм, модернизация, модерен национализъм, преход към индустриално общество (от Средновековие към Ново време; от феодализъм към капитализъм).[612] Когато не се вижда ясно действителният контекст, като за компенсация се откриват много – някои от тях без или с твърде обща и неясна връзка с националното възраждане. За сравнение ще кажем, че когато в централноевропейски страни се говори за „национална пробуда“ или „възраждане“, то това също се съотнася към един единствен процес – раждането на модерния национализъм след края на XVIII век.

Колкото до сръбската историография, напразно бихме търсили „Сръбско възраждане“ в опитите за периодизация, раздел в учебниците, обобщаващи трудове, „научни звена“ или лекционни курсове по тази „дисциплина.“ Самото „Просвещение“ в сръбския си вариант е свързано с Хабсбургски влияния и се развива във владените от тях земи.[613]

Не само за изчерпателност, но и за да се избегнат някои недоразумения, трябва да споменем и румънския случай. Подобно на гръцкия, тук историографията започва да говори за просвещение, като отражение на едноименния западноевропейски процес.[614] Паралелът се дължи до голяма степен на т. нар. фанариотско управление в Дунавските княжества, доколкото развитията сред румъните под Хабсбургска власт остават извън изложението на повечето публикации. Наред с просвещението се говори и за „национална пробуда“ (redeşteptarea naţională),[615] за да се означи появата на модерен национализъм от края на XVIII – началото на XIХ век, без обаче да се представя като отделна епоха. Такава не представят дори съчиненията озаглавени с не съвсем ясното „… през епохата на Просвещението.“[616] Най-сетне, изразът национално възраждане се използва от някои автори, за да се означи времето на изграждане на модерна румънска държавност и общество след Органическите устави (1830-1831 г.) до Първата световна война.[617] Toва обаче е съвсем друг жанр – „Строителите нa съвременна …,“ който няма отношение към изследваната тук историографска конструкция. Така независимо от тези с усилие издирени инцидентни използвания на познатия ни израз, за „възраждане“ и възрожденци в разглеждания тук смисъл в Румъния става дума преди всичко, когато се представя дейността на българската или албанската емиграция в страната.

Възраждането на народите в Хабсбургската империя. Koгато се постави въпросът за обособяването на Възраждането като отделна епоха, като контра-аргумент се посочи, че процес на „възраждане“ е имало и при други народи включени в големи империи, като на първо място се цитираше „чешкото възраждане.“[618] Всъщност паралелите с чешкото възраждане са наистина впечатляващи – и там се говорело за „ново раждане“ (znovuzrozený), „пробуждане“ (probuzení) и „възкръсване“ (vzkříšení), но постепенно се наложило названието „възраждане“ (obrození) и по-точно „чешко национално възраждане“ (české národní obrození), първите възрожденци са „будители“ (buditele), възраждането идва да прекъсне една „тъмна епоха“ (temna doba) и т. н.[619] Възраждането се изразява в съзнателното предпочитане на родния език, в неговото допълнително издигане и обработване, в заживяването на национална култура (преса, литература, театър) на чешки и т. н.[620]

И не само чехите – отдавна е утвърдено разбирането, че процесът е паралелен за народите на Хабсбургската империя.[621] Той се описва по много подобен начин, и то не само за други славяни като словаците,[622] но и за унгарците – „пробуждането на народностите“ (a nemzetiségek ébredése) в унгарската историография съвпада по време и съдържание с националното възраждане в чешката.[623] Сходни са нещата при хърватите,[624] а и при словените[625] (макар заради югославския им ХХ век някои да са свикнали да включват в „балканската история“), но в по-голяма степен се набляга на Френската революция, доколкото Наполеоновите войни довели и до създаването на кратко просъществувалата Илирийска провинция (1809-1813).

Паралелите с „възраждания“ и „пробуди“ в Централна Европа обаче не доказват нищо, освен че концепцията за Българското възраждане е продукт от налагането на един (централно)европейски обяснителен модел. Каналите за „трансплантация“ на тази концепция и цялата по-горе цитирана фразеология върху българите са познати. Първият документиран случай е този на Юрий Венелин (1802-1839) и добре се илюстрира от неговата биография и дейност. Описван в днешните български справочници като „украински“ а понякога направо „руски славист,“ той всъщност е роден и израсъл в унгарската част на Хабсбургската империя (Нодь Тибор, област Берег), учи в съседни градове (в Унгвар, дн. Ужгород и Сотмар, дн. Сату Маре), а после в Лвов (тогава в австрийските провинции на Хабсбургската империя, днес в Украйна). С този си личен опит и образование Венелин пише Старите и сегашни българи (1829 г.), дава съвети, поучава и призовава, и това не остава без последици. Изглежда именно чрез Венелин за първи път идва формулировката, че българите трябва да се „възродят.“[626] Тя се поема от Васил Априлов, а после чрез него и от Иван Селимински – първите които пишат за „възраждане“ в български контекст.[627]

От друга страна има едно важно различие. „Възраждането“ за народите в Хабсбургската империя се представя по-скоро като вълна на пробуждане сред едно поколение, а не постъпателен процес, който да завърши с кулминацията на Освобождението, както е в българската и албанската версия. За разликата можем да си дадем сметка по „История на българите“ на Иречек, където той описвайки българската история всъщност остава доста близо до това, което се разбира под възраждане в чешката. Като „българското възраждане“ се представя една глава за дейността на Паисий и Софроний.[628] Вече за състоянието през 1840-те години той пише: „Тъй процесът на Българското възраждане се извършил в течение на един човешки живот.“[629] И едва след като този процес се е „извършил“ идва ред на борбата за църковна независимост. По смисъл и по време това отговаря на чешкото възраждане като едно пробуждане в края на XVIII и началото на XIX век; оттам насетне патриотичната дейност не се нарича повече възраждане – народът е вече възроден.

Едно е обаче да наричаме началото на модерния национализъм „възраждане,“ съвсем друго да определим като „възрожденска“ епохата, в която този процес е протекъл и като „възрожденско“ всичко, което е съществувало или се случвало по това време. В историографиите на народите от Хабсбургската империя възраждането е само национален процес, въпреки опитите, особено през комунистическия период, да му се търси „социално-икономическата основа.“[630] В чешката историография този период си има самостойно представяне, което нито да се нарича, нито се доминира от националното възраждане.[631] Дори когато популярни издания слагат подобни заглавия на периода 1780/1790-1848 г.[632] и по изключение до 1867 г.,[633] те не говорят за епоха на възраждане, в която всичко е възрожденско. Напоследък в словашката историография има тенденция да се изоставя названието „словашко национално възраждане“ (narodné obrodenie) в полза на „формиране на модерната словашка нация.“[634] Изобщо, ако и да има „възраждане“ при чехи или хървати, по конструирането на отделна възрожденска епоха от тук изследваните случаи българската историография си прилича само с албанската.

Освен това, нито сравненията и позоваването на „общоевропейските“ тенденции, нито дори на „закономерностите“ при възникването на модерните нации, не могат да заменят изследването на контекста, в който се е развило всяко такова „възраждане.“ Езиковото родство между славяните, връзките и чувството за близост са много важни фактори, но не са единствените. Не е без значение, че „чешкото възраждане“ протича в Хабсбургската империя, докато българското се развива в Османската, че подтик и предизвикателство за едното са реформите на император Йозеф II (1780-1790), а на другото – тези започнати при султан Махмуд II (1808-1839). Именно затова в крайна сметка чешкото възраждане си прилича с развитията дори сред унгарците така, както българското (независимо от „чешката“ си фразеология) с албанското.

Има ли изобщо „Балканско възраждане“? Колко силно е вкоренена концепцията за отделна „възрожденска епоха“ в българската историография личи и по това, как български историци пишещи за балканска история механично я пренасят и върху съседните страни. Те говорят първо за „балканско възраждане“ и понеже правят сравнение с и търсят влиянието на по-развитите съседи, се позовават преди всичко на гърци и донякъде на сърби – именно тези, чиито историографии не конструират отделна „възрожденска епоха.“ При по-старите автори това е една обща забележка, подчертаваща изоставането на българите, без опит за цялостна концептуализация. Така например Петър Ников споменава за „пробуждането и възраждането на балканските народи,“ в което първи „тръгнали“ гърците, „след тях вървели сърбите,“ а „най-после и най-мудно почнал да се възражда и българският народ.“[635] По-късно това кристализира в цялостна периодизация на балканската история. Общите съчинения по Балканска история на български автори, следвайки модела на националната историография, виждат за целия полуостров ясно разграничени „османски период“ (понякога евфемистично наричан „късно средновековие“) и „Възраждане.“[636] Тази схема се спазва и при преподаването на балканската история на университетско ниво.[637] По същия начин и цитирания том втори от „академичната“ История на Албания започва с проектиране на концепцията за собствената национална история върху нищо неподозиращите съседи: „ХIХ век бележи за албанския народ, както и за другите народи на Балканите, една нова епоха, тази на Възраждането.“

Точно наопаки, повечето от другите публикации по обща история на Балканите не говорят за отделна възрожденска епоха (напр. Барбара Йелавич[638] – дали „югославската“ перспектива тук не е била решаваща?). Други пишат за българско и албанско възраждане, но не използват термина в общобалкански план (Л. С. Ставрианос, Жорж Кастелан).[639] Дори тези, които го правят, са принудени да попълнят темата главно с българския и албанския случай (Едгар Хьош).[640] Същевременно не бива да се забравя, че тези „национални възраждания“ са се развивали или в Хабсбургската, или в Османската империя. Да се конструира за това време някакъв „балкански контекст,“ в който хърватите се съпоставят с другите „балкански“ народи е твърде объркващ анахронизъм.[641]

Когато разглеждат „собствени земи“ все още под османска власт, по-традиционните публикации от гръцката, сръбската и румънската историография им налагат периодизацията на собствената национална държава. Доколкото историята на тези територии е изследвана и от българската историография, сравнението между тях още веднъж показва доколко концепцията за възрожденска епоха е част от традициите на някои школи, без паралел в останалите. Виждаме как публикациите вървят по коловозите на собствената си национална историография, без значение че става дума за територии по това време намирали извън националната държава, в Османската империя.

Както и в общонационален план, българската историография вижда в историята на Добруджа, ясно обособена възрожденска епоха.[642] За румънската версия на историята на Добруджа модерната история започва 1821 г., точно както и тази на самата Румъния, с въстанието на Тудор Владимиреску и края на фанариотското господство – промяна, която никак радикално не е засегнала Силистренския еялет и намиращата се в него Добруджа.[643] По същия начин за гръцката историография в Тракия и Македония граница на нова епоха са началото на Гръцкото въстание през 1821 г. и/или създаването на Гръцката държава в 1830 г.[644] Същия феномен срещаме и на „западната граница.“ Българската историография налага на поселищната история схемата за национално възраждане и историята на ХIХ им век стандартно е означена като „Град Х през Възраждането.“ За сръбската историография в историята на град Ниш през ХIХ век също започва една нова епоха, но това става точно в 1804 г. с началото на въстанието на Кара Георги.[645]

Това показва, че освен историческия контекст има и историографски контекст. Както се вижда и от прегледа на Чавдар Маринов върху македонската историография, една и съща реалност е могла да бъде описвана и с концепцията за Възраждане, явно заимствана от българската версия (30-те – 50-те години на ХХ век), впоследствие без нея, вече съзнателно отбягвайки я и вероятно „превключвайки“ на сръбски/югославски обяснителен модел, а най-сетне и ползвайки термина по съвсем неочаквани за свикналия в българската версия читател начини.

Подредим ли нещата хронологически, ясно виждаме как с концепция за възрожденска епоха боравят историографиите на страните добили независимост след Танзимата – българска, албанска, и в някои случаи македонска. В страните добили собствена държавност преди това, такава няма – за тях новата епоха идва или с началото на въстанието довело до създаването на собствената държава (1804 г. за Сърбия, 1821 г. за Гърция) или в румънския случай – с края на фанариотското управление (т. е. пак 1821 г.). Oт друга страна, турската историография и съответно османистиката също виждат една нова епоха през ХIХ век. Тя разбира се не се нарича Възраждане – това е епохата на реформите, Танзиматът. Това трябва да ни накара да потърсим по-задълбочено връзките между „епохата на възраждането“ и „епохата на реформите.“

Публикувано в: Балканският XIX век. Други прочити.

Д. Мишкова, ред. София: CAS, Sofia / Рива, 2006, с. 82-127.

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Коментари (2)

- 12-02-2013|Миречек

Странно. След като авторът твърди, че „стопански растеж по това време изживява Османската империя като цяло“ – как ще обясни той добре известния факт, че към 1875-1876 година Османската империя на практика преживява държавен финансов банкрут? (Което пък от своя страна показва и доколко „успешни“ са били разните други мероприятия на „османската власт“, които авторът също изтъква като уж по-важни от процесите на собствено Българското Възраждане…)

- 17-02-2013|Сухив.

самият термин „възраждане“ е неточен -какво се „възражда“, по-скоро се „заражда“? И покрай това зараждане на нацията естествено да избуяват най-много митове – затова е и отделено като „епоха“; по същественото е, че ролята на църквата е силно надценена – по принцип клерикалите дърпат в друга посока, затова ботев, каравелов и пр. са негативно настроени към „православните скотове“…

Спомени около „случая Валдхайм“

Автор: Хаген Флайшер

Пропуснатата изява на един бъдещ историк

Със смесени чувства прочетох през юни 2007 г. новината и в най-добрия случай противоречивите коментари за смъртта на Курт Валдхайм[646], доколкото в продължение на почти четири десетилетия с него ме беше свързвала една своеобразна „връзка“. Още през 1971 г., като докторант в Берлинския Свободен университет, по време на проучването си за германската окупация в Гърция, във военните архиви във Фрайбург се натъкнах на многобройни документи с тогава неизвестния все още инициал „W“, понякога изписан и изцяло: Waldheim. Това име заемаше значително място на първите страници на вестниците по онова време, резултат от дейността и амбициите му на австрийската, както и на международната политическа арена[647].

Възможността да става въпрос за обикновено съвпадение на имената бързо беше отхвърлена. Включих въпроса в подробни въпросници, които изпратих на високопоставени чиновници, служили в окупирана Гърция. От един от тях, Бруно Вилерс, някога началник на W, получих даже една снимка, която обезсмъртяваше момент в хотел „Мегали Вретания“ [в Атина – б. пр.], в който W позира заедно с военното командване на италианските партньори като член на германския „щаб за свръзка“. До днес това представлява единственият фотографски документ за присъствието му в окупирана Гърция. Докторантът веднага беше завладян от идеята да напише статия, посветена на „балканското“ минало на наскоро избрания Генерален секретар на ООН и да грабне и той малко преходна известност… Научният му ръководител Х. Д. Лок обаче го „посъветва“ да не „пилее времето си“, а да се концентрира върху своята дисертация. Във всеки случай Лок – авторитет в областта на съвременната скандинавска история – беше раздразнен от „своеволното“ решение на докторанта да „мигрира“ тематично от окупацията на Дания към окупацията на Гърция. Но и бъдещият историк понесе тежко „съветите“, защото случаят да направи така желания си научен дебют се отложи за неопределено време… Тогава той не усети, че току-що беше изпуснал един шанс да бъде пръв в света в нещо, защото „Случаят Валдхайм“ тогава не изглеждаше чак толкова вълнуващ.

Архивите на щабовете в Солун и Атина, където е служил W, показваха, че тогавашният оберлейтенант действително се озовава в близост до съответния връх на командната пирамида, без обаче да има изпълнителни правомощия. Вместо това той действа като добре смазано зъбно колелце с щабни компетенции с променлива тежест в околностите на центровете за взимане на решения главно като съставя и подписва стотици доклади за положението в окупираната страна. В Арсакли (Панорама) в Солун първоначално той служи като преводач от италиански на равнище командване, а след това в Отдел Ic (Втори отдел на V армия като дясна ръка на началника. Често информира и самия главнокомандващ Льор (и той австриец!) за „движенията на врага“, тоест за всички прояви на „антиокупационна“ или открито съпротивителна дейност, както и за действията на Съюзниците. За да изпълни тези задължения, W е отговорен за събирането и сравняването на всички достъпни сведения – от рапорти на подчинени служби до доклади на агенти, разпити на пленници и засечени радиосигнали със съюзнически произход, както и за оценката и подбора на „изискващите внимание“ данни за препращане към висшестоящите служби. Следователно W ex officio трябва да е бил по-добре осведомен от своите началници. Доколкото обаче той няма възможност за самостоятелна престъпна дейност, от тройния въпрос: какво е видял?, какво е знаел?, какво е направил?, третата, евентуално инкриминираща част беше несъществена. Тоест ролята му по време на окупацията е само бюрократична и става вълнуваща само заради неговото мълчание. И така не включих дори името му в дисертацията си.

Тогава не знаех за до днес необяснимия феномен на постоянното усилие на W за пълното прикриване не само на дейността му, каквато и да е тя, в окупираните от Германия части на Балканския полуостров, но даже и на самото му присъствие там, което той системно премълчава в следвоенните си автобиографични разкази – от служебните биографични справки до съответните му публикации. Той създава впечатлението, че след раняването му на източния фронт, което го оставя куц, войната по същество завършва за него в края на 1941 г. Единствените биографични данни за периода 1942–1945 г., които той не пропуска да спомене, са (успоредното) написване на скромната му[648] от всяка гледна точка дисертация – придобива научна степен през април 1944 г., – сватбата му и кратковременното му попадаме в плен в ръцете на американските войски в края на войната.

Постфактум стана ясно, че премълчаването беше съдбоносната грешка на един човек, който дотогава винаги успяваше да се извърта според обстоятелствата. Този път обаче се оказа, че W е подложил динена кора на самия себе си, докато би могъл да мине с едно просто обяснение, което да отива на следвоенните му амбиции. Мнозина биха се разчувствали от едно „изливане на душата“ от рода на: Поради раняването си бях обявен за негоден за по-нататъшна служба с оръжие на фронта. Имах обаче добри писмени способности, вече бях започнал дисертацията си. Така ме избраха за щабна работа във висшите етажи на командването на окупираните области в Югославия и Гърция. Там опознах отблизо безмилостно суровата ежедневна действителност. Станах свидетел на ужаса и нещастието по време на нацистката окупация, а от официални източници научих за отблъскващи престъпления. Бях разтърсен. И взех решение след войната да допринеса според силите си за сближаването на народите, за избягването на една още по-ужасяваща касапница – от позициите на австрийската дипломация и на ООН.

Малцина биха осъдили една такава – заоблена – „изповед“. Така или иначе дипломати и политици не са ни свикнали да виждаме героични актове на съпротива и саможертва спрямо престъпни режими като нацисткия. Веднъж избрал стратегията на премълчаването обаче, на лъжата, от момента, в който тази стратегия се сринеше, логично следствие щеше да стане подозрението към причините за тази позиция. Следователно преувеличените слухове, които циркулираха по-късно за „престъпната дейност“ на „касапина“[649], карикатурите, които го изобразяваха в униформа, нагазил в езера от кръв сред безжизнени тела, не бяха просто опити за очерняне на W или на страната му, а отразяваха едно оправдано подозрение за „скелетите“ в гардероба на президента.

15 години по-късно

През 1986 г., когато слуховете за миналото на W започнаха да се развихрят, пръв ме откри кореспондентът на Агенция Ройтерс в Гърция, където се бях преместил през 1977 г. В отговор на настойчивите му въпроси от самото начало уточних два момента: Първо, поради липсата на изпълнителни правомощия W „даже и да искаше“, не би могъл да разпореди престъпни действия. Второ, поради конкретната си позиция в щаба обаче, той е бил „един от най-добре осведомените германски военни на Балканите“. Следователно твърдението му, че „не е знаел нищо“, представлява обида за здравия разум.

От тези изявления противостоящите лагери взимаха обикновено само едната страна, половината истина. Връх на това изкривяване беше гръмкият пасаж от една предизборна брошура на W, която се разпространяваше във всички австрийски домове, където се заявяваше, че „известният преподавател по военна история в Критския университет Хаген Флайшер твърди, че Валдхайм е невинен“[650]. От този подозрителен източник беше повлиян и един иначе авторитетен гръцки вестник, който в броя си от 7 март озаглави репортажа си „Валдхайм никога не е бил нацист, твърдят изследователите Визентал и Флайшер“. Това, че известният еврейски „ловец на нацисти“ Симон Визентал в началото подкрепи стария си съмишленик Валдхайм, действително е сред оксимороните на този случай, но Флайшер обаче със сигурност никога не е казвал нещо подобно.

Отново получих много телефонни обаждания от журналисти. Малцина предадоха уточненията ми така, както ги бях формулирал. С известен горчив хумор бях подчертал, че предполагаемият цитат за невинността постига почти непостижимото: в една единствена фраза да включи три неточности и даже неистини: 1. Специализацията ми не се отнасяше до военната история. 2. Извън Гърция не бях известен, освен в един ограничен кръг от специалисти по нова гръцка история. 3. Невинна [unschuldig], в исторически контекст, не бих нарекъл даже Орлеанската дева[651]!

Намесването на името ми и от двете страни стана причина за голяма уточняваща статия в неделното издание на в. „Вима“[652], придружена от първа страница с „международна изключителност“: дотогава непубликуваната снимка на W в Атина. Същата сутрин съдържанието на статията беше предадено от международните агенции като breaking news, доколкото беше рухнало още едно парче от отбранителната линия на президента[653]. Дотогава той не беше признал за службата си в окупирана Атина, и то на отговорна позиция, в един решаващ период непосредствено преди и след италианската капитулация. Освен всичко друго на него му възлагат да води дневника на Щаба за връзка на Вермахта с италианското командване и на неговата преценка е оставено решението какво да бъде записано.

В крайна сметка шумотевицата от разкритията направи услуга на W: на изборите на 8 юни 1986 г. 54% от австрийците гласуваха за него. Лаконичният предизборен лозунг „Jetzt erst recht!“, който спечели Австрия, в свободен превод означава: „Напук на всички!“ Срещу него застанаха всички възможни реакции по отношение на миналото на W и народа му, които се опитваха да разклатят придобитата инерция на удобството и отхвърлянето. От друга страна, вреда върху образа на страната – ако не и пълна промяна – нанесе идентифицирането на австрийците с президента им, който декларира, че просто е „изпълнил своя [патриотичен] дълг“, както и милиони негови сънародници в годините на войната. И доколкото гласоподавателите възнаградиха това изказване, въпреки че дадената война беше несправедлива, агресивна и варварска, в крайна сметка „Случаят Валдхайм“ стана „Случаят Австрия“.

Историческа ретроспекция

Дотогава страната на „синия Дунав“ будеше мирни асоциации с културен, гастрономически, „фолклорен“ характер: от Моцарт до едноименните шоколадови бонбони. За най-характерен неин исторически представител се смяташе „Сиси“ или Джули Андрюс в „Звукът на музиката“, докато Хитлер се приписваше, както се полага, на германците. Кой вече помнеше, че той (с крайният му антисемитизъм) беше плод на възхваляваната Хабсбургска империя или че „завръщането“ му през 1938 г. и Аншлусът с Райха са отпразнувани бурно от масата австрийци, докато само във Виена 70 хил. жилища на евреи са ариизирани, т. е. насила преминават в ръцете на „арийци“.

По-късно, в годините на войната, делът на австрийците сред щабните офицери, свързани с концентрационните лагери и Холокоста, е непропорционално висок. В окупирана Гърция например „служат“ палачът на евреите от Солун Брунер, командирът на SS Шимана и командващият на Верхамта за Югоизточна Европа генерал Льор, който през 1947 г. е екзекутиран в Югославия като военнопрестъпник. Но и двете дивизии на Вермахта, които най-вече потопяват Гърция в кръв, са съставени главно от планинци австрийци (и баварци): Първа Планинска дивизия „Еделвайс“, която между другото унищожава Комено, Лингиадес, Мусиотица, и 117 Егерска дивизия, отговорна за разрушаването на Калаврита и много други места (и в Югославия, като Кралево и Крагуевац). В историята обаче е останал един несъществуващ „благороден“ австриец, предполагаемият спасител на жените и децата в училището на Калаврита. Не е случайно например, че през 1962 г. Съюзът на гръцките ветерани организира пътуване до Виена, като така възражда и затвърждава стереотипа за „хуманното и цивилизовано поведение на австрийския войник“[654]. Нещата обаче се промениха със събитията от 1986 г. От останките на стария идиличен образ на Австрия изплуваше една нова, отблъскваща – и отново едноизмерна – картина.

Критиците по целия свят забравиха, че за отхвърлянето на неприятното минало отговорност носят не само австрийците. Началото на тази подготовка се вижда в съюзническата декларация в Москва от 1 ноември 1943 г., когато е обявено възстановяването на независима Австрия, която е призната за „първата страна, която пада жертва на хитлеристката агресия“ – макар и с добавката, че австрийците са станали съучастници на нацизма и трябва да изкупят вината си с действия срещу режима. Целта на декларацията да насърчи откъсването на австрийците от германците не е постигната. Австрийската съпротива повлиява на общия ход на войната дори по-малко от вътрешногерманската. На 27 април 1945 г. „временното правителство“, съставено от социалисти, консерватори и комунисти, обявява възстановяването на страната, като прекъсва всякакви връзки с прокълнатия Райх, така че да постигне бързо изтегляне на окупационните сили и да се отърве от плащането на репарации. За това допринася „учредителният мит“ на Втората Австрийска република, който се позовава на първата част на съюзническата декларация от 1943 г. Забравя се обаче успоредното „неудобно“ споменаване на съучастието на австрийците, защото съюзниците не настояват за това. Те не порицават правителството във Виена, дори когато то безсрамно се хвали, че мнозинството австрийци „действат активно срещу германските завоеватели“, като така улеснило борбата на антихитлеристката коалиция. Тази опортюнистична позиция получава признание и от гръцкото правителство, когато през същата година то пристъпва към възстановяване на дипломатическите отношения. През 1955 г., един ден преди подписването на договора, който потвърждава независимостта на Австрия и окончателното ѝ освобождаване от военни репарации, Великите сили приемат изтриването на пасажа за австрийската съотговорност в раждането и действията на нацизма.

Тази „екзистенциална лъжа“ [Lebenslüge] представлява основна стратегия на австрийската дипломация, като същевременно допринася във висша степен за формирането на една нова национална идентичност. В междувоенния период малцина се отъждествяват с орязаната държава, която възниква през 1919 г. по волята на победителите, които забраняват обединението ѝ с Германия, въпреки общия език и общите традиции. Във Втората република обаче почти всички партии се идентифицират с новата система, която изисква естествено бързата реинтеграция на местните нацисти. На 500 хил. (!) „по-малко обременени“ още през 1948 г. е възстановено правото на глас с благословията на големите партии, на социалистите (SPÖ) и консервативната Народна партия (ÖVP), които имат малко задръжки да се конкурират за улова в огромния резервоар избиратели, който представляват бившите (?) нацисти. Колкото повече нарастват ледниците на Студената война и заедно с това антикомунистическата истерия, толкова повече опасно отслабва клонката на привнесената отвън „антифашистка“ култура на паметта, която през 1945 г. е присадена набързо на стария ствол на пангерманските, нацистки, австрофашистки и други националистически традиции. Вместо това, първо австрийската провинция, а по-късно и привидно „червената Виена“ се напълват с паметници, които вече безкритично изтъкват „героизма и саможертвата“ на австрийците, които са паднали „за родината“ (коя родина?) в скорошната война.

Въпреки това официалната държава поддържа на пръв поглед несъвместимия основополагащ мит за първата жертва на хитлеристка Германия за външна употреба, доколкото тази двойствена стратегия на „double speak“[655] е взаимно допълваща се. Следователно доводът на W, че „забравената“ му военна дейност не е осъдителна, защото просто е изпълнил патриотичния си дълг – както почти всички австрийци на неговата възраст, – беше широко приет от народа. Малцина изразиха недоумение от това, как жертви на чужда агресия изпълняват „дълга“ си, като служат на режима на насилниците.

Гръцко-австрийски отношения

Подходът на австрийската дипломация в Атина към окупационното минало не трябва да се разглежда като изолиран случай на своеволно или високомерно поведение, което се среща при много западни посланици в балкански столици, а влиза в по-общата рамка на едностранното прокарване на „основополагащия мит“ на Австрия и на едностранното освобождаване от обвиненията за съучастие в злините, които „Големият германски райх“ е донесъл на човечеството. Струва си да се споменат някои от най-скандалните случаи.

Още през юни 1947 г., четири години преди откриването на западногерманско посолство, в Атина отново се отваря бюрото на австрийското дипломатическо представителство. Новият посланик Вилднер протестира енергично за първоначалното поставяне на Австрия сред бившите вражески страни с аргумента, че тя никога не е била воюваща страна, защото е функционирала в условията на окупационен режим. Със съответната американска подкрепа той даже успява да изтръгне статут на най-облагодетелствана нация като предпоставка за връщането на конфискуваното австрийско имущество. В отговор на намек на министъра на външните работи Динос Цалдарис по въпроса за репарациите от силите на Оста, посланикът „изяснява“, че „Гърция не следва да получи от нас нито един пфениг“, като забравя, че пфенигът, 1/100 от марката, вече не е австрийска валута…

Повече смелост от началниците си показва един млад служител на Министерството на външните работи, който дръзва да припомни на посланика, че Австрия участва в отговорността за войната и за разрушенията в окупирана Гърция и следователно трябва „да понесе и отговорността за действията си“. Посланикът обаче, в условията на Гражданската война в Гърция, се чувства достатъчно силен да запуши устата на „младежа“, така че той да си тръгне като „с подвита опашка“. Той се оплаква от него не само на Цалдарис, но и на министър-председателя Темистоклис Софулис, като постига строгото му порицание за „липса на такт“[656]!

И през следващите десетилетия австрийското посолство в Атина отразява липсата на разкаяние от страна на голямото мнозинство от австрийците. През 1968 г., след покана от Централния израилтянски съвет на Гърция за възпоменателна церемония по случай 25-годишнината от ликвидирането на еврейската общност в Солун, посланик Щайнер – със съгласието на Виена – изпраща за единствен представител нископоставен дипломат, както и повечето поканени държави. Австрийско участие на равнище посланик е отклонено, както и в германския случай, за да не бъде изтълкувано като признание от Австрия за участие в отговорността за геноцида над евреите[657]. А в продължение на много години на ежегодния „Ден на национална скръб“ за жертвите на войната [Volkstrauertag][658], на Германското военно гробище в Дионисос, Атика, австрийският посланик почита със специален венец „кървавата“ 117 Егерска дивизия. За последен път това става през ноември 1987 г., след това пишещият тези редове осведоми новия посланик Щрасер за характера на въпросната военна част, след като се бяхме запознали в рамките на Международната историческа комисия по случая „Валдхайм“.

Международната историческа комисия

Упоритият обструкционизъм на Валдхайм към всеки опит за изясняване на случая допринесе за появата на крайни интерпретации за действителната същност на неясното му минало. Световното обществено мнение, разтърсено от разкритията за разтегливите отношения на някогашния генерален секретар на ООН с истината[659], пренесе антипатията си към W върху австрийците, които го бяха избрали. Очевидно не само президентът, но и целият „народ“ отхвърляше, разкрасяваше и опрощаваше едно греховно минало. От друга страна, често пресилените външни реакции предизвикаха вълна на ксенофобия и антисемитизъм, която за пръв път след 1945 излезе извън границите на табуто на демократичното „благоприличие“.

Изострянето на обстановката и от двете страни достигна връхна точка през април 1987 г. След многомесечно, но донякъде повърхностно проучване на архивни източници от WJC (World Jewish Congress – Световния еврейски конгрес) и Office for Special Investigations (Бюро за специални разследвания) на Министерството на правосъдието, правителството на САЩ включи австрийския президент – заедно с още 40 хил. души – във Watch list, тоест обяви го за persona non grata. За първи път в историята Вашингтон забрани влизането в страната на лидера на приятелска държава. Австрия се вцепени. От Вашингтон кореспондентът Клаус Емерих, дотогава непоколебим почитател на Америка и на президента Роналд Рейгън, осведоми сънародниците си за нечуваното събитие: „Някога това би било casus belli“[660].

В крайна сметка Виена не обяви война, но многобройни периодични издания – с флагман десния таблоид „Kronenzeitung“, вестник с най-големия тираж в страната – се нахвърлиха върху „еврейското лоби“, разгаряйки латентния антисемитизъм на австрийците. Функционер на ÖVP оприличи председателя на WJC Едгар Бронфман с единоверците му, които 2000 години по-рано също така несправедливо осъдили Месията на мъченическа смърт[661]. От атмосферата на „наранена национална гордост“ умело се възползва и Йорг Хайдер, за да поеме лидерството на „либералната“ партия (FPÖ), да я превърне в крайнодясна и постепенно – в почти равностойна трета политическа сила в страната.

Самият Валдхайм избра друга тактика. След като „оневиняването“ му от един приятелски настроен Task force[662] не беше достатъчно, за да заглуши реакциите, той възприе едно по-старо предложение на Симон Визентал и изрази пред „червено-черното“ правителство на SPÖ и ÖVP желанието си за съставянето на „независима“ комисия. Двете партии приеха – с различни цели, разбира се – и на 18 май 1987 г. Министерският съвет се произнесе в полза на сформирането на комисия за „повторното проучване и оценка на всички съществуващи материали във връзка с обвиненията срещу г-н президента“. Финансирането беше поето от Министерството на външните работи, обстоятелство, което стана повод за подозрения, защото така спонсор ставаше вицеканцлерът и лидер на ÖVP Алоис Мок, твърд поддръжник на W.

На 4 юли Мок ограничи полето на мандата на планираната комисия: тя трябваше просто да проучи „дали има лично виновно поведение на W по време на военната му служба“. Доколкото W поради липсата на изпълнителна власт не би могъл да нареди престъпни действия, явно беше какво цели с това действие президентският лагер. И наистина на този ограничен вариант на Мок се основаваха по-късните атаки срещу нашата комисия с обвинението, че сме надхвърлили рамките на дадения мандат.

Междувременно борбата за състава на комисията се изостри. Доколкото идеята за съставянето ѝ произлизаше от пряко заинтересованите – президента и вицеканцлера, политическото оцеляване на когото зависеше от „оправдателния“ изход на случая, те лансираха избор, който да осигури една такава присъда. С две-три изключения обаче те не постигнаха желания състав на комисията. Реакции имаше особено срещу предложението да се включат австрийски историци, които вече бяха предпоставили „невинността“ на президента.

В крайна сметка се взе решение комисията да включва 5–6 членове; за председател беше избран седемдесет и две годишният швейцарски полковник и военен историк Ханс-Рудолф Курц, в продължение на десетилетия съветник на Министерството на отбраната в Берн. Той имаше (и с право) славата на кротък и консервативен човек и на него беше възложен изборът на останалите членове. От тях само професор Манфред Месершмит беше наясно с конкретната тематика, защото като ръководен историк на Изследователския център по военна история във Фрайбург познаваше в дълбочина архивите на Вермахта в този град. Другите членове бяха избрани преди всичко с цел географска пълнота. За необходимо се смяташе представителството от двете страни, в които критиката беше най-остра: така бяха поканени председателите на дружествата за военна история на САЩ (бригаден генерал Джеймс Колинс) и Израел (проф. Йехуда Валах). Другите двама членове дойдоха от Белгия и Великобритания[663]. На учредителното си заседание (1–3 септември 1987 г.) комисията реши да покани двама експерти от страните, където W беше служил през тригодишния период 1942–1945 г. Югославското правителство обаче изобщо не отговори на съответното запитване – по причини, за които можем само да гадаем, а по въпроса за научното покриване на окупацията на Гърция комисията се обърна направо към пишещия[664].

Приех с колебание не защото трябваше да преобърна програмата на изследователския си отпуск, а поради това, че новоучредената комисия беше обвинена от WJC, че представлява „Whitewash-Committee“. Това подозрение не беше съвсем несправедливо, защото управляващите действително бяха планирали цялата процедура като операция по изпирането на всякакви „лекета“ от президентското минало[665]. Определящ фактор за положителния ми отговор беше мисълта, че предлаганото ми място на единствен постоянен експерт съветник (permanent expert advisor) гарантира по-голяма независимост на действията.

По време на втория кръг на заседанията на комисията през октомври обсадата от средствата за масова информация ставаше все по-задушаваща, журналистите търсеха „неоспорими доказателства“, впечатляващи първи страници в черно-бяло и само малцина се интересуваха от фините оттенъци (на сивото). И в Гърция срещнах подобни проблеми, дори и от авторитетни вестници. За пример ще дам огромното заглавие на една нелогична статия в „Елефтеротипия“: „Флайшер изкарва Валдхайм вода ненапита“. Длъжен съм обаче да подчертая позицията на Серафим Финдалидис, който – веднага щом узна как стоят нещата – ми предостави точно същия обем за „коригиращ“ отговор[666].

Подобни схватки с медиите (и постоянният въпрос: дали си струваха труда) отнемаха ценно време на един етап, когато се подготвяхме за четиричасово интервю-разпит [Hearing] с W. Когато то накрая се проведе на 28 януари 1988 г., до него стояха синът му Герхард и двама дипломати, от които посланик Х. Тюрк водеше протокола[667]. Алтернативното предложение на пишещия да се направи аудиозапис на цялата процедура, за да се избегнат по-късни спорове за казаното, за съжаление беше отхвърлено, защото Курц отстъпи пред явното недоволство на W. Така в изчистения „протокол“ донякъде бяха загладени пословичните усилия на президента да премълчи фактите или ту лаконичните, ту многословните му (не-)отговори на всички решаващи въпроси[668]. Един единствен път W загуби самообладание. Когато заяви, че за избиването на 50 хил. евреи в Солун е разбрал чак след края на войната, пишещият разтвори пред него една карта на града от 1943 г. В центъра доминираше еврейското гробище, което разделя града на две. И да не е чул нищо за трагедиите на лова на хора в продължение на месеци, не е възможно да не е забелязал разрушаването на 450-годишното гробище, руините на което тогава се намират между германската щабквартира в Арсакли (Панорама) и останалите германски служби: един маршрут, който оберлейтенантът е изминавал редовно.

Времето ни притискаше все повече, защото поръчителите от правителството искаха да приключат със случая, преди през март да започнат възпоменателните прояви по случай 50-годишнината от прословутия Anschluss, когато световните медии пак щяха да фокусират вниманието си върху Австрия. Призивите за удължаване на срока се сблъскаха с упорития отказ на Мок.

Finale furioso

Към края на работата на комисията се проявиха по-силно латентните различия между нейните членовете: От една страна, „ястребите“ Валах и Флеминг, направлявани от Месершмит, автор на повечето глави от доклада, а от друга – „гълъбите“ Ванвелкенхьойзен и Колинс, които не криеха „разбирането“, което проявяваха към австрийския президент. Това, че те бяха членовете с най-малък принос към делото на комисията, не беше случайно, но се дължеше и на обстоятелството, че познанията им по немски не бяха достатъчни да следят дискусията[669]. Курц със сигурност стоеше по-близо до последните, доколкото, въпреки приветливостта си, показваше някои признаци на ревност към красноречивия и способен Месершмит, когото в едно интервю косвено представи като „примадона“… Освен това и Курц (като бригаден генерал Колинс) проявяваше познатия феномен[670] на латентна (понякога и явна) симпатия на офицера към „организираната“ война на „редовните“ войски, т. е. по-конкретно на Вермахта, в сравнение с „нередовните“ партизани на Балканите. Приносът на председателя в резултатите от работата на комисията се заключаваше предимно в черновата на заключителната глава. Поради младата ми възраст – в сравнение с останалите – ми беше предложено да напиша на чисто и на редактирам въпросната глава по време на „свободния“ уикенд във Виена, като същевременно потърся и поправя езикови и смислови проблеми.

Старанието ми не беше напълно безкористно… Използвах случая, който ми предоставяше редакцията, с надеждата, че ще бъдат приети моите намеси в текста, които включваха „уточняващи“ думи или фрази, промяна или отстраняване на проблематични формулировки[671] и „възстановяване“ на изречения и даже на един цял абзац (който се отнасяше до „моралното съучастие“ или участието в отговорността), които бяха изтрити от Курц на второ четене като рисковани. В крайна сметка успях да го убедя, докато по отношение на „ястребите“ беше все едно да чукам на отворена врата.

Същото сполучих в крайна сметка и с един неологизъм, който имаше за цел да изясни „сивата зона“ на случая: консултантска съотговорност. Аргументите за това бяха известни. Въпреки ниския ранг на оберлейтенанта, на който W често се позоваваше като доказателство за своето „незнание“, той служи на ключови позиции в Α2 (Втори отдел) на различни щабове. Тази дейност включва обаче едно по-дълбоко замесване в терористичния механизъм на Вермахта, с който Валдхайм е имал не само географска, но и „функционална близост“. Когато оценява събраните в неговата служба данни за дейността на съпротивата и заключава, че село Χ е сред „центровете на бандитите“, и то по-късно е бомбардирано или разрушено със сухопътна операция, не е отговорен само офицерът, който в крайна сметка дава заповедта, и тези, които я изпълняват, а и неговият оперативен принос или „консултантска [consultative] съвиновност“. Освен това оберлейтенантът участва и в изчезването на уличаващи сведения. В доклади на подчинени военни части за „операции по прочистване“, при провеждането на които са убити невъоръжени хора или заподозрени лица, той коригира многократно и „политически коректно“ характеристиката на жертвите, определяйки ги като „бандити“, и така представя пред евентуалните бъдещи съдници (съдии, историци) умъртвяването им като оправдано от суровите закони на войната.

Такива възгледи за консултантската съотговорност попадаха под огъня на президентската фракция, защото излагаха на опасност догмата, че единствената ни задача беше да проверим дали съществува криминално наказуемо действие. В опита за запушване на устата едно още по-тясно определение от това на Мок беше дадено още през ноември в интервю за френско издание от Михаел Граф, генерален секретар на ÖVP: „не би съществувал проблем“ за президента, „докато не се докаже [от комисията], че е удушил шестима евреи със собствените си ръце!“[672] При такъв критерий за вина естествено всеки би бил оправдан, защото дори за Хитлер, Химлер и Айхман „не би съществувал проблем“… Вследствие изявленията на Граф предизвикаха буря от реакции във и извън страната и така – въпреки първоначалното покриване от Мок и широката народна подкрепа – той беше принуден да подаде оставка от поста си. Явно по-широкото тълкуване на мандата обаче продължи да дразни мнозина, като в резултат единството на комисията не остана непокътнато.

Латентните различия в лоното ѝ избухнаха в последния ден, катализирани от външни фактори. Сутринта на 8 февруари 1988 г., деня, когато комисията щеше да обсъжда окончателните подробности на доклада си, главният секретар на Министерството на външните работи Томас Клестил – който по-късно (1992–2004) щеше да стане приемник на Валдхайм – поканил Курц и му заявил, факт, който по-късно беше отречен, че формулировката в заключението, посветена на моралното участие на W в отговорността, представлявала нарушение на мандата и съответно трябвало да бъде отстранена. Вместо това поискал в крайните изводи да се включи една бележка за отсъствието на каквато и да е лична отговорност на W. На учудения въпрос на Курц: откъде му е известен строго пазеният ни текст, при положение че симпатичната секретарка Аугустине К., която ни предостави министерството, всяка вечер заключваше пред нас дискетата с продукта на нашите заседания в сейф – Клестил отговорил сухо, че „заради сигурността“ се бил „погрижил да има копие“ на дискусиите и на развитието на изводите. Когато винаги компромисно настроеният Курц се върна и ни информира за разговора, за пръв път го видяхме червен от гняв. Ние обаче вече бяхме осведомени от напълно сигурен източник, че ден по-рано е бил извършен един още по-груб опит за намеса.

Заедно с Мок W посетил канцлера Враницки и го предупредил, че евентуалното получаване на заключението би било равносилно на признаване на неприемливото му съдържание. Нещо подобно обаче би предизвикало конституционна криза и падане на правителството. Единственият изход бил да се отхвърли заключението с аргумента за (предполагаемото) надхвърляне на рамките на мандата ни. Той определил духа на изводите ни като „пристрастен“, което отговаряло на състава на комисията, който за съжаление бил наложен на Австрия „отвън“. Тоест вместо да включва австрийски историци, които били наясно с обстоятелствата в страната, правителството приело съставянето на една напълно „чужда“ по отношение на страната комисия, и то както се предполага, с „трима евреи“[673]…

Въпреки неясния намек на президента за конституционното му право да уволни канцлера, последният дал вид, че не се поддава. На следващия ден Клестил се опита, както видяхме, да спечели Курц. Вероятно е имало и други подривни опити. Сигурното е, че докато Курц отсъстваше, белгийският и американският колега внезапно ни заявиха, че през нощта са проучили спорните моменти с речник и не можели да подпишат заключението. Особено споменаването на „моралното съучастие“ [moralische Mitschuld] превишавало границите на нашата компетентност, защото „историкът не отсъжда по морални въпроси“.

На хоризонта се очертаваше опасността от неединодушно решение, като същевременно не беше сигурно как ще гласува Курц. При всички случаи, със или без него, „ястребите“ щяха да имат мнозинство (4:3 или 5:2), понеже и аз щях да имам право на глас. Още от началото на участието ми „шестимата“ се бяха съгласили да имам като „де факто член“[674] същите права като тях. В случай на равен брой гласове на останалите обаче ÖVP би могла да оспори гласуването, като се позове на правителственото решение, което ограничаваше състава на комисията до шестима членове.

Следователно възникна необходимост от компромисно решение. Заедно с Месершмит преформулирахме последния параграф, пак в критичен дух, но без спорното споменаване на „морално съучастие“, което се превърна в препъни камък[675]. Така успяхме – вечерта и в присъствието на стотици журналисти – да предадем на канцлера окончателното заключение от 202 страници и с шестте подписа. Същевременно Враницки нехаеше за президентската намеса, включително и за намека за евентуалното му освобождаване.

Последствия

В края на краищата Валдхайм не дръзна да извърши нарушение на конституцията, което щеше да съвпадне още повече с 50-годишния „юбилей“ на Аншлуса. Той обаче отхвърли възможността да подаде оставка, която вече все повече австрийци смятаха за наложителна[676]. От друга страна, твърдото ядро на поддръжниците му засили полемиката срещу комисията със средствата на расизма. Жълтият „Kronenzeitung“ писа безсрамно за уж кашерните ни гастрономически предпочитания, докато всъщност „двамата евреи сред нас“ бяха либерални и по този въпрос. Бившият министър на външните работи Карл Грубер, главен съставител на споменатата „Бяла книга“ в подкрепа на W, ни обвини в предубеденост (спрямо човека и спрямо страната!), защото уж всички сме били евреи или/и социалисти[677]… Лошото семе даде лоши плодове. По време на мое едночасово интервю в предаване на известния журналист Йоханес Фишер бяха регистрирани около хиляда телефонни обаждания. В половината от тях, особено от провинцията, се чуха отвратителни антисемитски коментари[678]!

Поведението на Враницки остана двусмислено. Канцлерът прояви смелост, после обаче отстъпи. Така правителството на голямата коалиция (до 1999 г.) се отметна от думата си за публикуването на заключението със софистичното твърдение, че текстът е „достъпен за обществено ползване“ (под формата на лоши фотокопия и без приложение!). Така неоторизираното издание от сп. „Profil“ се оказа полезно, обаче същевременно намали интереса на германоезичните издателства, още повече че освен това имаше различни мнения за авторските права на текста. Искането на едно виенско издателство и на петима членове на комисията, включително и на председателя ѝ Курц, за публикуването беше отклонено от австрийското правителство. Така издаването на оригиналния текст на този ключов документ за съвременната австрийска история все още предстои да се случи[679].

Като погледнем назад, периодът 1986–1988 г. представлява прелом в културата на паметта в Австрия[680]. Дори и консервативните социолози признаха, че „Случаят Валдхайм“ разтърси гнилите основи на мита, върху който се беше изградила следвоенна Австрия. „Със закъснение от 40 години раната се отвори и гнойта изтече“[681]. Огромен тласък беше даден на научното, художественото и изобщо на общественото „отключване“ на изтласканата близка история – предмет на изследване вече стана важният въпрос: как да бъде оценена ролята на австрийците в установяването и действията на нацизма. В тази роля съучастници са освен (многото) „убедени“ нацисти, също така стотици хиляди– ако не и милиони – „хабитуални“ съмишленици, славолюбиви патриоти, наивни и лековерни хора, спекуланти или опортюнисти-кариеристи: обикновени австрийци като W. Тук си струва да се спомене, че термините морално съвиновност/съотговорност, които се смятаха за анатема от консервативния лагер, когато по отношение на президента дръзнаха да ги употребят членове на комисията, вече са навлезли в речника на висшите представители на страната в широк колективен контекст[682] – въпреки отделните рецидиви[683].

Хаген Флайшер (род. 1944) е гръцки историк от немски произход. От 1981 до 1991 преподава в Критския университет. От 1991 насам работи в университета в Атина.

Коментари (1)

- 16-02-2013|Златко

Предполагам, че огромното мнозинство читатели ще подминат този текст, който, без да получи някои абсолютно необходими разяснения, сигурно изглежда като някаква непонятна и безинтересна за „обичайния читател“ езотерика.

Кой ли днес си спомня за оная мижитурка Курт Валдхайм, бившия генерален секретар на ООН и по-късен срам за цяла Австрия, който така и отказа да се засрами и признае съучстието си в нацистките престъпления, чак до абсолютно горчивия край? За повечето читатели тук Австрия сигурно е нещо като рай на земята, – богата, успешна страна, кой като тях, да им имахме проблемите? Но всъщност съдбата на тази страна след войната е особено поучителна – и осбено за нас, както ще се опитам да покажа по-долу – и именно това е причината да я публикувам.

Австрия показва един възможен – и изключително опасен – обществен модел, изграден върху почти маниакалното търсене, дори преследване на социален консенсус, на всяка цена, с всички възможни средства, в името на повишаването на материалното благополучие, като се изхожда от простата, но погрешна идея, че когато обществото забогатее, проблемите му ще се решат от само себе си. Но това очевидно не е така и именно най-новата австрийска история показва най-ясно фалшивостта на една подобна предпоставка. Имам пред вид рязкото засилване на популисткия и ксенофобски момент в австрийската политика от средата на осемдесетте години насам и причините за него, които са в липсата на прозрачност и справедливо отношение към собствената история. Когато едно общество, натоварено със солидна порция колективна вина, е било в продължение на години омайвано с напълно фалшивата идея, че самото то е жертва на нечия агресия, то става очевидно, че тук има солидно изкривяване на най-простичкото човешко изискване за справедливост, честност и еднакво третиране на всички хора. Съдбата на реалните жертви е изместена на заден план, докато така наречените „жертви“ изведнъж се оказват бивши извършители на тежки престъпления или поне наследници на такива хора. Ето това е причината за буквално взривната загуба на социалния консенсус в Австрия и, по мое мнение, днешна България върви по точно същия път, като упорито отказва да признае, че главните престъпления на бившия режим бяха насочени основно срещу една определена група хора, подбрани по етнически признак, а не срещу етническите българи, и че по-голямата част от сегашното население беше мълчалив поддръжник, че дори и съучастник, в етническите политики на режима. Изкривяването на всякаква логика и справедливост, с която е свързано всичко това, е именно нещото, което е вършено и в Австрия, в продължение на много десетилетия – и точно по тази причина историята на именно тази европейска страна ми се струва особено важна за самите нас, като един вид предупреждение за онова, което ни чака, ако не се осъзнаем най-после и не започнем да преработваме реално миналото си, както открай време го е правила Германия и както Австрия също се опитва днес, макар и със солидно закъснение, на което плаща цената.

Като се има пред вид, че България едва ли някога скоро ще достигне австрийското благополучие, може само да се предполага какви ли ексцеси на взаимна омраза и студени или горещи войни могат да се очакват в бъдеще, когато идещите след нас поколения започнат малко по малко да осъзнават, че сме ги натоварили със задължението да поддържат като истина една абсолютна лъжа – мита за това, че българите били жертви на комунизма, докато всъщност те – тоест ние! – са/сме негови съучастници.

Към конструирането на евреина като враг

Автор: Лиляна Деянова

(медийни стратегии на изобразяване на евреина като друг и „образи на врага“ в България)

Няколко предварителни хипотези и тези (или поне предварителни нагласи, формирали се в резултат на други изследвания) стояха в основата на опита да се анализират 4084-те „единици“, идентифицирани от работната група, интересуваща се от антисемитизма в българските медии (както, разбира се, и „единиците“ телевизионни предавания и други материали и дискусии по проблема за наличието или не на антисемитизъм в България). Анализът имаше за цел да разбере дали публикациите дават основание да се говори за антисемитизъм, при това „растящ“, за реални действия или по-невидими проявления на дискриминации към евреите като религиозно и расово различни от мнозинството?; дали в последните години в обществото има нещо действително ново и действително тревожно?; защо започват да се появяват заглавия, подобни на това във вестник „24 часа“ „В България се ражда антисемитизъм“ (18 март 2001 г.)?

Без съмнение ново е изобилието от ултранационалистическа, фашистка, крайно дясна и негационистка[684] литература, „класическа“ и „епигонска“, главно преводна, свързана с дейността на издателствата „Жар птица“ и „Жарава“. Ново е и излагането ѝ на централни места, на фона на афиширани публично, но почти необезпокоявани от никого, симпатии към подобни схващания. Сравнително ново е масовизирането у нас на интернет посланията на тази тематика, очевидно целенасочени, т. е. пропаганда. Също и замислянето и обсъждането на създаването на една нова ултранационалистическа – „фашистка“- партия. В ситуцация на вътрешна криза и променена и неблагоприятна международна ситуация след началото на Втората интифада. По данни на авторитетен френски институт за сондажи във Франция, а и на много места в Европа, се наблюдава едно разкрепостяване на антисемитското слово и изглежда взривната ситуация в Близкия изток се отразява негативно на образа на евреите и някои даже въвеждат термина „нов антисемитизъм“, чиито носители съвсем не са старите крайно десни групи, а новите имигранти в Европа, произлизащи от арабските райони на света. Един доклад на Европейския център за наблюдение на расизма и ксенофобията не е бил заже публикуван, заради това, че съдържал неприятни данни и мнения за този „нов антисемитизъм“. (Макар че във Франция по данни на споменатия институт за сондажи – CEVIPOF – независимо от увеличаването на броя на антисемитските прояви, равнището на антисемитизма остава стабилно в перода от 1988 – 2003 година.) Но има ли в България антисемитизъм? И дали е прав известният български интелектуалец Калин Янакиев когато твърди, че „някой има интерес от създаването на скандали на тема антисемитизъм“ („Смятам даже, че тук има някакво така наречено активно мероприятие по модела на ДС. Някой има интерес от създаването на скандали на тема антисемитизъм, за да се отвлече вниманието от нещо друго.“).

I.

При липсата на систематични, лонгитудинални и достоверни за настоящата ситуация социологически конкретни данни[685] у нас, се ширят най-различни мнения и обяснения, бъркотията е голяма. Например: „в България има неонацистки нагласи“ според д-р Хайнц Бром (Автор на статията „България в търсене на своята идентичност“, представен от вестник „Медиапул“ – октомври 2002 година – като „един от най-големите познавачи на България и на нейния политически живот след промените“). Той твърди също, че у нас „Германия е представена почти изключително с нацистка литература“ (наблюденията му са от пазара на книги на площад „Славейков“); че „много българи са невежи на тема националсоциализъм“ и има „симпатии на някои българи към Третия райх“ (но смята от друга страна, че те са „резистентни на нациистки идеологии“); в крайна сметка според него „мозъците на младите хора се замългляват с недоносените идеи на нацистите до такава степен, че в бъдеще ще им бъде много трудно да правят безпристрастни политически преценки“. А медията от себе си добавя, че реакциите във форума потвърждават наблюденията на немския експерт за „разклатената и мобилна идентичност“. Но може ли реакцията във форума да се вземе за аргумент? „Потвърждава се“ там впрочем какво?

Медиите често цитират експерти. Някои от тях казват: „България е застрашена от политически екстремизъм“. Защо? не можем да питаме, тъй като „известният експерт“ остава анонимен, докладът с данните – неидентифициран обект. Впрочем експерт от „Шалом“ твърди, че в България „параноичният антисемитизъм“ (който той различава от „неинформирания“) има „развита социална база“.

Други обяснения в българското публично пространство имат тази особеност, че заключават от едно отделно антисемитско действие за „антисемитизъм в България“ изобщо. Така например известният защитник на човешките права социологът Емил Коен мисли по повод на акта през 1998 година в т. нар. „еврейско училище“ в София, че този акт „опровергава тезата, че в България няма антисемитизъм“ („трябва ли евреин да бъде убит, за да бъде разкъсан обръчът на мълчанието?“)[686]. Обратно, Калин Янакиев, когото цитирахме по-горе, смята, че у нас има антисемитски публикации, но няма антисемитизъм, че „антисемитизмът е фашизъм от луксозен порядък за България, слава богу“; че историята не ни е поставяла в конфликтни ситуации с евреите, за да има подобни „митологеми“, но тук витае „плаващ“ и „по-витален“ „фашизъм“. По-витален, защото „отчаяните българи“ са склонни да не се доверяват на закона, а на „саморазправата и непосредственото действие“.

Според авторитетния политолог Светослав Малинов антисемитският и националистическият дискурс „няма политическо влияние върху младите хора“. Истерията е ненужна, но е нужно „държавата да се ангажира да възникнат ценности“.

Различно от това е наблюдението на Ивайло Дичев. Той говори за „националпопулизъм у нас“, за десница, която без да бъде „фашистка“ има своя прилика с десните сили през 30-те и 40-те години и с тяхната ксенофобска реторика. „Езикът на националпопулистите работи на принципа на завръщане на изтласканото, позволявайки на масите да се разтоварват от чувството за вина…“ Масите и „традиционната балканска омраза към елитите“ (?!?) са готови – „чака се само (?) харизматичен лидер“. Ето още един вариант на отговор на въпроса има ли у нас ксенофобия изобщо и в частност антисемитизъм.

Много влиятелен в българската преса тип дискурс за антисемитизма е така да се каже отбранителният, идващ от самите възприемащи себе си като напразно набедени за антисемити. Ще цитирам един от най-интелигентите му представители, Румен Воденичаров: „В „Отворено общество“ думата национализъм, т. е. патриотизъм, е равнозначна на фашизъм, че и на антисемитизъм.“ (В „Нова зора“) „Истерията“, че се „сее расова омраза“ и тя ще кулминира във „фашистка партия“ според Красимир Каракачанов е вероятно предизвикана от „по-силно развития инстинтк за самосъхранение“ у някои евреи (15.04.2002, вестник „24 часа“)

Може да се продължава с още мнения на влиятелни медийни интелектуалци[687], но надали е нужно повече.[688] Тук исках преди всичко да очертая гледните точки (нещо което има функцията на т. нар. от Леви-Строс „домашни модели“, местни схеми на интерпретация) към наистина тревожното явление – разпространението и увеличаването на антисемитските реакции.

II.

Такива тревоги се усещат и по други места. През изследваната от нас 2003 година тревогата от възраждане на антисемитизма е обща европейска тревога. Центърът за изследване на антисемитизма към Техническия университет в Берлин прави извода, че за първи път след 1945 година в Германия се наблюдава увеличаване, не голямо но съществено, на антисемитските чувства. Националната консултативна комисия за правата на човека във Франция публикува данни – след проучване в архивите на Министерството на вътрешните работи – че само за една година от 2001 до 2002 „расистките действия“ са се увеличили четири пъти, а антисемитските – шест пъти. Но сред тях не неонацистките прояви заемат основното място. Става дума вече за „нов антисемитизъм“, или „нов вид юдеофобия“. Според Ален Финкелкрот тъкмо „новият антисемитизъм“ е довел до една същинска „Кристална година“ (алюзия за Кристалната нощ, организирана от Нацистката партия през 1938 година, когато на 9 ноември са подпалени 191 синагоги, запалени са стотици магазини и стотина са убитите евреи.)[689] Главен източник на този „нов антисемитизъм“ (или по-точно „нова юдеофобия“, според Пиер-Андре Тагиеф и други) е арабското население в Европа и ислямските активисти. Тук Ален Финкелкрот има предвид и скандала около Тарик Рамадан, швейцарски интелектуалец със силно влияние върху френските ислямисти, който обвини „любимците на медиите“, медийните интелектуалци по-точно, че защитават Израел поради „общностен рефлекс“. Броят на ислямските радикали и в Германия е много по-голям от броя на неонацистите. „Новият антисемитизъм“ се развива под „наметалото на антирасизъм и в името на правата на човека“ и е „парадоксална издънка, филиз, на ислямството и антиглобализма“. Израел е просто естествено продължение на политиката на главния враг на потиснатите представители на ислямските държави – САЩ. Така че антиглобализъм, ислямство и антиционизъм се оказват свързани.

На научна среща на високо равнище през януари 2004 година за обсъждане на прогресиращия антисемитизъм някои изследователи оспорват понятието „нов антисиметизъм“. Доводът им е, че израело-палестинският конфликт е все пак нещо различно от антисемитския проблем и че много често истерията от „новия антисемитизъм“ е една нова теория, за да се отклони вниманието от критиките срещу държавата Израел. Т. е. този „антисемитизъм“ е изгоден за правителството на Шарон.[690]

В България също сме свидетели на сходно сравнително ново и все по-тясно свързване на антиционизма с антиглобализъм (през симпатиите към арабските ислямисти, жертва на „Америка и нейните приятели, главно Израел“) и присъствието му в антисемитските публикации. Но според предварителната ми хипотеза антисемитската, или юдеофобската, реч у нас – доколкото я има, защото тя все пак е била винаги маргинална! – продължава да бъде свързана главно с така да се каже „стария антисемитизъм“, независимо, че той се обогатява с нови аргументи, идващи от израело-палестинския конфликт и/или „еврейското лоби“ в САЩ. Тази реч е свързана с образа на евреина като различен „от нас“, с пред-предикатната, до-рефлексивната очевидност, че евреинът е друг – „нечестивия евреин“, човека от не-православна вяра, „юдея“, „хитрия“, и сребролюбив евреин, накърняващ естествените ни права или поне различаващ се от обикновения българин[691], от онзи, който има своята земя тук, естественото си място и затова патриот, подозрителен към чужденците, „националист“.[692] (Подчертавам, че тук става въпрос за смътни очевидности, а не за възгледи, за до-рефлексивни – манталитетни, в смисъла на това понятие в школата „Анали“ – предразположения, а не за идеологически твърдения а ла Волен Сидеров за злото, което са евреите, масоните, господарите на света, „шайка евреи от Уолстрийт, разкатаващи майката на православието“.

Друга хипотеза на изследването беше, че в масовите медии ксенофобският, националистическият език е маргинален и локализиран в отделни медии, с ограничена аудитория и влияние. „Монитор“ прави изключение. А в него са половината от всички негативни публикации регистрирани в наблюдаването от нашия екип централни всекидневници. Както показва Алфред Криспин от 448 публикации тук по темата „еврейство“ в различните му ипостаси, негативните пубикации са 92, критичните – 79, а позитивните към евреите и еврейството – 8, на фона на преценените като неутрални 267; в контраст с например „Дневник“, където от 139 публикации 4 са негативни, 15 – критични, позитивни – 7, а неутрални – 111.)[693] Това е език, свързан със стратегиите и почерка на ограничен брой автори* и насочен към няколко ключови фигури и събития в българския публичен живот.[694]

III.

Ако подобен език е ефикасен, то е защото се вписва в една по-обща и по-трайна не-демократична нагласа, която блокира гражданския дебат за настоящето. Накратко казано, по изходния за нашето изследване на антисемитизма в медиите въпрос има ли и расте ли антисемитизмът у нас, хипотезата, която ми се струваше по-вероятна и която мисля се потвърждава от изследването е, че това с „растежа на антисемитизма“ съвсем не е така, че заглавия от рода на „в България се ражда антисемитизм“ са манипулативни, защото погрешно идентифицират процеса. В България не се ражда антисемитски дискурс, а се блокира развитието на един граждански дискурс, на една както казват гражданска рационалност, характерна за епохата наречена моденост; Ражда се (а в някои случаи и се възражда) дискурсът „анти-“ – антимодерен, антиевропейски, антиграждански, антидемократически (и т. н. – анти американците, анти циганите, анти „турците“, т. е. българските граждани от турски произход, анти-различните, различните от нас, в културно отношение и изобщо „не-нормалните“…)

След 1989 година, в края на един неуспешен преход (толкова неуспешен, че в 2002 год. 70 процента от населението се оказва под равнището на прага на бедността), сякаш започват да се разграждат започнали да кристализират структури на онова, което се нарича „модерна публичност“, „критическа публичност“. (Застрашена е дори самата тъкан на „политическото“. В криза са условията за съществуването на гражданско общество и автономна публика – т. е. за съществуването на граждани, а не на „маси“ -, където всеки има шанс да чуе мнение, или мнението му да е чуто, където – както казват автори като Ч. Р. Милс – има обособени индивиди и колкото хора изказват мнение, толкова хора го чуват, следователно където имат шанс това мнение да се дискутира, да се аргументира и евентуално да се превърне в ефективно действие, в действие в името на „общото благо“, благото на полиса. Където всеки да има право на свои празници и на своя памет, без да бъде стигматизиран и изключен от гражданската общност заради религиозни убеждения, традиции или произход.[695]

Затова са смущаващи текстове в централни издания като „Монитор“, които дори и в заглавия безцеремонно посочват, че „дипломацията на православна България се командва от юдей, католичка и мюсюлмани“ (юдеят в същата статия, на Ст. Солаков (18.03.2003), е „този наш евреин, който не крие презрението си към всичко българско“, който е космополит и „безотечественик“, „нечестивец“ (според В. Начев и всички, които съзнателно или не използват старото клише), чиято „обетована земя е там където палят свещи на златния телец“. Паси участва във „всякакви авантюри на янките“ и изобщо е част от „шепа престъпници и агенти на чужди държави“ (заглавие в „Монитор“), „всемирен лъжец“, „хем българин, хем не съвсем“. „Монитор“, 1 март), на когото – четем в рубриката „Анализи“ – „американците от 12 години му пълнят джобовете“. А до НДСВ „не е допуснат нито един (к. м.) българин с национално отговорно и православно мислене“. Очевидно този тип автори не се смущават от въпроси като този на Румен Воденичарон „Свършиха ли се способните българи, та управлението на България е в ръцете на цигани и евреи?“ („Нова зора“, 1998)

Евреите се прикриват като българи, но всъщност си остават евреи, поради което бдителните патриоти ги разобличават – Мартин Голдман, а не Заимов, Валентин Бруменфелд, а не Александров и т. н. подчертават те, стигайки до съмнителните родословия на Н. Михайлова и С. Станишев.[696] Наскоро „евреите (от България, като А. Вагенщайн, „не-българи като Вагенщайн и Паси“ по думите на Илия Илиев[697]) били размахали пръст на България, че не са спасени всички евреи“. „Те“ са „те“ – не са българи, провеждат „антинационална политика“, евреите са против „естествения процес да се интегрират“ (Илиев). Те „облъчват“ България и затова сме свидетели как „днес, когато всеки нормален (к. м.) приравнява фашизма с ционизма“, България е „принудена да издържи десетдневните чествания на жертвите на Холокоста“, чествания с които някакви „господа“ искат да ни вменят, че „животът на едно еврейско дете е по-ценен от живота на едно палестинче“.(Богданов, март 2003) Тези дни те ни „натрапват“ един „чужд, небългарски празник“ (17.03.2003)

Националистическият разум обича нормалното, естественото, природното, здравото. Не случайно Солаков подчертава „специфичната ментална деформация“ на онези – „като Паси“ – които не са служили в армията. „Фюрер Хитлер бил с обратна резба“ ни съобщава заглавие в „Монитор“, 10.01.2003. И вероятно геноцидът е „следствие на генетично заложената хомосексуалност на диктатора“. Светът се обяснява с ясни и здрави схеми – „така е устроен човека – да търси на хляба мекото“ (Илиев) Политическите отношения са сведени до механически взаимодействия – „да се радваш че си на страната на силната мутра е тъпо, утре ще те шамаросат и тебе (Волен Сидеров). „Нормалният свят“ е без „паразити, плевели и вируси“ (така една френска книга цитирана от българските ултранациоалисти, нарича евреите). В нормалния свят – както се обяснява в класическия текст на Хитлер – „мишката се съвокуплава с мишка“. Това е визията, която пронизва мисленето на аплодирания от българските патриоти Иван Дочев, онзи, който през 1938 година обосновава защо „смесването с еврейска кръв води до израждане на нацията“.(Това обаче е през 1938 година. После такива като него обичат да повтарят, че обичат евреите и винаги са имали приятели евреи. Що се отнася до собствено нацисткия език, нацистката символика, и пр. Те не се появяват в централния печат (високата преса, така наречената качествена преса, или се появява много рядко, завоалирано, като да речем емблемата на издателство „Жар птица“, която е алюзия за нацисткия орел, или някакви реплики за „основанията“ на Хитлер да вземе мерки срещу евреите; и най-вече в Интернет форумите на централните печатни издания.) А иначе, в пресата има систематично съобщения за нацистки прояви – на 10 март клуб на БСП осъмва със свастики, през 1995 русенските скинари нашарват техния „шалом“, през юли 2002 има погром на еврейските гроблища в София срещу седем паметника на еврейски интелектуалци. През юни 2002 г. има опити за създаване на обединение от крайно десни организации (според Б. Димитров „очевидно луди, някои слабо образовани“; Вестник „Сега“ съобщава за рокконцерт на рокгрупата Бранникъ, на който се разпространява нацистка литература и се виждат надписи като „Рудолф Хес – мъченик на мира“.)

В тази логика нацията е самото естество, а не модерна, гражданска общност. (Тук не мога да не отбележа, нещо, което показва нашето изследване – че колкото и да е парадоксално това, едно специфично неразбиране на същността на нацията като модерна, гражданска общност демонстрират и някои критици на „фундаментализма“, като например един от водещите ни коментатори, водещ колона в „Сега“ Димитър Иванов. Според него „нацианализмът (става дума за всеки национализъм?!) е светска форма на фундаментализма“, има и „еврейски фундаментализъм“ (22. I.)) Нацията се мисли като земя. Отечеството е нормално, защото е естествено и древно. А малцинствата не са естествени. Православните празници са нормални и онези, които не ги признават извършват агресия. (Умереният расист, както сам той се нарича, отец Гелеменов признава, че „от Хитлер могат да се черпят и полезни постулати“. Агресията към българското православие в българските медии се засилва, твърди Т. Шишманова (10.05.2003). Медиите „не отразяват адекватно християнските празници“ и робуват на един етнически модел, който е „османски“ (внушаван от „турско-израелски“ и „американски“ централи, които „ни дискриминират и ограбват“ „посредством своите оръдия в политическия елит“).

Така стигаме до познатия централен и мощен – мощно насаждан и в масовото съзнание – мотив за „заговора“ на избрания народ, за световна конспирация, за опита да се разкъса отвътре „националното ни тяло“, за „сянката на Цион“ и „бумеранга на злото“, за подривните централи и нашите политици, които сътрудничат на „поръчан отвън процес“, „въртят опашка“ пред бизнесмени-евреи като Чорни и Зееви, или „руските олигарси“ евреи. В това отношение има много доказателства не само в „Монитор“ (за който мотивът за заговора и бумеранга на злото е водещ, централен в интерпретацията му на еврейството).

Да кажем: „Монитор“, 5 юли 2003: „Съществува мнение, че еврейското лоби в САЩ чрез войните с арабите прочиства този район и осигурява комфорт на Израел. Пряко или косвено ние участваме в тази съзаклятническа мисия.“ „Началото на войната по странен начин съвпада с евейския празник „Пурим“…унищожаването на 75 хиляди перси… „няма как да не се чувстваме и ние съпричастни на този ритуал“.

Наистина, в митологическото мислене, за каквото става дума тук, всичко със всичко е свързано, възможни са всякакви метаморфози, няма разлика между идеално и реално, между знак и действителност, между желанието и осъществяването му; тук важи принципа post hoc ergo propter hoc, след това значи по причина на това, една лястовичка прави пролетта… Али Агджа е свързан с Мосад, а Мосад стои в дъното на „кървавата вакханалия срещу Ирак“… Мосад и ЦРУ са организирали атаката на 11 септември. И подобни неща са налични в централни всекидневници и се изказват от образовани автори, а не са само в примитивните картини на света на онзи известен борец (борец и в буквалния смисъл, по източни бойни изкуства) срещу „опасната тройка МОСАД, КГБ и ЦРУ“, който иска да се втурне в парламента и „да измете всички боклуци“ там, и други „изгъзици“ на демокрацията. (В скоба – защото нашето изследване не се стреми да обхване всички равнища и проблеми на антисемитизма – ще добавя, че изследователите на митическото мислене и на митовете на държавата като Ернст Касирер и други добавят, че това мислене дори в най-старите епохи не регулира целия свят на човешките действия, всекидневните действия имат друга рационалност. Така че наличието на тези масово втълпявани и понякога и приемани парчета от митологически схеми още не е достатъчно, за да можем да говорим за антисемитизъм. Антисемитизъм на посланията и антисемитизъм на нагласите за действие.)

Следователно една от основните тези – бих казала и обцесия – на „Монитор“ е, че „ние сме колониална администрация на свръхедрия еврейски капитал, целящ да подчини целия свят“, че национално отговорните решения се вземат от „шепа родоотстъпници и агенти на чужди държави“. „Политиката на страната ни се представлява от „космополити, безотечественици, храненици на „Отворено общество“ и в нея „американските помагачи“ са повече от руските, германските и съветските през последните 120 години заедно“. Но онзи, който нарича евреите „арогантни“ и държащи управлението на света бива наказан, подобно на президента на Малайзия Махатир (заглавие ни казва на 29.10, че „заради евреите Сенатът клъцна парите на Махатир“). А откакто Путин бил на власт „всяка видна фигура арестувана за финансови престъпления е евреин“. Оттук се сащат за Распутин, който бил „убит от евреин“. Как наистина да не се сетим за „Фюрер Хитлер…“

А и хората се „сещат“ лесно за тях. В ситуация на криза подобни рефрени „хващат“ масите, завладяват, изместват по-трудното и по-сложното подреждане на действителността. Статията в „Сега“, в която се показва връзката на еврейския фундаментализъм, еврейското лоби и войната в Ирак е предизвикала 186 реплики във форума на вестника. Става дума за статията на Димитър Иванов и репликите за „избрания народ“. („Ето защо в света юдофобията нараства с всеки изминал ден. В основата на всяка претенция за национално превъзходство, за ремонт на човечеството, наричан в Кабалата „тикун олам“ и за световен диктат се открива Талмудистката вяра в мита за избрания народ“.)

Отзвукът от подобни реплики за избрания народ във форума не е за пренебрегване. Макар, че те сами по себе си не са доказателство за антисемитизъм. Освен това, няма пряка връзка, а понякога няма и никаква, между дадена статия и „основното чувство“ или „извода“ в Интернет репликата („всички юдеи са такива“, „Хитлер беше прав“, „масонските ложи са подчинени на тайно централно управление“ и пр.). Езикът на подозрението, ненавистническото слово, заглавията във „високата преса“ рефлектират и в „популярната националистическа преса“. (Тук заглавията са още по- „хард“ – „пирът на юдите свърши“ /заглавие в Нова зораземя?/, „Сюлейман Нагълродник“, „Адовите порти на Сорос“, „Чорбата на Сорос“, Румен Воденичаровото „Джордж Сорос – гангстер или филантроп“ /пак там/. Тези слова участват във формирането на същински комплекс, на един манталитет, на един душевен строй, който другаде нарекох „негационизъм в широк смисъл“. Имам предвид това, че много четива във високата партийна преса, която анализирахме в периода 1990- 1995 година (в рамките на изследването „Националната идентичност в ситуация на криза“, с ръководител М. Грекова), колкото и да са различни по своите идеологически послания имат сходства на равнището на предпредикатната структура на нарацията, на менталността, на равнището на т. наречената картина на света. В тях схемата е не-сложна, не-трудна, избягваща напрегнатите въпроси, аналитичното артикулиране, сблъсъка на гледните точки, алтернативните тълкувания. Тя има неразбиваеми твърди опори: ние – те, агент – патриот, враг – приятел, добър – лош, освободител – поробител, като „те“ е агент, лош, поробител, превръщащ хората в сапун (или превърнат в сапун), в екстремалния вариант, несъмнено… Накратко, разказът в следреволюционната преса (а и в следреволюционните учебници по история дори) е по модела създаване на симпатии и антипатии, които впоследствие да влязат в политически употреби. Затова дълго след 1989 година продължаваха да печелят изборите онези политически сили, които се идентифицират негативно, чрез „образа на врага“. (Това съм се опитала да проследя в рамките на едно отделно изследване и то може да бъде видяно в аргументацията и резултатите на изследването на предизборната пропаганда през месеците, предшестващи парламентарните избори 1991 и 1992, публикувани в два тома под ред. на проф. Петър-Емил Митев.)

Във въпросната партийна преса в дълго продължилите спорове за „комунистическия геноцид“, по-точно за това кой от двата геноцида е по-голям, кой е „по-страшен“, Гулаг или Аушвиц, всъщност лесно можеше да се забележи и една елиминационна логика – свидетелствата на жертвите бяха квалифицирани като „лъжа“, свидетелствата на палачите бяха смятани за невалидни (доколкото са били изтръгвани с насилие, или пък фалшифицирани от техните обвинители).. „Палачи“ и „жертви“ в разказите на двете основни спорещи страни сменяха местата си, но логиката бе все същата, твърде напомняща логиката на „класическите негационисти“: Всяко пряко свидетелство на оцелял евреин се обявява за лъжа, или басня; всички самопризнания на нацистките свидетели по време на юридическите процеси са елиминирани, защото се смята, че са направени под заплаха; всяко свидетелство преди освобождението от лагерите се смята за фалшиво или се третира като „слух“; всеки нацистки документ оттогава, съдържащ пряко признание е елиминиран – например свидетелството от дневника на Гьобелс през май 1943: „за модерните народи няма никакво друго решение освен екстерминирането на евреите“ … Негационистите елиминират от разказите си и всички факти, които могат да покажат логиката на масовото изтребление – в техните текстове не се говори за масовото унищожение на душевно болните и за това, че някои от изпълнителите на тази специална „операция“ са приложили таланта си в Треблинка, не се говори за елиминирането на циганите и т. н.. В този смисъл елиминирането на документи, елиминирането на една огромна маса от необорими доказателства (необорими именнно защото са цялост, а не наръч от отделни листчета подчертава Видал-Наке, на когото дължим анализа на тези механизми на негационистката логика), „елиминирането на хартия“, е не по-малко опасно. А подобна опасност застрашава не само свидетелствата за Холокоста. Това имам предвид когато се опитвам да аргументирам по-горе изказаното предположение, че не антисемитизмът, а негационизмът в широк смисъл е тревожното явление в България след 1989 година.

IV.

От тази гледна точка бяха обезпокоителни тълкуванията на Холокоста и актуализираните спорове между жертвите и палачи около дните на честването на 60 годишнината на спасяването на българските евреи от лагерите на смъртта. Групата по антисемитизма специално изследва всички публикации във времето на това тържество.*15

Малко на брой – разбира се както можеше да се очаква, кръгът около „Монитор“ – видяха в решението на Министерски съвет за обявяване на 10 март за „Ден на спасяването на българските евреи, на жертвите от Холокоста и престъпленията срещу човечеството“ „натрапването на един чужд, небългарски празник“ и конспирация срещу националния ни празник, който сме били „претупали“. Но много бяха онези, които за пореден път се вкопчиха в спора между жертвите и палачите, „комунистите“ и „фашистите“, червените и сините, в почти племенните битки – за това кой е спасил българските евреи, защо не са спасени евреите в новите земи, и дали в такъв случай може да се гордеем със „спасяването“ и изобщо да говорим за „спасяване“ а не за „оцеляване“ на българските евреи по време на Втората световна война. И тъкмо аргументите в този спор, а не антисемитизмът, който се „възраждал“ според интервюто на председателя на организационния комитет на честването Гиньо Ганев (Новинар, 6 март) са това, което според мен е истински тревожното.

Разбира се тук почеркът „Монитор“ (употребявам „почерк“ в смисъла на Р. Барт – Г. Лозанов – вж. сб. Медии и преход) се яви и може да се види в пълния си блясък. „Монитор“ се възползва от ситуацията, за да обясни на читателите си колко неблагодарни са спасените евреи – те не „ни върнаха жеста“, а „ни“ пратиха Зееви и атлантици; европрепредприемачите (а да не забравяме че според този вестник международните организации са пълни с евреи…) се държат с нас като каторжници, а иракската криза събуждала „неподозирана войнственост в част от българските евреи, които довчера сладкодумно ни разказваха за ужасите на Холокоста (к. м. Л. Д.)“ Пак в статиите от същите дни „Монитор“ разказва за другата част от евреите в България които били лентяи и партийни секретари – „наследници на екзекуторите на Държавна сигурност Зеев и Главинчев, унищожили стотици човешки съдби… Идеолози като Нико Яхиел, които обслужваха грандоманските видения на Тодор Живков и едновременно с това донасяха на Мосад срещу прилично заплащане… Комлинатори като Нисим Коен, които издаваха многобройните томове на вожда и не пропускаха да намажат и собствения си джоб от щедрите парични потоци отпускани за тази буземна дейност“ (Това е статия в рубриката „Анализи“ на вестника, в броя от 17 март, написана от Стефан Солаков …) На 11 март „Монитор“ свързва „безсмисленото“ празнуване на Деня на Холокоста с участието на Израел в планирания военен удар срещу Ирак и нарича българските политици „слуги на свръхедрийя еврейски капитал“. Ако се съди по интернет репликите през тези дни във форума на „Монитор“, то може да се твърди и за наличието на една напълно целенасоена кампания, целяща да бойкотира празнуването на 60 годишнината от спасяването на българските евреи. Например в броя от 9 март форумът ни дава възможност да четем дълги приложения от специално подготвени негационистки пасажи: голям откъс от книгата на Ричард Харууд „Измамата за шестте милиона“. В самия празничен ден – 10 март – има откъси от различни фашистоидни издания, „Митът за израиля“ и др. И т. н. Пасажите са сума, смислова система, а не спонтанни месажи, „хайл“. Те са опити за разширяване на аудиторията на тези обяснителни модели на света, намиране на патриотите, базиращи национализма си върху тезите за еврейството, масонството и друго подобно зло, враг на православието.

По-шокиращ е масовият дискурс за неблагодарните евреи по повод на изваждането на нюансите и модусите на „спасяването“ – фокусирането върху разликите между „спасени“ или „оцелели“, „спасихме ги“ или „успяхме да оцелеем“, както и ключовата за тази сюжет тема за действията на българската държава в новите и старите цеми на Царство България. Повод бяха публикуваните в „Труд“ спомени на Анжел Вагейнщайн – преценени от едната част на нацията като „кощунство“, „безсрамие“, „фарс“, „плюене“ или поне „обидна некоректност“, а от другата част като „справедливо отношение към историческите факти“, като „опит, освен за спасените, да се говори и за неспасените евреи“. „Труд“ се възползва от спора или скандала между патриотите и предателите. В този вестник, броят от 8 март, можехме да прочетем, че ако не бяха българските елити и „нашия народ“, Вагенщайн „отдавна щеше да бъде парче сапун“. не бяхме свидетели на урок по толерантност. А дебатът отново открои един дълбок национален травматизъм, един синдром, една невъзможна обща памет за миналото, за до-комунистическото и комунистическото минало. И невъзможност да стигнем до общото, до универсалното. Невъзможност паметта за спасяването на евреите да бъде интегрирана в актуалния опит, да бъде механизъм, който – както казва Цветан Тодоров – да регулира способността ни да управляваме настоящето, да споделяме Универсалните ценности, за които събитието Холокост дава повод да говорим. Въпреки че в тези дни на националното честване на годишнината, имаше и много опити да се внуши, че „можем да се опълчим срещу злото“ (много съществени крачки бяха направени в усилието да се педагогизира Холокоста – чрез специалния урок в училищата и др.), както и опити да се внуши, че в българските земи антисемитизмът не е пускал дълбоки корени – една теза, която според проф. Марков е „доказана“.

Спомените на Вагенщайн, опитът му да говори и за неспасените евреи и за акта на спасението – „такъв какъвто го е запомнил“ – бяха наречени „лъжи“. С аргументите, че „ако не са спасени, а са оцелели, тях нямаше да ги има“, че българският фашизъм е измислица на комунистите и „гръмко название на шумкарството срещу властта“. че „единствено българският народ не е изцапал ръцете си с еврейска кръв“, че другарите на Вагенщайн „са разбили България“. А Вагенщайн, „него го интересува само болшевизмът“ и той е „антинационалист“, „не знае какво е жертва като смърт в защита на децата си, народа си, на България“ (виж по-подробно контекстите и допълни аргументи в в бюлетин 2). Накратко казано, „пристрастният“ Вагенщайн и неговите привърженици отричали спасяването на българските евреи, обявявали този факт за случайност; отричали толерантността на българския народ и я наричали „мит“, отричали ролята на българските институци (макар и да признавали ролята на отделни „личности“) и обвинявалибългарската държава „и българите въобще“ за факта на депортирането на евреите от Новите земи. (Виж напр. статията „Извинявайте че ви спасихме“ на Н. Чалъкова, Култура, 9 май 2003.) В уж сериозни статии се внушаваше, че Вагенщайн „плюе“, защото „на Партията му бе отказана ролята на спасител“. И току що цитираните думи продължаваха с въздишка колко лошо е „когато евреин стане комунист“. Още по-тревожно зазвучава тази реплика, когато се проумее факта, че това не е реплика от Интернет форумите, че не е реплика от „Нова зора“ или друго подобно издание, не е реплика на Дянко Марков, който каза в българския парламент в наши дни, по повод на неспасените евреи от Новите земи, че „депортирането на едно вражеско население не е престъпление“, а в своя вестник пише стихове за „Дрезденските майки“; че не е дума не случайна в „Монитор“ дори, а е реплика изказана във вестник „Дневник“.

При все това мисля, че е погрешно да се смята, че позициите, изразени в този дебат и цялото организиране на честването на 60 одишнината от спасяването на българските евреи са дали някакви допълнителни основания за поява, укрeпване или усилване на антисемитски настроения. В България наистина не се ражда антисемитизъм в посочените вече смисли.

V

Вероятно точно тук трябва да се каже и още нещо по повод на „антисемитизма в България“. Говоренето „изобщо“ за България и „българите“ и т. н. е опасно. Биха били голяма социологическа грешка неразличавания на различните социални групи, поколения, епохи. Затова искам да подчертая, че в описанията на тази тенденция, в България след 1989 година, която наричам „негационистка“ (има и други тенденции, по-позитивни) трябва да се различава ординерния негационизъм, смътен, размит, дифузен, fuzzy, епизодичен, но заразителен, от така да се каже един концентриран негационизъм. Концентрираният негационизъм, както и концентрираният антисемитизъм, или на друго равнище (на равнището не на възгледите и пропагандата) – юдеофобия, съществува. Съществува наистина в маргинални издания и маргинални среди – като вестник „Борба“ от една страна и вестник „Жарава“ от друга страна. /например в „Борба“ вестника на бившите легионери, БНФ, издаван в началото на прехода в Чикаго. (В „Борба“ напр. може да се видят статии като „Бухенвалд – надгробна плоча на социализма“, на социализма, а не на фашизма, защото социалистите били използвали лагера Бухенвалд и след войната и там убитите значително превишавали убитите от нацистките ръководители на лагера). На свой ред „Жарава“, вестник на съюза на антифашистите, публикува множество снимки за насилия преди 1944, което опозицията отрича, обявявайки множество документи за фалшификати (по логиката „тези отрязани и експонирани на площада глави на партизани, които виждате на снимката не са дело на жандармерията, а на самите комунисти“).

Бихме могли да направим по-детайлен анализ на антисемитския дискурс в различните издания, да го опишем по различни признаци, в зависимост от масираността или организираността на въздействието. Да го проследим в различните социални срезове на българското общество. Говорих вече за разликата между „високата преса“ и „таблоида“, между таблоида и жълтата преса и т. н. Но това не ще бъде направено на този етап.

Но има нещо от тези детайли, което искам да спомена, защото лично за мен то ми се наби на очи и беше ново, неочаквано. Наред с примитивния ропот срещу „еврейското“ фиксиране върху Холокоста и нискочелите реплики срещу „техните“ книги, филми и пр. пропаганда, в някои от текстове в българския печат от последно време съвсем смътно започва да се усеща едно настроение, което бих нарекла може-би-умора от масовите културни продукти за Холокоста, от инструментализирането на Холокоста, даже от „индустрията Холокост“ (ако използвамем формулата на прочутата книга на Н. Финкелщайн, която получи толкова остра критика от демократичната обществност и сериозните коментатори, като Пиер Видал-Наке във Франция). Доколкото има хора, които са я превърнали в бизнес и още толкова, които политичесски я употребяват и инструментализират, превръщат в проект. Има нещо, което Жан-Мишел Шомон в едноименната и също толкова оспорвана (например в „Debat“ от 1998 година, книга нарича „La concurence des victimes, Състезанието на жертвите“. Трудно ми е да формулирам това, което се прокрадва и в българската преса, а и да избера подходящ пример, защото става дума по-скоро за смътно настроение отколкото реплики. Трудно ми е обаче да повярвам, че само случайност и непохватност са реплики като тази, която може да се прочете във вестник „Сега“ от януари 2004: „Драмите за Холокоста. не ви ли се струват повече отколкото тестото може да поеме? „офанзивата не спира“… „Както вече стана дума – писнало ни е от филми за евреите по време на Втората световна [война], но пък на фона на традицонния буламач във видеотеките…“ /вестник „Сега“ 17 януари 2004/

Централните всекидневници, които изследвахме са доста различни в интерпретирането на темата „еврейство“. Освен по масовост на негативните и критичните към еврейството статии, за които стана дума, те се различават и по своя стил, или „почерк“. Има такива, които са ориентирани не към „добре ивформирания гражданин“ (това, което в известната противоположност социологът Алфред Шютц нарича „добре информирания гражданин“), а към „човека от улицата“. Такъв е вестник „24 часа“. Достатъчно е да видим няколко негови типични заглавия през месец март 2003: „Дейзи Паси, лелята на Соломон Паси: Никой не забравя кошмара“; „Кисинджър ни хвали за спасяването на евреите“, „НДСВ похвали Борис за спасението“, „Съпругата на американски посланик гледа детски рисунки“ /за Холокоста/. Журналистите не само от този вестник предпочитат да разказват за събитията на честванията на 60 годишнината политико-центрирано, извеждайки в заглавие политиците (или поне „жена на…“ или „леля на…“), които са посетили едно или друго събитие. Детските рисунки за Холокоста, изложени в Народното събрание са важни не със своето послание, а с това, че Кати Пардю, жената на посланика, ги е посетила.

Или за събития като тези се разказва чрез външни и съвсем незначителни реалии – чрез „безпрецедентните мерки за сигурност“, с „посещението на ресторанти“ („Експрезидент (на Израел б. м.) хапна млечна баница“. Не за първи път 24 часа акцентира върху сензационното – там се обявиха „Свастики за деня на Холокоста в Пловдив и Кюстендил“ (за които свастики кюстендилска учителка каза, че „никой не ги е видял“, но това беше в радиопредаването „Добрата новина“.)

Това е доста дълготрайна особеност на запомнящия се почерк на вестника. Още от преди години там рубрика „геноцид“ ни информира за факти като: „израелец пада върху съседско куче, убива го“ (6.02.1995г.); а на разказ за едно от трагичните и емблематични произведения на литературата за Холокоста – дневника на Ане Франк – вестникът избира заглавие „Сексблянове мъчели девойчето в нелегалност“ (8.02.1997). Съвсем не е случайно, че съобщението за възмутен консул на Израел в далечния Изток при вида на търговия на модни дрехи изпъстрени с нацистки символи, е в рубриката „Светска суматоха“. Почеркът „24 часа“, която е имала в началото обновителна сила за новия печат очевидно вече е на изчерпване, особено в такива зони, където той е неуместен. Заглавията „ООН хока Израел за Сирия“ след толкова много „ни хока“ (или „ни хвали“) даже не се и забелязват.

„Монитор“ продължава своя твърд курс на борба срещу световното еврейство, ционизма и империализма, манипулирайки не само с коментарите си в рубриката „Анализи“, за което вече доста говорих, а и с най-обикновените съобщения за събитията през март 2003, когато се навършиха 60 години от спасавянето на евреите: „2000 сребърни „еврейки“ пусна БНБ“. Съобщение.

Неговите издатели енергично отричат да са антисемитски настроени. В интервю Петър Блъсков пряко нарича подозренията в антисемитизъм „клакьорски тези, при това на бивши ДС“. Според него във вестника има просто патриоти, които се борят за „почтен национализъм“. В „Етническата истерия е политическа кампания срещу българската нация“ (30 юни) Илия Илиев развива тезата, че у нас мнозинството е ощетено от малцинството, че, въпреки липсата на антисемитизъм, организацията „Шалом“ го е измислила и приписала на вестник „Монитор“ -“ето защо дори антисемитизмът да го няма, както е у нас, например, задължително еврейската организация „Шалом“ трябва да го измисли и припише някому. на вестник „Монитор“ например“. Монитор обича – но не само той – кванторите за всеобщност – всички, всяко, всеки: „отвън ни диктуват ВСИЧКО, независимо колко е вредно за нас, налагат ни тяхното законодателство, техните правила, тяхната култура“, културата на долара…Стана дума за митологията на тоталната свързаност – (от евреи се преминава към САЩ – еврейското лоби -оттук през ЦРУ към Мосад, после Цион, а оттам Шалом, BG. Всичко се явява „знак божи“, не е пощаден дори и –наистина, каква човешка примитивна агресия, мислеща себе си (цитирам не форума, а интелектуалците-журналисти) за „почтен национализъм“ и „доброномарен патриотизъм“, „несправедливо набеждаван…“! – наскоро загиналия израелски космонавт: катастрофата със совалката „Колумбия“ била „знак божи“, а американецът израелецът и индусът – „троица на злото“.

Може би е нужно да се дадат примери, илюстриращи политиката на вестника и спрямо други важни за отношението към еврейството през 2003 година пунктове: отразяването на войните в Близкия изток, както и един друг „невралгичен пункт“ – случаят с израелския предприемач Царфати, „евреина“, който превръща българските работници в Израел в „роби“, „изтезава българи“, действа не без знание на израелските дипломати у нас, създава – както пише „Новинар“ – „концлагер“. (Този случай в голяма степен в много голям брой от големия брой публикации – сякаш няма и други излъгани работници по света и у нас – изяви опозицията „евреи“ – „ние, българи“, а не израелски и български граждани, а не непочтени предприемачи – ощетени работници). Гледната точка към израело-палестинския конфликт е видима в заглавия като: „Паси (напомняме, че той преобладаващо в този вестник се мисли, се предицира като – както показахме по-горе – „хем българин, хем не съвсем „) взе външната ни политика под аренда“; „Израел уби бременна в Газа“ (4 март); „Израел уби в Газа 8 палестинци“, „Палестинка насилена да пие химикал“; „Израел лиши 1500 палестинци от дом“ (без да се спомене за палестинския атентат в Хайфа, убил 19 души“; има изключения в съобщенията за палестинските инициативи, разбира се). И още евреи – „Заради евреите Сенатът клъцна парите на Махатир“, „Израел продава на свои работници противогази с изтекъл срок, а на своите дава безплатни“.

Така журналистът-патриот – или по думите на Блъсков „почтен националист“ – следи неравенствата, действителните неравенства (които съвсем не намаляват в съвременния свят) и не му липсва наблюдателност. Макар да ги мисли като „природа“. Но затова пък, а и вероятно поради това, гледната му точка е кохерентна. Прост свят, който има „ядро“ и не обича противоречията. Митологията произвежда разнообразни факти. Стига да знаеш нейния пораждащ принцип. Остава да се изследва самото ѝ въздействие върху читателите. Нещо, за което, за съжаление, нямаме теоретични инструменти в това изследване. Но няма съмнение, че то подготвя тяхното създаване. Едва тогава ще можем да отговорим на въпросите за антисемитските настроения в България днес, да докажем или отхвърлим някои от хипотезите, които водят анализа на събрания тук огромен емпиричен материал. И го подреждат. Но – надяваме се – във форми, които не са „природа“ и които позволяват сблъсъка на интерпретации.

Цитирана литература:

Грекова М. Малцинство. София, ИК „Критика и хуманизъм“, 2003.

Данова, Надя. 1995. Образът на „другия“ в българските учебници през Възраждането. – Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. С. МЦПМКВ, с.232-238.;

Еленков И, Румен Даскалов /съст./. Христоматия „Защо сме такива. В търсене на българската културна идентичност“, София, Просвета 1994

Етнокултурната ситуация в България, София, 1992 /Ж. Георгиев, Кр. Кънев,, М. Грекова, И. Томова, изследване/

Казаков, Георги. „Образът на Другия“ в българските учебници по история. Летература, № 19, 1998, стр.3-7;

Лозанов Г., Л. Деянова и О. Спасов, съст. Медии и преход, Център за развитие на медиите, София, 2000

Панайотова, Б. Образът на „другите“ в учебниците по история през 20-те и 50-те години на ХХ век- Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. С. МЦПМКВ, с.239-241

Якимова М. и др. Образът на съседите в учебниците по история. В сп. Социологически проблеми №3

Antifeujs. le Livre blanc des violences ANTISEMITES DEPUIS SEPTEMBRE 2000. Le Monde dipolomatique, mai 2002

Barouh, Е. ed. History and Memory. Bulgaria: Facing the Holocaust. Sofia, Open Society Foundation, 200

Comission nationale consultative des droits de l’homme, 2002: La lutte contre le racisme et la xenofobie, Rapport d’activite, La Documentation francaise, Paris, 2003, nombre de pages 617/4.

Deyanova, Liliana. 1997. The Battles for the Mausoleums. Traumatic places of collective memory, in: Jacques Coenen-Huther, ed., Bulgaria at the Crossroads, Nova Scientia Publishing House: New York,1997Rousso, Henry. 1990. Le syndrome de Vichy /de 1944 a nos jours/. Seuil, coll. Histoire, Paris Todorov, Tzvetan. Fragilite du bien. Paris, 1999 Albin Michel.

Тodorov, Tzvetan. 1995. Les abus de la memoire. Arlea- Le Seuil, Paris.

Vidal Dominique. Violences antisemites. Le Monde dipolomatique, avril 2003

Rousso, Henry. 1990. Le syndrome de Vichy /de 1944 a nos jours/. Seuil, coll. Histoire, Paris.

Лиляна Деянова е доцент по обща социология в Катедра „Социология“ на СУ „Св. Климент Охридски“), член на Института за критически социални изследвания, член на редколегията на сп. „Социологически проблеми“, гл. ред. на Годишник на СУ „Св. Климент Охридски“, Книга „Социология“. Автор е на редица публикации в български и чуждестранни периодични издания по теоретическа социология, по методологически проблеми на хуманитарните науки, социология на символните форми, социология на колективната памет, утопията и времевите форми на опита, историческа социология на комунизма, социология на публичността, паметта за комунизма. В момента работи по проблеми, свързани с трансформацията на социологията и социалните науки, със съдбата на критическата социология в епохата на глобалната модерност.

Коментари (14)

- 19-02-2013|Urnanshe

Не искам да изпадам в подробни коментари, но не съм съгласен с основната рамка на статията – все пак нека не забравяме, че и палестинците са семити. Ако не не го знаем, толкова по зле… Освен това, когато се пишат подобни статии, а не изследвания, не е лошо да се надскочи личното, субективното…, нещо, което в тази статия не се е случило!

- 20-02-2013|Вион

Бях чел някъде, че всяко научно познание минава задължително през няколко етапа, събиране и класифициране на определени факти, след което следва и техния анализ с достигането до определени научни изводи. Уважемата авторка се е ограничила с първия етап, класифицирала е и събрала грижливо определени медиини публикации и…с това за съжаление се е и изчерпил творческият и плам!

- 03-03-2013|Либерален европеец

Оставам настрана факта, че тази статия е напълно тенденциозна, тъй като това е проблем на нейния автор. Искам да обърна внимание на политиката, която този сайт провежда напълно в духа на политическата коректност, безпринципността и най-безславния опортюнизъм. В него често се публикуват материали, съдържащи критичната гледна точка на еврейството към другите общества или самокритичното мнение на самите тези общества за собствените им проблеми. Но аз лично нито един път не съм срещнал тук критичен поглед към Израел или еврейската диаспора, което е страннен начин да предлагаш информацията в такъв изкривен вид и в такава очевидна диспропорционалност, и същевременно да претендираш за правдивост, стремеж към истината и привързаност към либералните принципи. Аудиторията остава с впечатлението, че вътре в еврейството всичко е перфектно и пасторално, а неговото отношение към света е изцяло пацифистко, философски мъдро и винаги добронамерено. Колко конформистко и политкоректно поведение!

Някак незабелязани и незасегнати остават дълбоките проблеми на еврейското общество, което с охота критикува всичко и всички, но му е трудно да се вгледа в себе си. Недокоснати остават те и в този сайт, който удобно и угодно представя само консервативната шаблонна гледна точка, ненакърняваща свещения мит за евреина като неизменен филантроп-особняк, който мисли само за благото на човечеството. Невидян остава Семён Юдкович Могилевич, евреинът, контролиращ т. нар. „руска мафия“ (намиращ се в списъка на най-търсените престъпници от ФБР), управлявана в действителност от евреи. Не намира място тук и апартейдът, извършван от Израел в окупираните територии, погазването на международното право от еврейската държава, хуманитарната криза в Палестина, незаконното строителство на еврейски селища в ивицата Газа, пътищата, по които имат право да се движат само евреи, но не и палестинци, двойният стандарт на съдебната система, дисриминираща арабите, използването от израелската армия на палестинци като живи щитове. Не четем нищо и за израелската ядрена програма, създадена в пълно противоречие на международните норми, чието спазване евреите така ревностно изискват от останалите. Не се повдига въпросът за невъзможността на израелските граждани да сключват бракове с представители на различни от тяхната религии (което е ярък пример за недемократичността на израелската държава) или за забраната граждани на Израел да стават лица, които не са родени от майка еврейка и не изповядват юдаизма. Проблемът с израелското лоби в САЩ тук също не намира внимание. Забраните за посещение на страната (една абсолютно недемократична мярка), които Израел налага на своите критици, също се подминават с угодническо мълчание. Не заслужават внимание и измамите за десетки милиони долари, извършени от евреи с фиктивни обезщетения за холокоста, или че Израел се нарежда на първо място по корупция сред развитите страни. Незабелязани за авторите на този сайт остават и скандалните изказвания на една от най-уважаваните религиозни фигури в еврейския свят – равин Овадия Йосеф, в които той твърди (вероятно просто правейки достояние общото мнение в еврейското общество), че неевреите са създадени само за да служат на евреите: „The sole purpose of non-Jews is to serve Jews“, „Why are Gentiles needed? They will work, they will plow, they will reap. We will sit like an effendi and eat. That is why Gentiles were created“, „Gentiles were born only to serve us. Without that, they have no place in the world – only to serve the People of Israel.“ Това са думи на един от най-видните еврейски духовни лидери, който доскоро бе главен равин на Израел. Нито дума не видяхме тук и за книгата „The King’s Torah“, чийто автор е друг равин – Yitzhak Shapira, който развива в нея теорията, че библейската заповед „Не убивай“ се отнася само за отношенията между евреите и няма сила по отношение на неевреите (всъщност това е ясно за всеки непредубеден изследовател, който разбира, че Старият завет е писан от евреи и е предназначен за употреба само от евреи). Този юдейски духовник поучава още евреите, че бебетата и децата на враговете на Израел могат да бъдат убити, тъй като „е ясно, че те ще растат, за да ни навредят.“ Колко хуманно!

Тук широко се дискутират недъзите на обществата, критично се разглеждат техните народопсихологии и произтичащите от манталитета им проблеми, но незнайно защо се подминават проблемите, свързани с евреи. Като тези, например:

През август 2012 г Russell Wasendorf, евреин, президент, едноличен собственик и изпълнителен директор на Peregrine Financial Group, е обвинен в присвояване на 215 милиона долара в продължение на 20 години от клиенти на фирмата си и може да получи до 155 години затвор и $ 7,8 млн. глоба.

Адвокатът евреин Marc Stuart Dreier се признава за виновен на 11 май 2009 г. по осем обвинения в заговор за извършване на измами с ценни книжа, пране на пари и системни измами в схема за продажба на фиктивни записни заповеди за безусловно плащане на стойност 700 милиона долара. На 13 юли 2009 г. е осъден да лежи 20 г. във федерален затвор.

Samuel „Mouli“ Cohen (евреин) през април 2012 г. получава присъда от 22 години по 15 обвинения за измама с кабелни комуникации, 11 обвинения за пране на пари и три обвинения за укриване на данъци и присвояване на повече от $ 30 милиона долара от инвеститорите на неговата компания, сред които е и актьорът Danny Glover.

Barry Minkow (евреин) използва своята фирма като голяма „схема Понци“ (финансова пирамида) за привличане на инвестиции. Тази схема се разпада през 1987 г. и струва на инвеститори и кредитори ок. 100 милиона долара. Това е една от най-големите инвестиционни измами, извършвани някога от едно лице, както и една от най-големите счетоводни измами в историята. Схемата често се използва за изследване на счетоводни измами. Minkow и 10 други служители на фирмата му бяха обвинени от федерално жури в Лос Анджелис през януари 1988 г. по 54 обвинения за рекет, измама с ценни книжа, пране на пари, незаконно присвояване, пощенски измами, укриване на данъци и банкова измама. На 27 март 1989 г. той е осъден на 25 години затвор, както и да плати $ 26 млн. обезщетение.

През 2010 г. Irving H. Picard съди еврейката Sonja Kohn за 19,6 милиарда долара, които според него тя е отмъкнала чрез връзката си с измамната схема на Бърнард Мейдоф. Окръжния съдия Lawrence McKenna назначава Пикар за попечител на активите, конфискувани от съда от Бърнард Мейдоф. Оттогава той има централна роля във възстановяването на средствата от инвестиционния скандал с Мадоф. „В Соня Кон Мейдоф откри престъпна сродна душа, чиято алчност и нечестна изобретателност се равняваше на собствената му“. – казва Ървинг Пикард. Делата продължават все още.

Sholom Mordechai Rubashkin (ортодоксален евреин) е главен изпълнителен директор на Agriprocessors, вече фалиралата кошер кланица и завод за опаковане на месо в Postville, Айова, бивша собственост на баща му. Шолом превръща Agriprocessors в най-големият производител на кошер месо в САЩ, но дейността му повдига сред обществото въпроси, свързани с отношението към животните, безопасността на храните, чистотата на околната среда, детския труд и наемането на нелегални работници. През ноември 2009 г. Rubashkin е осъден по 86 обвинения за финансови измами, включително банкова измама, системни пощенски измами и пране на пари. През юни 2010 г. той беше осъден на 27 години затвор и 27 милиона долара компенсации. В момента излежава присъдата си в Otisville, Ню Йорк.

Lou Pearlman (евреин) е бивш импресарио на успешните през 90-те години на ХХ. в момчешки банди като Backstreet Boys и NSYNC. През 2006 г. се разкрива, че Пърлман е създал една от най-големите и най-дълго съществувалите схеми на Понци в американската история, оставяйки повече от $300 милиона дългове. Признава се за виновен в заговор, пране на пари и неверни твърдения по време на производството по несъстоятелност. През 2008 г. Пърлман е осъден на 25 години затвор.

Kirk Radomski (евреин) е бивш бейзболен играч, който на 27 април 2007 г. се признава за виновен в изпирането на пари и незаконно разпространение на анаболни стероиди, човешки хормон на растежа, Clenbuterol, амфетамини и други наркотични вещества на „десетки настоящи и бивши основни играчи на Бейзболната лига“. Той е заплашен от максимална присъда от 25 години затвор и $ 500,000 глоба, но е осъден на 5 години пробация и глоба от $ 18 575, заради сътрудничеството си с федералното правителство.

Scott W. Rothstein е бивш адвокат (лишен от адвокатски права) и бивш управляващ акционер, председател и главен изпълнителен директор на вече несъществуващата адвокатска фирма Rothstein Rosenfeldt Adler. Неговата фирма има 70 адвокати и 150 служители, с офиси в Бока Ратон, Уест Палм Бийч, Форт Лодърдейл, Маями, Талахаси, Флорида, Ню Йорк и Каракас, Венецуела. Фирмата се фокусира върху въпроси, свързани с труда и заетостта, гражданските права, интелектуалната собственост, интернет правото, корпоративния шпионаж, телесните повреда, смърт по непредпазливост, търговските спорове, недвижимите имоти, сливания и придобивания, както и правителствени отношения. Той е обвинен, че е финансирал своята „филантропия“, политически дарения, заплати за адвокатската кантора и екстравагантния си начин на живот чрез огромна схема на Понци за 1 милиард и 200 милиона долара. На 9 юни 2010 г. Ротстийн получава 50 годишна присъда след изслушване във федерален съд във Форт Лодърдейл.

Michael Milken е американски бизнес магнат, финансист и филантроп, звестен с ролята си в развитието на пазара за по-високодоходни облигации (наричани също „рискови облигации“) през 1970-те и 1980-те години. Milken е обвинен по 98 обвинения за рекет и измама с ценни книжа през 1989 г. в резултат на разследване на търговията с вътрешна информация. След сделка със съдебните органи той се признава за виновен. Milken е осъден на десет години затвор и изключен завинаги от бизнеса с ценни книжа от Комисията по ценните книжа и фондовите борси. След като председателстващият съдия намаля присъдата му за сътрудничество с показания срещу бившите му колеги и след добро поведение, той е бил освободен след по-малко от две години.

Евреинът Nevin Shapiro, създател и президент на Capitol Investments USA Inc., организира поредната финансова пирамида, завличайки вложителите с близо един милиард долара ($930 млн.). През април 2010 г. той е обвинен в Ню Джърси в измама с ценни книжа и пране на пари. На 7 юни 2011 г. е осъден на 20 години затвор и да направи $ 82,657,362.29 обезщетение.

Друг евреин, Martin Frankel, провежда серия от инвестиционни измами в края на 20 век, което води до стотици милиони долари загуби. Заловен е през 1999 г., а през 2004 г. е осъден на 200 месеца затвор въз основа на над $ 200 млн. доказани загуби за застрахователните компании. Присъдата е потвърдена през 2006 г.

Или да вземем поучителната и показателна история на мошеника от чист еврейски произход Bernard Madoff, която извади наяве окаяното състоянието и покварените порядки в американската финансова, политическа и съдебна системи. През 2008 г. става ясно, че споменатият „високоуважаван“ бизнесмен, един от снователите и председател на електронната фондова борса NASDAQ, е създал финансова пирамида, в която участва цялото му семейство и негови близки роднини, с чиято помощ е откраднал от вложителите си над 50 милиарда долара! Основният проблем е, че тази почти четвърт век функционираща престъпна схема е станала възможна благодарение на връзките му с други негови съплеменници, намиращи се на отговорни постове в регулаторните и съдебните органи на САЩ. При толкова закъснялото разследване се установява, че племенницата на Мейдоф Shana Madoff, която е и адвокат в инвестиционната му компания, е женена за Ерик Суонсън (евреин), бивш високопоставен служител от SEC – Комисията за фондовите борси и ценните книжа, която трябва да следи за състоянието на фирми, подобни на притежавания от Мейдоф хеджфонд Madoff Investment Securities. Но криминалната мрежа не свършва с това. Оказва се, че главният прокурор на САЩ, евринът Michael Mukasey (изповядващ модерен ортодоксален юдаизъм), също има пръст в незаконната дейност. Поради това той „доброволно“ пожела да се оттегли от разследването, тъй като според признанията му синът му Марк е помагал на Мейдоф в измамата.

Това е само миниатюрна част от информацията, която в този сайт се избягва всячески, затвърждавайки с това си поведение впечатлението за необективност, пристрастност и тенденциозност, което по никакъв начин не приляга на претенцията за следване на либералните принципи, която тук непрекъснато се предявява, но без основателно покритие. От този пропаганден институт се опитват да ни внушат, че резервите към някои отрицателни практики и нездрави модели на поведение, към които евреите имат афинитет и в които се проявяват с особена страст, са абсолютно неоснователни. А критиките към евреите се опитват да представят по презумпция като антисемитизъм. Това, моля, не може да се нарече подход в духа на либералните традиции, а изкривяване на реалността. Та, в крайна сметка всички усилия, които се полагат тук, не са нищо повече от обикновена пропаганда, гарнирана за заблуда с демагогска риторика.

- 04-03-2013|Златко

Поредния случай на открадната jouissance – и пореден туристически коментар. Отбелязвам го мимоходом, тъй като полека-лека започвам да свиквам с невъзможността за задоволяване потребностите и нуждите на една принципно разочарована от всичко, и най-вече от собствените си животи, публика. Така поне изглежда, ако човек може да съди по коментари като този…

- 04-03-2013|Либерален европеец

Не, господин Енев. С неглижиране и омаловажаване на проблема няма как да прикриете собствената си пристрастност, която пречи на обективното представяне на информацията от Ваша страна. Но старанието Ви е разбираемо…

- 05-03-2013|Kiril Ivanov

И за дечица, такова, пропусна ЛЕ, дето ам ам.

Ми да. Я глей ти.

- 05-03-2013|Вион

Господин Енев, интелигентните хора отговарят на аргументите с аргументи, културтрегерите лепят етикети и дават квалификации…Въобще целият Ви стил на изразяване е доста скурилен и донякъде смешен. Защото умният човек не се доказва със словесна агресия, а с умни мисли и спокоен тон. Дано бързо съзреете!

Иначе ценното в сайта е публикуването на статии и есета преди 1944, понеже те самите трудно се намират. Ще Ви бъда благодарен, ако занапред публикувате повече от тях!

- 05-03-2013|Златко – re:
Либерален европеец писа:

Не, господин Енев.

Вион писа:

Въобще целият Ви стил на изразяване е доста скурилен и донякъде смешен.

Добре, скъпи мои, щом толкова настоявате, нека наистина се опитаме да завържем някакъв разговор. Или поне поредица от монолози – повече от това едва ли може да се очаква, поне тук, в този форум.

На първо място: заявени по този начин, мненията ви предпоставят нещо фундаментално, което всъщност подлежи на въпрос: вие изглежда приемате за даденост, че мислите ви, изказани в тази или някаква подобна форма, вече заслужават внимание, тоест някаква форма на уважение. Но защо, уважаеми? По силата на каква логика?

Всичко, което съм способен да видя самият аз, примерно, е една доста дългичка редица от фрустрирани, заредени с всевъзможни агресии, неудовлетворености, напрежения, проблеми и просто нерадости, хора. Наредени тук без блъскане, но и без желание за някакъв вид уважение или поне доброжелателност, шумно представящи заявленията си с – поне външно представяната – самоувереност на някакви съвременни Цезари: дойдох, видях и…

Оттук нататък започват проблемите. И то по една много проста, много фундаментална причина: при търсенето на решения за нещата, които ви измъчват, вие гледате във всички възможни посоки, освен в единствено правилната: навътре, към самите себе си. Нито веднъж не ми се е случвало тук да дойде човек „със заявление“, както ви наричам самият аз, който да не е уверен в моята пълна виновност за това, че едно или друго от нещата по този сайт го е подразнило, предизвикало или просто накарало да се почувства неудобно. Никога! В повечето случаи хората, с които ми се налага да „разговарям“ тук, са някакви малки Херман-Гьоринговци: прокурори, а не точно съ-мислещи или поне съ-чувстващи човешки същества. Бих искал да можех да ви терапирам по някакъв начин, или да ви дам поне частица от удовлетворението, което изглежда изисквате така страстно, но за това просто не съществува начин: както е сравнително добре известно от физиката, една черна дупка не може да бъде запълнена от нищо, тя само поглъща всяко нещо, до което се докосне. А душата на човека, заразен от този съвременен bacilus Bulgaricum, вечната фрустрация и принципна неудовлетворимост, не е нищо друго освен космическа черна дупка.

Повтарям, бих искал да можех да ви помогна. Но поради очевидната невъзможност, дори немислимост на едно подобно начинание, аз се задоволявам с единствената алтернатива, която успявам да открия: опитвам се да помогна на себе си. И то по същата фундаментална причина, която вече посочих по-горе: когато търся решения на проблемите си, аз гледам най-вече към самия себе си, а не към хората, които ме заобикалят.

Това е и простичкият отговор на въпроса „А защо всъщност вършиш всичко това, след като в него няма никаква печалба?“ И той е: „Защото всичко това ме държи млад, здрав, бодър, активен, мислещ и променящ се“. Вие можете да харесвате работата ми или не; можете да ѝ се чудите или просто да свивате рамене („поредният луд, какво толкова?“) Но за мен това няма почти никакво значение, защото, с или без вас, моят път си остава сравнително ясен: аз ще продължавам да упражнявам някаква форма на умствена и физическа активност, надявам се, докато дишам, но не за да заслужа вашето одобрение (опазил ме Господ!), а просто защото това е единственият начин да се противопоставя на фрустрацията, отчаянието, неудовлетворението, гнева, яростта, агресивността и – в края на краищата – смъртта, в чийто плен ви виждам тъй дълбоко изпаднали, ден след ден, ден след ден…

Не твърдя, че това се отнася за всички ви, разбира се. Един от прекрасните бонуси на тази работа е в това, че от време на време тя ме среща с истински светли, изпълнени с красота, чар и енергия за любов и живот, хора. И някои от тях стават мои приятели. Други, от които ме делят прекалено големи разстояния – физически или психически, ми оставят въпреки това прекрасни преживявания, някои по-дълбоки, други по-ярки. Изобщо, животът на видимо-невидимия интелектуалец, който водя от известно време насам, е пълен с великолепни изживявания от всякакъв род. При условие, разбира се, че човек се държи твърдо за правилото, което предписва на всички останали: чувстваш ли се зле, погледни най-първо вътре в себе си.

Всяка промяна, всяка революция на този свят, започва отвътре. Човек не може да придобие очи за красотата и щедростта на този свят, без преди това да е направил от себе си щастливо, или поне лишено от фрустрации, живо същество. Няма лек за душата, болна от бацила на неудовлетворимостта. Няма бъдеще за нацията, вечно търсеща виновници (пардон, отговорни лица) за собствената си непрестанна, гризяща душите и сърцата, фрустрация. Няма лек за злобата, завистта, дребнавостта, вечната готовност за кавгаджийска битка. Единственото решение е човек да се пробуди някой ден чисто нов, да отвори очи, сякаш за пръв път в живота, и да си каже: „до тука беше! стига толкова!“ След което не да хукне и гони Михаля, тоест съседите, познатите, роднините или политиците си, а да приеме себе си, да изпълни душата си с ведрост и спокойствие, напук на вечно злобното обкръжение, и да заработи, може би пеейки. Спомняте ли си Вапцаров? Аз го правя, при това не съвсем рядко.

Разбирате ли сега, поне донякъде, защо е напълно безсмислено – и невъзможно – да се впусна в спорове с вас, крайни или безкрайни. Защо нямам друг избор, освен да ви търпя, и то само по простата причина, че агресията ми, евентуално насочена срещу вас, се връща с двойно по-голяма тежест върху собствения ми гръб, в безсънните нощи и дните, лишени от радост в работата? Защо няма как да ви обърна внимание, защо не мога да си позволя да ви забелязвам, толкова често, толкова често? Животът ми, разбира се, би бил напълно безсмислен без вас – искам или не, аз си оставам човешко същество – но от това съвсем не следва, че вие непременно трябва да се превърнете в негов фокус. Благодаря ви за това, че ви има, но, моля ви, не искайте повече от мен. Това е чисто и просто несправедливо. Ако се замислите за миг, може би ще успеете да го видите и сами.

С уважение,

Златко Енев, Берлин

- 06-03-2013|Либерален европеец

Знаете ли, господин Енев, че представлявате интересен психологически феномен с искрената си вяра, че всички около Вас, и преди всичко Вашите опоненти, страдат от всеобща фрустрация, от която само Вие сте пощаден, че сте като остров на мъдростта в океана от посредственост, че сте единственият останал рицар, бранещ от посегателства истината и доброто. Даже изглежда, повярвайте ми, че сте си въобразили, че Вие сте единственият законен притежател на тези ценности, който има прерогативите да ги представлява официално. Този, Вашият феномен е описан блестящо от Сервантес чрез неговия „рицар на печалния образ“, борещ се яростно и самоотвержено с винени мехове и вятърни мелници. Непоклатимата Ви вяра в собствената Ви непогрешимост и святост, в незиблемостта на Вашите прозрения, лишена от вътрешни съмнения и нетърпяща външни бележки, е наистина трогателна, но за съжаление е основана на една голяма самозаблуда, подобна на донкихотовото обсесивно-компулсивно разстройство, превърнало клетия герой в роб на собствените му утопични безсмислици. Все пак в края на жизнения си път героят на Сервантес осъзнава своето заблуждение. Пожелавам Ви също да преживеете подобен духовен катарзис (и ако е възможно по-рано), но моето дълбоко убеждение е lasciate ogni speranza, voi ch’entrate!

Относно опита Ви да припишете критиките спрямо Вашата дейност единствено на желанието за привличане на внимание ще кажа, че Вашето внимание въобще не е мотивът на моите коментари и изобщо не ме вълнува (тоест, не се ласкайте излишно). Напротив. Те (коментарите ми) са контратеза, предназначена за колебаещи се читатели, които могат да попаднат в капаните на Вашата пропаганда, която, признавам, наистина изглежда убедително, но само за лекомисления, неосведомен и вярващ в утопии човек. Може би бихте ме попитали защо изобщо се натрапвам в собствения Ви сайт, щом като не одобрявам политиката, която провеждате. Наистина има безброй материали в интернет пространството, които никак не ми импонират, но не намирам причина да ги удостоявам с внимание. С Вас обаче нещата стоят по друг начин. Аз смятам, че агитацията Ви не само е погрешна, но е и нездравословна и вредителна с убедително изглеждащите на пръв поглед лозунги и послания, които отправяте и които могат да упоят лабилната аудитория. Ето защо при всяка възможност ще се боря с Вас, защото считам, че проблемът с Вас не е въпрос на дискусия, а на война – война, която Вие сте обявили на ценностите и принципите, на които се основава нашата цивилизация, война, която Вие сте предизвикали и водите, но тихо и подмолно, надянали маската на демократ и либерал, докато междувременно заразявате обществото с вирусите на невъзможната идея за всепрощаващия и всепозволяващ мултикултурализъм. „Qui desiderat pacem, bellum praeparat“.

Между другото, коментарът Ви издава собствената Ви фрустрация. Това е проблем, който касае лично Вас, разбира се, ала все пак не го демонстрирайте толкова очевидно.

- 06-03-2013|Златко

Лошо няма – преди вас тук се изредиха десетки, ако не и стотици подобни вятърни мелници. Така че, добре сте ми дошли. Само че, ако ще присъствате, поне си давайте труд да четете онова, което критикувате. Ето тук само два примера за статии от типа, за които твърдите, че липсвали напълно в това списание.

Нали вече ви се случвало да чувате, че невежеството не е аргумент, дори и тук при нас?

Лоби, а не конспирация

Израелското лоби и американската външна политика

- 07-03-2013|Kiril Ivanov

Аз съм абсолютно и напълно съгласен с ЛЕ. Ми да. Само некои работи са ми леко неясни. Той от коя цивилизация е? Щото крим. хрон. къде е постнал по горе ми навева едни догатки и притеснителности и разни сходства с едни обяснения кои доведоха една цивилизация до големо омърсение. Кво ти, почти до унищожение. На мен, такова, иначе сичко ми допада само е пропуснал това къде и дечица кай-кай. Ъхъ, и дечица. Кай-кай. Ми да.

- 07-03-2013|Лиляна Деянова – bez zaglavie

Uvajaemi gospodin Enev, s interes cheta vacheto seriozno izdanie i zatova vi blagodaria, tche ste prepechatali moia text, tazi chast ot sbornika „Antisemitizamat dnes“, izdaden po Izsledvane na Otvoreno obchtestvi i BHC – prez 2003 i 2004 godina – ot ot izd. Colibri. Chak sega – dosta kasno – vijdam statiata, zatova ne se namesvam sadarjatelno v kontraargumentite ili drugi mnenia v debata. No bih iskala, bi triabvalo, da kaja, tche v podobni slutchai na publikuvane na mnogo staro izsledvane, praveno okolo „60 godichninana…“ toest predi 10 godini, a i osobeno po takava dnes pak gorechta tema, bi triabvalo nepremenno da se sloji godinata na os‘achtestviavaneto mu. Sega – okolo 70 godichninata ot spasiavaneto i ot deportiraneto na evreite ot „novite balgarski zemi“ (stranno kak dori i za ofitsialnite ni eliti tezi zemi sa tu nachi balgarski, tu ne bulgarski, spored slutchaia, eto vchera na izlojbata ni v Bruxelles te ne biaha balgarski, znachi nula deportirani…) – kartinata e dosta razlichna v sachtestveni punktove. Tezi nad 4000 statii, koito se opitvam da obobchtia i zitiram, sa staiite ot zialata 2003 godina i stava duma samo za antisemitizma v mediite. Tova se razbira ot texta, no vse pak edna belejka za chitatelite niamache da e izlichna. A inache, vseki provokiran ot vas spor, s argumenti ili bez, za men e mnogo vajen. I ne samo po temata ‚za evreite

S uvajenie, Liliana Deyanova, SU Kliment Ohridski, ot faculteta, v koito biahte doctorant

- 07-03-2013|Златко

Напълно сте права, госпожо Деянова. В много случаи пропускам подобни „подробности“, и хората възразяват, винаги с право. Впрочем, както виждате и сама, тук посетителите (че и аз заедно с тях) по-скоро си бърборят на воля, отколкото да коментират нещо съдържателно по текста. В по-голямата част от случаите става дума за някакъв вид самозадоволяване, а не опит за изясняване на авторовите позиции. Диалозите предполагат поне някакъв вид докосване, или поне паралелност, на гледните точки. Тук подобни неща по правило липсват, има най-вече търсене на внимание, обикновено чрез агресивност. Така че аз, разбира се, ще добавя пост фактум липсващата дата, но това май е всичко, което мога да направя…

С молба за извинение,

Златко Енев

- 07-03-2013|Либерален европеец

Господин Енев, нима наистина мислите, че с двата предложени от Вас материала изчерпвате цялата обширна и многослойна тема, че обхващате целия извънредно широк спектър от проблеми, които я касаят, или че с тях можете да компенсирате тежестта на всички останали публикации с обратен знак, с които щедро индоктринирате публиката? Все едно от купчината изгнили плодове да ми посочите два що годе годни за консумация с претенцията, че предлагате само свежа стока.

Има много хора, които не са изкушени от тая материя, и това ги извинява за непросветеността им, тъй като никой не е длъжен да се интересува от всичко. Но Вие нямате оправдание за Вашата невежественост относно основните аспекти на проблематиката, тъй като активно работите по нея и би трябвало да имате поглед върху случващото се в нейното пространство и, съответно, да ги отразявате с адекватна пропорционалност. Щом не отбелязвате актуалните проблеми със съответствуваща съразмерност, значи или не ги познавате, което говори за некомпетентност, или умишлено ги премълчавате, което пък предполага корист и пристрастие. За мен мотивите Ви нямат особено значение. Важното е, че при цялото си старание да ни убеждавате колко сте обективен и честен Вие явно погазвате основните принципи на безпристрастния изследовател да прави достояние на обществеността всички или поне най-важните характеристики и страни на въпроса. Поне аз очаквам от Вас повече обективност, която единствено може да подкрепи претенциите Ви, основаващи се засега само на Вашите неубедителни уверения.

Расата като фактор в нашата история

Автор: Петър Мутафчиев

Струва ни се, че е достатъчно да се разгледа по-отблизо комплексът от особености, които образуват духовната индивидуалност на кой да е народ, за да разберем, че те не представят от себе си нещо предвечно, т. е. неизменно, биологически дадено. Напротив, те са формирани в течение на времето, голяма част от тях през течение на историческия живот, и ако са различни при отделните случаи, то е главно поради нееднаквите условия, всред които всеки народ независимо от расовия си произход е трябвало да живее. Влиянието на жизнената, т. е. на историческата обстановка може да даде преднина за развитието на едни заложби, като забави или спре това на други и тъй да измени даже един напълно сложен расов тип. Историческото минало на един народ значи е, което определя естеството и съотношението на елементите и качествата, чийто сбор образува неговата индивидуалност. В края на краищата следователно тая последната с всички присъщи ней черти е исторически продукт. Поради това тя не може да бъде считана за първопричина на историческите явления. Еднаж формирана, тя естествено не остава без влияние върху историческите самопрояви на съответните колективи. От нея могат да бъдат обусловени отделни форми на някои явления в живота на последните, но не е тя, която чертае пътищата на историческия им живот и техните съдбини. Защото тя сама е тяхна рожба и се изменя заедно с тях.

Да се обясни следователно историята на един народ с неговите расови особености, то значи да се допусне като основен двигател нещо, което само е последица от онова, що трябва да бъде обяснено. То значи, с други думи, да се попадне в затворен кръг, в който липсва начало ѝ край, и чиято изходна точка е загубена.

Но разискванията относно ролята и значението на расовия елемент в историческия живот на народите ще си останат безпредметни и безполезни, ако не излязат из областта на общите теоретични разсъждения. Нека преди това се опитаме да ги поставим на конкретна почва.

На туранците, доведени от Аспаруха, с формираната от предишния им живот склонност към стегната организация несъмнено се дължи ранното създаване на българската държава. Чертата, унаследена от туранците, може би е агресивната…[698] Защо явления от рода на тия, които образуват същността на нашето историческо битие, липсват напр. в това на сърбите?

Но въпросът, който тук ни занимава, има и друга страна. Ако се предположи, че своеобразните пътища, по които е текло нашето историческо съществувание, са се отделяли от комплекса на расови качества у народа ни, трябвало би тия последните да личат еднакво в колективните му прояви, тъй както и в частния и всекидневен живот на неговите членове. Очаквали бихме по-нататък тия присъщи нему и следователно постоянно унаследявани черти да се проявяват през всички моменти на неговото съществувание. А тъкмо в това отношение се натъкваме на най-обикновени противоречия и парадокси.

Характерното за българина като физически и психологически тип е неговата тромавост и слаба подвижност. Бавен и ъгловат в движенията си, той е еднакво бавен и тромав в схващане и мисловен процес. Биволската кола е емблема не само на материалния ни бит; тя олицетворява и духовната ни природа. Но един народ, в чиято съвкупност преобладават такива черти, би трябвало и в своя целокупен исторически живот да се отличава с трудно възприятие на нови идеи и форми и с още по-бавно развитие. А ние вече знаем, че именно това не е тъй и че ако има нещо особено характерно в историята ни, то е именно трескавото и буйно движение и необикновената бързина на постиженията.

Но противоречието не се изчерпва само с това. На бавността, с която българинът, индивидуален тип, усвоява нещата, взема решение и пристъпва към тяхното изпълнение, съответствува, от друга страна, постоянството, което той обикновено проявява в едно започнато дело, упоритостта в преследване на еднаж поставената цел. Тия черти на безкрайната упоритост и постоянство в желанията и стремежите са оставяли най-дълбоко впечатление у всички, които са имали възможността да опознаят народа ни през течение на едно дълго съжителство или близко съседство. Заровете едно българско желание и под най-силната крепост, казват турците, и то ще я хвърли във въздуха. Поиска ли българинът да улови заека, той и с биволска кола ще го догони, говори друга турска мъдрост.

Из далечното минало е запазено едно известие, което дава също такава характеристика за нашия народ. Никита Акоминат, вече познатият ни византийски писател от края на XII и началото на XIII в., разказва, че през негово време в Состенския манастир в Цариград се намирала плоча с надпис, който съдържал завета на Василий II Българоубиец. Ако се случи някога българите да въстанат, говорел тук императорът, не са достатъчни само една или няколко победи, за да се сломи тяхната съпротива и се овладее страната им. Необходимо е да се завзема стъпка по стъпка тяхната земя, като се осигурява с достатъчно гарнизони всяка отнета тям крепост. Защото – и това именно убеждение искал Българоубиецът да втълпи на своите приемници – тъй голямо било упорството на българите, че да бъде преодоляно, нужно било да се лишат от всяка възможност и всяко средство за съпротива, да им бъде отнето и сетното убежище или крепост, гдето те могли да събират сили за нова борба.[699]

В тия думи на императора, който бе посветил целия си живот на задачата да унищожи българската държава, е говорела несъмнено поуката от един тежък опит. Поради това и верността на представата, която те дават за народа ни, не може да бъде оспорена – поне за онова време. Но защо тая нравствена сила и издръжливост, тъй характерна и постоянна черта у българина като отделен индивид, а понякога и тъй блестящо проявявана в държавния му и общонароден живот, тъй неочаквано се пречупваше, за да отстъпи място на пълно вцепенение и примиримост с нещастията, и то именно в случаи, когато тия нещастия не идеха със силата на една неотразима съдба? Примери на подобни преломи ние вече посочихме достатъчно и те далеч не изчерпват редицата печални явления, с каквито миналото ни е тъй богато. Едно събитие от тоя род едва не сложи преждевременен край на Търновското царство още рано, преди да се явят турците в Балканския полуостров. Във война със западните си съседи българите бяха претърпели тежко поражение в битката при Велбъжд. Царят бе убит и войската му разпиляна. Но обективно взето, нещастието, колкото и да бе голямо, не можеше да се счете за непоправимо. Сърбите дължаха своята победа на нападение, а не на военното си превъзходство. Велбъждската област се намираше тогава вън от границите на българската държава. При това армията, разбита при Велбъжд, навярно далеч не е представяла всичката военна сила на тогавашна България. Нови войски несъмнено са могли да бъдат събрани, преди неприятелят да приближи земите, които образуваха сърцевината на царството. За да стигне там, той трябваше да преброди широката планинска област на днешната Югозападна България, да прехвърли и Стара планина, гдето всяка височина би могла да бъде превърната в крепост, всеки лес в място за засада. Не даже цял народ, който би се вдигнал, за да брани земята си от чужденеца, а само малобройни и зле въоръжени воини биха били достатъчни, за да се стопи под стрелите им войска, по-многобройна от тая, която водел тогава сръбският крал. Защитата на застрашеното българско отечество е трябвало да започне следователно тепърва след велбъждското нещастие.

И при все това става тъкмо обрглюто, което и самите сърби най-малко очаквали. Едва-що кралят им с войските си пристъпил българската граница и навлязъл в Радомирско, той бил посрещнат от представители на българското болярство начело с брата на погиналия цар: те идели при него с вестта, че цяла България слага пред нозете му короната на българските царе. Кралят се отказал от тая чест. Той се задоволил само с това да възкачи на българския престол своята сестра, бивша жена на починалия при Велбъжд цар.[700]

Съществува друг един фактор, чието влияние върху историческия живот на народите изобщо не подлежи на съмнение. Това са географските особености, положението и устройството на техните земи. И в първия дял на настоящата книга биде достатъчно обширно изтъкнато значението на тоя фактор за създаването, запазването и териториалната съдба на средновековната българска държава. Без благоприятните условия за отбрана, които ѝ даваше нейното географско положение, българската държава не би могла да устои срещу своя многовековен и могъщ съсед – Византия. Както, от друга страна, без пречките, които произтичаха от географското положение и устройство на областите, обитавани от нашия народ, той може би не би бил осъден да мине по-голямата част от историческия си живот необединен в своя държавна организация и значителни дялове от него да остават под властта на чужденците.

Независимо от това и други обстоятелства, все от политико-географско естество, се отразяваха неблагоприятно върху историческия ни живот. Нашата земя както днес, тъй и в миналото лежеше на големите кръстопътища между изток и запад, север и юг. Принудени да водим тежки борби с империята, наш южен съсед, ние едновременно с това трябваше да се браним и от народи, които ни заплашваха от север. Маджари, печенеги, узи и татари не само еднаж налитаха страната ни, но имаше и цели периоди под знака на опасността или под тежестта на разоренията, които те сееха. А свръх това ние имахме да сдържаме и сръбския натиск от запад. Нашите балкански съседи в това отношение бяха поставени много по-благоприятно от нас. За Византия ние много често представяхме щитът, който поемаше ударите на северните варвари и ако не смогваше да ги отрази, все пак намаляваше силата, с която тия удари падаха върху ѝ. Бедните земи на някогашна Сърбия пък никога не представяха особена съблазън за северните хищници, а неприветливите ѝ планини бяха най-добра нейна защита срещу всяка външна напаст. При това облагодетелствуваха я границите, които имаше през по-голямата част от средновековието: тя лежеше настрана от големите пътища, по които се извършваше движението на народите. Затова тя не изпита нападенията нито на руси и маджари, нито на печенеги и кумани, а не вилнееше над нея и постоянната опасност от татарски нашествия, каквито в продължение на цели десетилетия заплашваха нашата земя. С Византия, най-сетне, през по-голямата част от средновековието живееха в мир и турското завоевание не се стовари върху тях с такава разрушителна сила, както това бе у нас.

А когато един народ е бил принуден да живее всред непрестанна и сурова борба за своето самозапазване или за политическото си утвърждаване, развитието му не може да бъде нормално. В най-благоприятен случай то е едностранчиво. Защото там, гдето, непрестанно се разнася звънът на оръжията, намаляват не само възможностите за културно стоителство, но постепенно упадат и склонностите към него. Не могат да се развърнат и дарованията, които то изисква. Усилията, давани в кървавата борба за съществувание, идат от общия запас на жизнени сили. А той у никой народ не е неизчерпаем. И изразходваното в тая борба става винаги за сметка на онова, което иначе би могло да бъде употребено в други посоки. Ако един народ с цената на много тежки жертви все пак успява да разреши външнополитическите си задачи и затвърди държавата си в граници, които и обезпечават сравнително по-спокойно бъдеще, той с това вече е създал първото най-съществено условие за едно плодотворно историческо битие. Ако ли обаче непреодолими географски и изобщо външни обстоятелства обрекат на неуспех тоя стремеж или пък доведат до резултати, които не отговарят на положените усилия, то животът на такъв народ остава отбелязан с печата на истинския трагизъм и на безплодието. Защото, от една страна, силите, потрошени в гонитба на непостижимото, систематично са били отнемани от области на дейност, гдето истински постижения може би не биха били невъзможни и, от друга – защото постоянните несполуки да се достигне жадно преследваната цел водят към хроническо изтощение на силите в даденото общество, убиват в него чувството на самоупование и вяра в себе си, а с това подготвят и почвата за вътрешното му разложение.

Това обяснява защо нашата история представя непрекъснат низ от войни, защо въпреки всички усилия и жертви, дадени от народа ни в тях, средновековната българска държава не смогна трайно да обгърне в пределите си всички земи, обитавани от българи, и защо последният век на нейното съществувание я завари почти в същите предели, които тя имаше още през първоначалния стадий на своя живот. Нейното нещастие идеше главно оттам, че тя по необходимост трябваше да дири утвърждението си в земи, които бяха открити за посегателства от всяка страна, без при това в целостта си да разполагат с необходимите естествени условия за отбрана.

Върху тая фаталност, обусловена от географското положение и структура на българските земи, ние в предидните страници достатъчно говорихме. Това, което е нужно тук да бъде добавено, е, че същата основна причина простираше своето действие и върху друга една област на явления, тая на културното и вътрешнополитическото битие на народа ни. Неизгодното положение на земите, върху които държавата ни се стремеше да се разпростре, я обричаше на непрестанни и безплодни войни. Безплодни не само поради това, че обикновено не изменяха съществуващите териториални отношения в Европейския югоизток, но поради това още, че даже когато тя смогваше да осъществи част от своите стремежи, придобитията си оставаха ефимерни, тъй като накрай винаги се оказваше, че е много по-трудно да се запазят, отколкото да се направят. Едничката постоянна последица от всичко това бе, че народът ни нямаше възможността да се предаде на дълготрайна мирна дейност и да развърне сили в полето на културното творчество. В това отношение започнатото през редките периоди на мир трябваше да бъде изоставено, а възвръщането към него не всякога биваше възможно. В такива случаи нужно бе да се започва отново. По такъв начин нашето развитие, както и вътрешното изграждане на държавата ни, не можеше да следва равномерния темп на един естествен процес, а се извършваше с поврати и скокове. И те носеха всички особености на хронически недъг.

От друга страна, същата непрестанна и тежка борба за държавно-териториално формиране и утвърждаване поглъщаше почти всички потенциални сили на народа ни. Продължителните и остри напрежения ги изтощаваха и така настъпваха състояния на немощ, толкова по-дълбоки, колкото по-интензивен биваше разходът на тия сили. Не е чудно, че в такива случаи периодите на повишена активност бързо биваха сменяни от други на вцепенение.

Всичко това, както виждаме, може да обясни в значителна степен много от явленията не само в нашата страна, но и в най-новата ни история. Неизменното географско положение и особеностите на нашите земи, еднакво в миналото, както и в настоящето, поставяше на народа и държавата ни мъчноразрешими задачи. Затова и събитията, преживени от нас последните две десетилетия, тъй изумително напомнят някои от ония, с които нашето минало е доста изобилно.

Но като се отдаде дължимото на географския фактор и се признаят всички преки и косвени последици от действието му в нашата история, нужно е да се изтъкне, че само чрез него съвсем не може да бъде обяснено особеното в нея. За да се убедим в това, достатъчно е да спрем вниманието си на някои от нейните добре познати явления и факти. Така напр. счита се, че дълбоката немощ, от която е била обхваната България по времето на цар Петра, е била естествен резултат от свръхнапреженията от епохата на Симеона. Срещу това схващане обаче биха могли да бъдат направени основателни възражения. Непохабените народи, както е и със здравите организми в биологията, могат да се почувствуват временно отслабнали и изморени от преживените болести или изпитания, обикновено и накрай те излизат от тях пречистени и възродени. Затова скоро набавят, дори увеличават запасите от жизнените сили. Ако следователно умората всред българския народ и материалното изтощение на страната са били едничките или поне главните нещастни последици от Симеоновото царуване, бедата не ще да е била тъй голяма и непоправима. Дългото и протекло в дълбок външен мир управление на Симеоновия син би било напълно достатъчно, за да излекува добитите рани и се възстанови равновесието в народните сили. И наистина известни признаци показват, че ако през Симеоново време стопанският живот на страната ни е бил наистина твърде разстроен, а българското общество отслабено от многото изгубена кръв, покрусено и обезверено от усилията, разпилени за един непостигнат идеал, то всичко това през времето на Петра би било лесно и бързд превъзмогнато и изживяно. Преди да мине и десетилетие от възшествието на тоя цар, и срещу неговото управление почват да зреят заговори и никнат бунтове. Днес ние сме оскъдно осветлени относно техните причини. Но когато се има предвид, че още в самото начало на своето царуване Петър всецяло бе се отказал от държавните завети на своя баща и че цялото му управление бе вдъхновено от желанието за добросъседски отношения със същата Византия, срещу която Симеон бе водил непримирима борба, лесно е да се досетим, че основата на недоволството от новия владетел е било тъкмо неговото примирение с Цариград. А това значи, че въпреки вероятната умора от дългите войни на Симеона живата сила на народа ни не е била съвършено изчерпана и една добра част от българското общество още тогава, непосредствено след смъртта на великия цар, е считала, че борбата с империята не трябва да бъде преустановена. От друга страна, едно автентично свидетелство – думите на киевския княз Светослав, предадени от древната руска хроника, показва, че през Петровото царуване в българските земи е кипяла интензивна стопанска дейност и страната се е радвала на богатства, които могли да съблазнят жаждата на всеки варварин.[701] Защо тогава, духом все още бодра и материално твърде крепка, същата Преславска България не намери в себе си достатъчно сили, ако не да спаси държавното си съществувание срещу завоевателя – чужденец, то поне за да не падне като труп пред нозете му? Срещу нашествия особено на север и юг нейните земи разполагаха с несравнено по-удобни естествени условия за защита, отколкото това бе изобщо със земите на Охридското царство няколко десетилетия по-късно. Ако решаваща роля тук имаше само географският елемент, защо Охридското царство при все това смогна много години подред да отбива ударите на един неприятел, не по-незначителен от тоя, който сложи бърз край на Преславското?

Че особеното географско положение на българските земи, колкото и неприятно да влияеше върху териториалните съдбини на държавата ни, не бе при все това едничкият елемент, от който тия последните зависеха, се вижда и от други случаи. Тъй напр. при Ив. Асеня II България обхвана цялото Източно Черноморско крайбрежие от устията на Дунава до Мидия, целия тракийски и македонски бряг на Егея от устието на Марица до границите на Тесалия и най-сетне цяла Албания с побрежието на Адриатика от Епир до Шкодра. Тогава за пръв и последен път в своята история тя достигна напълно обособени и удобно защитими географски граници. При все това за съседи тя имаше държави, които, обективно преценено, не можеха да представят никаква опасност за нея. И при все това ние вече знаем, че тая обширна държава не преживя даже с едно десетилетие своя създател: от пространните си територии тя запази след него само своите северни области.

Но ако само чрез влиянието на географските условия не бихме могли да си обясним дълбоките превратности в политическото битие на народа ни и териториалната нестабилност на средновековната българска държава, още по-малко би било възможно тия географски условия да ни обяснят странната картина на духовния живот на българския народ с характерните и тук трескави и нетрайни подеми, от една страна, и продължителните периоди на упадък и безплодие, от друга.

Явно е следователно, че наред и покрай споменатите различни условия и фактори, които в един или друг случай, где по-силно, где по-слабо, са оказвали влияние върху историческия ни живот – трябва да се дири в тоя живот действието и на някакъв друг по-специален фактор. Явно е по-нататък, че това действие ще да е било особено силно и дълбоко, щом като се разпростирало еднакво върху нашата външна и вътрешна история, извиквайки и тук, и там явления, еднакви по същността си, а ще да е и особено трайно, щом като минало и настояще у нас тъй много си приличат.

Силата, която непрестанно тежеше върху нашия живот и чийто всестранен натиск не бе възможно да се канализира или отрази, бе чуждата култура. За да се разбере това, необходимо е да бъдат разяснени предварително някои общи понятия и въпроси.

Източник

Петър Стоянов Мутафчиев е български историк византолог и специалист по средновековна история, член на БАН (1937), редовен професор в СУ (1937). Автор е на трудовете „Българи и румънци в историята на дунавските земи“ (1927), „Из нашите старопланински манастири“ (1931), „История на българския народ“ в два тома (1943), „Книга за българите“ (1987) и други. Баща е на автора на исторически романи и учен османист акад. Вера Мутафчиева и на физикохимика Боян Мутафчиев.

Коментари (2)

- 17-02-2013|Николай Аретов

Не ми стана ясно как П. Мутафчиев, починал 1943 г., цитира А д р и а н о в а – П е р е т ц, В., Д. С. Л и х а ч е в… 1950. (бел. 4)

А индексите на бележките отвеждат кой знае къде.

- 17-02-2013|Златко

Уместен коментар… Бележките тук са част от книжното издание на текста от 80-те години (Издателство на Българската академия на науките, София, 1987; отговорен редактор проф. Васил Гюзелев).

Оливие Базил: Ситуацията с българските медии е бедствена

Автор: Ангелина Пискова

Преди няколко дни организацията „Репортери без граници“ оповести годишния си доклад за свободата на словото по света, според който България е слязла от 80-о място през 2011-а на 87-о през миналата година. Директорът на брюкселския клон на организацията Оливие Базил определи ситуацията с българските медии като „бедствена“. В интервю за „Хоризонт“ Базил каза, че това негово мнение е формирано и от разговори с български журналисти:

Г-н Базил, на какво се дължи сриването на България със 7 пункта надолу по отношение на свободата на словото?

Няма копче, от което изскача автоматичен отговор защо България е слязла толкова надолу. Сигурно има някаква механика, при която някои страни са слезли с 2-3 места, но ситуацията със свободата на словото в България от няколко години е особено лоша, дори бих казал, бедствена. Същата е ситуацията с Гърция и Унгария. Положението на Гърция е такова по други причини. В България нещата, както и през миналата година, са все така лоши поради едни и същи причини. Фактът, че тя слиза с още няколко пункта надолу, се дължи на това, че за първи път в интернет пространството има опит за контрол върху няколко сайта като например „Бивол“, който бе предприел едно банково разследване. В същото време в интернет пространството ви намират убежище такива журналисти, които не могат да упражняват професията си в традиционните медии. Голяма част от тях са в ръцете на сивата икономика и нейното влияние се увеличи още повече през тази година и заради икономическата криза. И този тип групи са единствените, които могат да инвестират в медиите, да ги притежават и да влияят върху редакционната им политика.

Можете ли да цитирате конкретно такива групи?

Не бих искал да посочвам точно тази или онази група. Още веднъж искам да напомня, че не „Репортери без граници“ избират мястото на България. Попълват се анкети от цели групи журналисти във вашата страна, преподаватели по журналистика, адвокати, дружества, които са активни в тази област. Няма да цитирам конкретни имена от печата, но ще ката, че като цяло той отслабна доста. Когато хората не вярват на медиите си, това вече е сериозен проблем. И още нещо – има голям проблем във фунционирането на рекламния пазар. Много е трудно да се разбере кой притежава медиите – е, има някаква фасада, но когато човек поиска да задълбае към финансовите структури, се стига до констатацията, че те не са в България. Вашата страна не е единствената, в която това се случва, но е факт, че е много трудно да се установи кой притежава медиите. По-лошото е, че журналистите, които се опитват да стигнат до тези истини, плащат много скъпо. И дори през 2012 година е имало репортери, заплашени със смърт заради техните разследвания, а това е тревожно за една страна-членка на ЕС. Да, наистина, икономическият и журналистически модел в Европа запада, не само при вас. Ситуацията в България обаче, както и в Гърция, е най-зле. Причините не са едни и същи, но са доста сложни и в двете страни.

Споменахте за заплашени със смърт журналисти. Бихте ли казали конкретни имена?

Знаете ли, за такива неща се реагира или с прес комюнике, или пък много журналисти казват „Не искаме да реагирате публично на това“. В Италия например, ни се обаждат журналисти и казват, че са правили, например, изследване върху околната среда и са получили такава и такава заплаха, като изрично подчертават, че не искат това да става публично достояние, защото заплахата може да стане още по-сериозна. Затова няма да ги кажа. Аз лично съм бил три пъти в България, познавам хора, на които имам доверие и те ми казват: „Ако проговоря, си затварям пазара“. И мисля, че това трябва да бъде разбрано за един изключително сложен пазар за журналистите, какъвто е българският. Много журналисти работят без договори, при изключително сложни икономически условия и където е изключително трудно да се намери работа. И много репортери ми казват: „Ако проговоря за тези заплахи, ще ми се случат две неща – или заплахите ще станат по-сериозни, или още по-лошо – определени медии просто няма да ме вземат на работа, защото иначе чрез мен ще внесат проблема“. И днес в България има журналисти, които са в черния списък не защото са лоши – тъкмо обратното, а защото са станали „опасни“. Журналистите ми казват: „Искам да продължа да работя, да упражнявам професията си, да защитавам семейството си, да плащам сметките си, но ви го казвам, за да разберете в каква страна се развивам“.

И все пак защо страни като Того, Косово, Бутан, Гвинея, Конго са по-напред от България по отношение свободата на словото?

Първо, защото в тези страни имаше законодателни усилия. Преди години те бяха в изключително трудни условия, но стигнаха до тях. В България медийният закон изобщо не е на висотата на европейските норми, понякога има и ефективни присъди, проблеми с достъпа до обществена информация, които на моменти са доста големи. В провинцията е особено трудно да си разследващ журналист – в момента, в който излезете от София, се сблъсквате с изключително сложна ситуация. Нивото на корупция е особено високо и това се усеща много силно в медиите, както и в правосъдието. И това не го казваме ние, а много организации. Има автоцензура, липса на прозрачност на икономическо равнище. И нещо особено важно – България е член на ЕС и ние заедно споделяме определени ценности. И при това положение е нормално да искаме от България да бъде образец спрямо други страни, например.

И накрая, понеже давате това интервю за БНР, което е обществена медия, каква е информацията ви за положението на обществените медии в България?

Имал съм възможността да отида два пъти в БНТ и БНР. Нормално е България да има мощни обществени медии. И като казвам това нямам предвид само работата на журналистите при определени социални условия и при определено заплащане. Бюджетът на двете медии, както и на повечето обществени медии в Европа беше орязан, а това се отразява на качеството им. Още един важен въпрос, който стои и за други европейски страни, в т. ч. и за Франция – номинирането на генералните директори или по-точно начина, по който това се прави. Най-вече как се прави това, какъв е процесът, на кого се дължат тези номинации и как те се отразяват на редакционната политика на тези медии. Не казвам, че няма професионалисти в обществените медии – има много, много добри и смели журналисти в България. Големият проблем е, че те са много изолирани. Много от добрите журналисти бяха уволнени и то не по икономически причини в обществените медии. И някак при тях не се стига до нещо мощно и организирано. Има граници на свободата, които се затварят много бързо в зависимост от обстоятелствата. Разбира се, има криза, има бюджетни ограничения, които обаче пораждат и автоцензура, защото неизменно човек се бои за хляба си и така се избягва третирането на някои сюжети, които се оказват от най-значим обществен интерес. И ако обществените медии не работят в името на този интерес, кой ще го направи? Както вече казах, финансирането на медиите в България опира до горяма степен до рекламния пазар. И този пазар далеч не е либерализиран – има много дружества, които играят с обществения бюджет, за да получат нещо друго. И тук е проблемът – че в България много хора си плащат на една медия или си създават медия, която да обслужва други интереси. Не казвам дали това е добре или зле, но тази система, по начина, по който играе с обществените средства, води до корупция. А тя води до зависимост, после лека полека до загниване. Не хвърлям камък по българските журналисти, а просто казвам нещата, за да търсим решението на проблема заедно.

Публикува се със съгласието на авторката.

Ангелина Пискова е българска журналистка и авторка. Понастоящем работи в Българското национално радио.

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“

като отделна епоха (Част 2)

Автор: Александър Везенков

III. Османският контекст на Възраждането: Танзиматът

Османският контекст! Това е, което дори най-модерните и нетрадиционни изследвания върху ХIХ век публикувани в България силно подценяват или направо пропускат. Изследванията по „българска история“ за ХV-ХIХ век би следвало да се развиват в най-тясна връзка с османистиката, и всъщност едва ли са възможни без такава връзка. И това е в голяма степен така за изучаванията върху „пред-възрожденската епоха“, макар и тук да има ред примери на самозатваряне в „българска“ проблематика. Насочването на интереса на историческите изследвания за ХIХ век изключително към проблемите на Българското възраждане е от решаващо значение за скъсването на връзката с османистиката, и оттам, до неизбежната едностранчивост на картината. Тези изследвания са дело изключително на българисти, били те историци или литературоведи. „Специалисти по Българско възраждане“, повечето от тези хора съвсем естествено не са едновременно специалисти по история на Османската държава и общество, не познават по-широкия имперски контекст на изучаваните процеси, не са в състояние да разчетат съответните извори, а често нямат и интерес към тях.[702] Хора, които изследват професионално „възрожденската история“ по академични изследвания и оригинални документи, когато и доколкото изобщо опре до османския контекст, съпоставят тези информации с учебни помагала и популярни издания по османска история. Без да отричаме достойнствата и другите им компетентности, едва ли е без значение, че авторите на основните концептуалните приноси към парадигмата за Възраждането не били в състояние да четат и разбират турски език – какво да говорим за „извори и историография,“ още по-малко за „новооткрити извори“ и „нови тенденции в историографията.“

Едностранчивият образ на „Българското възраждане“ обаче не e плод само на незнание: той e дело на квалифицирания труд на специалисти – историци и филолози българисти. Самоуците, работили в края на ХIХ и през първите десетилетия на ХХ век (хора малко подготвени за научна работа и често сами изтъкващи своята пристрастност и ангажираност към националната кауза), събирали по несистематичен начин всякакви достъпни данни и може би затова в своите трудове върху епохата „преди Освобождението“ те са оставили повече място за многообразието в нея, в т. ч. естествено и за османските ѝ измерения. Съвременните изследователи много по-ясно са определили предмета на своите изследвания (Българско възраждане – какво друго?) и са изоставили всичко, което излиза извън него (мутасаръфи, мухасебеджии, сандък емини и орман меймури; събиян мектебета, рюшдиета и исляхханета; тиджарет, дава или джинайет меджлиси и т. н.; да не говорим за изворите: ирадета, телграфнамета, шуки, мазбати, илмюхабери, хюджети; тахрири; нюфус, теметуат или варидат дефтери и т. н.). Резултатът е една по-кохерентна, но още по-малко реалистична картина на миналото. Въпреки всички промени през последните петнадесетина години, подходът и клишетата на националната историография от миналото останаха на мястото си.

Проблемът идва оттам, че институционално османистиката в България се утвърждава след институционализирането на „Възраждането.“ Макар съответните „научни звена“ (секции, направления) да се наричат с евфемистичното „История на Българския народ / История на България през XV-XIX век,“ (но не „под османска власт“), тези структури са доминирани от Възраждането, на негова основа са били създадени. Така например в Института по история към БАН съответната секция първоначално се е наричала „Възраждане.“[703]

Едно много показателно „пропукване“ обаче се получава на езиково ниво. Докато историческият дискурс постепенно и все „по-успешно“ смогва да игнорира османския контекст в изложението по същество, на нивото на езика не е могло, а изглежда не са се и положили съзнателни усилия да се избегне турско-османската лексика. Публикации, които се опитват да създадат и представят една цялостна картина на това, което се смята за „най-българската епоха,“ съвсем не са кохерентни на нивото на езика си. Основни техни герои се оказват „възрожденските“ (sic) еснафи на абаджии и гайтанджии с техните устабашии, калфи и чираци, работещи из дюкяните на чаршията. Много е писано и за хайдутите, харамиите и четата на Хаджи Димитър и Стефан Караджа.[704] Нужно ли е да продължавам? Изобщо при по-внимателно вглеждане се вижда, че дори в днешния си вид историческото повествование за Българското възраждане носи запечатани на езиково ниво безбройни белези от османската реалност. При това положение връщането историческите изследвания към османския контекст би било преди всичко опит за отчитане на тази реалност. Това което предлагам не е преминаване от „българската“ на страната на „турската историография,“ още по-малко търсенето на „среден път“ помежду им, а отказ от преднамереността на каквато и да било национална историография.[705] И не става дума да пишем повече за „турската,“ отколкото за „българската“ история – развитията дори само сред българите не могат да бъдат разбрани ако се игнорира османският контекст.

Танзиматските реформи и Българското възраждане. Въпросът обаче съвсем не се ограничава само до това, че и за ХIХ век трябва да отчитаме, както и за четирите предходни, че българите продължават да живеят в османската реалност, а като се насочим към това, че те изживяват промените на османската държава и общество през ХIХ век. Това е ключът към проблема. Ако концепцията за Възраждане беше плод само на игнориране на османския контекст, то защо да го нямаше и в гръцката историография – та тя го игнорира не по-зле от българската.

И така – какво е значението на реформите от ХIХ век? В българската историография обикновено се твърди, че реформите в Османската империя са останали „на хартия,“ очевидно имайки предвид изравняването на положението на мюсюлмани и немюсюлмани и подобряването на положението на последните. Това звучи по-скоро като оплакване на съвременници, отколкото като научен анализ. Първо, промените се представят от гледна точка на това, което не е станало, а не на това, което все пак е станало. Защото доколкото са били реализирани, мерките за изравняване на правата на поданиците представлявали необходимо условие за процесите на Българското възраждане. Съвременниците подчертават това многократно (дали само от верноподаничество? – сред тях са Априлов и Раковски), повтарят го и авторите от старата школа (например П. Ников[706] – едва ли точно той от наивност), но все по-бегло или изобщо не се среща у следващите автори.

Второ и по-важно, реформите през ХIХ век се отнасят не само и единствено до многострадалния български народ и за резултатите от тях не можем да съдим само по подобряването или влошаването на неговото положение. Реформите представляват комплекс от мерки засягащи цялостното развитие на империята – армията, полиция, данъците, държавната администрация, законодателство, съдебна система, транспорт и комуникации, образование, здравеопазване.[707] Това било свързано и с общоевропейски тенденции на модернизиране на държавните администрации, както и с технологическото развитие по това време. Така например телеграфът спомага за централизиране на управлението от края на 1850-те години насетне. Поради самата си същност промените в Османската империя от ХIХ век задълбочават необходимостта да се отчита османския контекст. Въпреки че за българската историография Възраждането е епоха на все по-масови борби за духовна и политическа независимост, в действителност това е време на постоянно засилващ се контрол и влияние на централната власт върху живота на поданиците.[708] Да се игнорира османската власт именно за последните десетилетия преди 1878 г. е по-неподходящo и подвеждащо, отколкото за който и да било друг по-ранен период.

Трето и най-важно, епохата на Танзимата е пропита с един дух, чиито двойник виждаме във Възраждането: на вяра в прогреса, в науката и техническия напредък, в образованието, и най-вече на убеждение, че се е навлязло в една нова епоха, когато всичко това се реализира с бързи крачки. Водачите и на двете са си приписали задължението да просвещават и водят все още непросветения и объркан народ. Идентични са енциклопедизмът на знанията и еклектизмът в мисленето им, както и склонността към морализаторство. И в двата случая те търсят решение на противоречивата задача как едновременно да се учат от развитите европейски страни и да отстояват собствена идентичност.

Паралели ще открием дори там, където най-малко трябва да се очакват – във финансирането на промените. Известно е, че „поради липса на собствена държава“, „възрожденските“ църкви, училища, читалища били строени и поддържани с даренията на родолюбиви българи. Пак с дарения било осигурявано издаването на много от книгите и периодичните издания, изпращането на българчета за обучение в чужбина, въоръжаването на четници и революционери, а вследствие на предходното, и поддържането на затворници и заточеници. Интересното е, че официалната османска власт също прибягвала и то масово и редовно до тази традиционна религиозна добродетел, вече облечена с ново патриотично и светско обяснение, за да финансира поне отчасти реформените си начинания. Дарения са събирани за построяване на административни сгради (т. нар. правителствени конаци), болници и държавни (!) училища, за прокарване на телеграфни линии, за създаване на фабрики (!), дори за строеж на казарми и превъоръжаване на армията (например за закупуване на т. нар. иглени пушки).

Ако има толкова много паралели, възниква въпросът за първоизточника. Влиянията между официалната власт и поданиците не били едностранни. Неоспоримо е, че много промени можели да започнат само и единствено по инициатива на централната власт – реформи в законодателството, данъчната система, финансова стабилизация и т. н. От друга страна по-активната дейност на немюсюлманите в търговията и предприемачеството, в области като просветата и печатарството (доста преувеличени в балканските историографии) подтиквали османската власт да се ангажира с тези сфери.

Разбира се, трябва да се отчете, че става дума за общоевропейски тенденции и че самите реформи в Османската империя били тяхна отразена светлина. Но дори да приемем, че става дума само за трансмисия. Проблемът е, че повечето от образованите българи от онова време виждали само тази отразена светлина, при това не винаги в нейната пълнота.[709] Всъщност точно по отношение на трансмисията сръбският случай може да послужи за сравнение. Макар Белград да е географски по-близо до Виена отколкото до Истанбул, първите тласъци на модернизaция на градския живот през 1830-те дошли от османската столица.[710] Точно както в самата империя, така и в Сърбия носенето на фес се възприело като белег за модерност.

Но по въпроса, който тук ни интересува – по всичко изглежда, че усещането за навлизане в нова епоха дошло от официалната пропаганда на танзиматските управници, след което било възприето от „възрожденците“. Техните изказвания и забележки в смисъл, че „живеем в нова епоха“ и че това е „епоха на постоянни подобрения и напредък“ по правило се позовават на благодеянията на властващия султан. Българската историография вижда Възраждането като един процес на здраво, бавно, постъпателно развитие, тръгнал от дълбините на народното съществуване. Както казва най-големият ни историк: „епоха на безшумен труд и постепенна възмога, когато всяка лека кариера бе изключена, а общественото поприще изискваше готовност за саможертва…“[711] Но самото усещане за нова епоха идва всъщност отгоре и отговаря на едно общо за Османската империя явление, и да го кажем направо, на една конюнктура. Може би затова в казионни издания, като например списвания от Никола Генович вестник Турция се говори много по-често за „възраждане,“[712] отколкото в публицистиката на Ботев.[713] В запазените документи на Левски думата „възраждане“ изобщо отсъства.[714] Сладникавият тон на днешната ни историография за Възраждането е много по-близо до наивния възторг на онези които работят и публикуват в Османската империя, отколкото до недоволството на радикалните емигрантски среди. Културната, просветна и църковна дейност, която първоначално била наречена „възраждане,“ е едно напълно казионно течение за Османската империя по време на Танзимата. Това престава да бъде видимо, когато автентичният анти-гръцки патос на движението постепенно бил засенчен от анти-турски настроения, а революционерите били включени в разказа за Възраждането.

Повикът за „възраждане“ на заспалия през тъмните векове народ и официалната пропаганда за новата ера отворена от реформите бързо и леко намерили общ език. Това личи още в случая на Априлов, повлиян едновременно от Венелин по въпроса за нуждата от „възраждане“ и сочещ реформите на Махмуд II (и най-вече премахването на йеничерите) за негово начало. Трудно е обаче да се каже доколко това се е дължало на действителните ефекти от реформите и тяхното популяризиране, и доколко на това, че Априлов прилага върху Османската империя обяснителния модел за „просветения монарх“ като инициатор на цялостната промяна на обществото.[715]

Ново начало – откога? За да се създаде усещане за навлизане в нова (възрожденска) епоха, било от значение не само действителното наличие на процесите, които се определят като възрожденски, но и усещането за радикална и основна промяна, за това, че вече е положено някакво ново начало. Поради самата си същност на постепенно набиращ сила процес, Възраждането не можело да го създаде само и изведнъж. Случаят на Паисий, сочен за първа голяма фигура на това движение, може да бъде много добър индикатор за развитието му. Не е достатъчно да се каже, че историята му е завършена през 1762 г. Повечето от запазените преписи на историята му са направени от 1830-те години насетне. Първото ѝ публикуване е от 1844 г., като не се споменава името му и липсват двата предговора, които днес се изучават в училище. За Паисий започва да се споменава от 50-те години на XIX в., но без все още да има тази популярност, на която ще се радва едва през ХХ век. Както пише Иван Шишманов: „Не беше обаче много отдавна, когато не само историческото значение на великия атонец не се знаеше, но даже името му не се поменуваше.“[716] Така погледнато не Възраждането започва с Паисий, а Паисий бил (пре)открит с Възраждането. И това откриване далеч не било още триумфално. Като родоначалник на Възраждането щели да го видят не „възрожденците,“ а едва историците на Българското възраждане – водени, a по-право подведени, от Дринов. Както отбелязва Вазов: „Великото значение на Паисия познавах още от статията на Дринова в Браилското ‘Периодическо списание“[717] – т. е. едва по време, когато вече е прехвърлил двадесетгодишна възраст. А и тези, които споменават Паисий преди това са пак увлечени, макар непрофесионално, от история: Раковски и Гаврил Кръстевич. Тук не бива да ни заблуждава това, че историческият разказ се появил малко преди 1878 г. Основна фигура в разказа за Възраждането, Паисий бил неизвестен за повечето възрожденци.

На много по-бързо и ефикасно въздействие се оказала способна пропагандата на османската власт – именно тя създала усещане за граница в развитието. Това обяснява защо от една страна в официалната албанска историография се приема, че възраждането започва от 1839 г. / 1830-те години, макар все още да няма отчетливи процеси на „национално възраждане.“[718] От друга, при много по-активна духовна и политическа дейност сред гърците преди 1821 г. за навлизане в някаква нова епоха на национално развитие не се говори. Както и да са обяснявани нещата впоследствие, за разлика от Априлов и Раковски, които изрично се позовават на реформите, Паисий и Софроний, да не говорим за дамаскинарите, не твърдели, че живеят в нова епоха.

Без да влизаме в споровете за това „кога е започнало Възраждането,“ трябва да обърнем внимание, че възприетата хипотеза за относително ранно начало (началото или средата на XVIII век според двете основни версии) от една страна остава и до днес слабо аргументирана, а от друга, спомага за допълнително деформиране на историческия разказ. Макар това разбиране отдавна да доминира в българската историография, в действителност съдържанието на Възраждането през XVIII век си остава доста рехаво. Дълго време ранното начало няма друга обосновка освен Дриновата теза за Паисий. Следващата версия за начало на Възраждането през „средата на XVIII век“ е всъщност неумело замаскиране на тезата за Паисий като негов родоначалник. Днес доминиращата постановка за започване на процеса в „началото на XVIII век“ е аргументирана само като по-добра от тази за „средата на XVIII век“ сякаш по-късни начални точки са по дефиниция изключени.[719] Останалите опити приличат на смело прекарване на граница през „ничия земя.“ Така Христо Гандев се застъпва първо за 1700 г. (Ранно възраждане…, 1939), а няколко години по-късно с лекота слиза на следващото кръгло число – 1600 г. (Фактори…, 1943).[720] Самото съдържание на „Ранното възраждане“ е пределно скромно – то се състои от няколко неиздадени книги и още толкова стопански предприятия, впоследствие определени като „манифактури.“ Това се допълва със сведения за „упадъка на Турция“ и изгубените от империята войни. Накратко: не е показано „начало,“ а съответно и достатъчно осезаеми „възрожденски процеси“ през XVIII век. Затова самото представяне на Възраждането, независимо от общата периодизация, която в днешната официална версия му дава почти два века, пробягва съвсем набързо през първите 100-120 години и се състои основно от описание на процеси заели последните няколко десетилетия преди 1878 г.[721]

Разказвам всичко това, защото приемането на ранно начало на Българското възраждане допълнително спомага да се игнорират реформите от XIХ век. По стечение на обстоятелствата и Априлов, и Раковски знаели за Паисиевата история (макар първият да не споменава името му), но за подтик и начало на Възраждането категорично сочели реформите. Дринов обърнал нещата – той знаел за реформите, но като подтик и начало на Възраждането посочил Паисий. Това било от огромно значение за деформирането на представата за османския контекст на Възраждането, което ще се прояви във почти всички следващи версии. В това отношение споровете доколко Паисий е родоначалник на Възраждането и дали точно в средата, началото или някой друг момент на XVIII или дори на XVII век e започнало то, не променят нещата по същество. Една от последиците от „свалянето“ на долната граница на Възраждането е, че реформите вече не изглеждат негов подтик – те се появяват доста след началото на повествованието и остават като нещо странично. Особено пакостни се оказват изследванията върху „предпоставките“ и „факторите“ за Bъзраждането, върху „Ранното възраждане,“ „Паисий и неговото време“ дело на някои от иначе най-талантливите автори (Ив. Шишманов[722], Б. Пенев[723], Хр. Гандев[724]). Те засягат проблема за запазване на българщината и средновековните традиции[725], описват един процес на постепенно раздвижване, който тръгва от дълбините на народа. Емблематично в това отношение е описанието на процеса на побългаряването на градовете с придошли поради размириците и произволите селяни, което се сочи за предпоставка за българското възраждане в градовете.[726] Като външни влияния виждат естествено идващите от запад с главни посредници гърци и сърби, както и Русия.[727] Османският контекст в тях се състои от бегло маркиране на известното по тяхно време за историята на империята до XVIII век – става дума разбира се за „упадъка и разложението“ на империята и за страхотиите, които изживява „поробеният народ.“[728]

По-сетнешните автори, макар да подложили на преоценка ред частни въпроси, в главните ѝ направления се придържат към същата схема. Възраждането се представя като един „български“ процес, породен от вътрешната логика на развитие на българската общност, подбуждан и подпомаган от европейски (в това число руски) влияния. В съотнасянето „Османска империя – Българско възраждане,“ доколкото изобщо се появява, акцентът е поставен върху упадъка и разложението на империята. Да оставим настрана износената схема за „възхода и упадъка“ на империите. Важното тук е, че в крайна сметка изследванията по Българско възраждане основно описват процеси от 20-те или 30-те докъм 70-те години на XIX век, а за техен османски контекст виждат „разложението на империята“ от края на XVI век насетне. В тази схема „османският принос“ към Възраждането се оказват не съвременните на него реформи, а „упадъкът“ от предните векове.[729]

Въпреки това, приетата днес периодизация на Възраждането продължава да носи запечатана в себе си хронологията на Танзимата. Видяхме колко ясно е това в официалната албанска историография, където началната граница преди се е свързвала с обявяването на Танзимата (1839 г.), а напоследък е само леко разтеглена като „1830-те години“, но с експлицитното уточнение, че „началото на националното движение съвпада с централизаторските реформи.“ И в българската, ако оставим настрана „Ранното възраждане,“ виждаме че за начало на същинското възраждане неизменно продължава се приема момент идентичен с фактическото начало на реформите при Махмуд II (1820-те, вместо формалното обявяване на Гюлханския хатишериф от 1839 г.). Същото, което виждали като начало и първите „възрожденци,“ писали по този въпрос. Междинната граница 1856 г., която в българската историография се обяснява като „след Кримската война,“ съвпада и с качествено новата вълна на промени след издадения тогава ферман (т. нар. Хатихумаюн) – „вторият период на реформите.“ В албанската историография нови етапи на националното възраждане започват в особено важните за империята 1878 и 1908 година. Генетически, началото на повечето от промените, които днес наричаме „Възраждане“ са реформите в Османската империя, а след това те се развивали с техния пулс. Така ги виждали съвременниците, така ги описвали и първите поколения изследователи. Постепенно това е омаловажавано и забравяно и в днешната версия на националните историографии само хронологическите рамки издават, че граничните камъни на тези процеси били реформите и големите политически промени в империята. Обратно, макар „Българското възраждане“ да е близо по време и с „възражданията“ на народите в Централна Европа, основните за тях събития (реформите на австрийския император Йозеф II, Френската революция, Наполеоновите походи, революциите от 1848 г.) нямат никакво покритие с датирането на българския процес.

Колко много дължи Възраждането на Танзимата е видно и от лекия начин, по-който развитията на Възраждането (българско, албанско или македонско, няма значение) могат да бъдат обяснени и вписани в представата за Танзимата ползвана от турската историография.[730] Училища, църкви, общини, екзархия, книги, вестници – та нали всичко това е обещано и подпомагано от султана и неговото правителство; и това са свободи, които немюсюлманите получили в по-голяма степен от самите мюсюлмани. По въпроса за икономическия напредък също няма спор – за турската историография Танзиматът е време на стопански растеж, от който особено се възползвали немюсюлманите. Макар и с обратен знак, надигащото се национално чувство и борбата за политическа независимост също намират своето логично обяснение – те са печалното доказателство за неизпълнимостта на толкова безкористната и хуманна програма на османизма и така косвено стават оправдание за последвалите преходи към ислямизма (Абдулхамид II) и турския национализъм (младотурците, кемализма – като разбира се акцентът се поставя на второто). Национализмът и опитите за добиване на независимост на балканските народи са представяни като плод на външно влияние и подстрекаване, което пък обслужва тезата, че разпадането на империята не е било плод на неизлечими вътрешни противоречия и недъзи, нито дори на невъзможността една подобна структура да продължи да съществува и в съвременната епоха.

Същевременно трябва да държим сметка, че и в случая с Танзимата, точно както с Възраждането, има една романтична тенденция на преувеличаване на действително реализираните промени. Това трябва да се има предвид, за да не се превърнат Танзимат и Възраждане в два взаимноподдържащи се мита за невиждан напредък. След като отшумяха юбилярските настроения покрай 150-годишнината на Гюлханския хатишериф, в османистиката, а и в турската национална историография надделяват все по-скептични мнения относно действително постигнатата модернизация и нейната успешност в танзиматския период. На този фон след десетилетия на засилен интерес към танзиматската епоха започват да се появяват все повече и все по-доброжелателни публикации върху времето на Абдулхамид II и провежданата от него политика.

Все пак, ако усещането за навлизане в нова епоха действително се е появило през XIX век, то представянето на цялата тази епоха като „Възраждането“ е една значително по-късна конструкция. В първите десетилетия след 1878 г. за същото това време се говорело и пишело просто като за „преди Освобождението“ или „през турско.“ Съвсем нормално е, че известният роман на Вазов (иначе считан за автор на основополагащи митове) е наречен „Под игото,“ а не „През Възраждането.“ Концепцията за „възрожденска епоха“ щяла да заживее пълнокръвен живот едва в писанията на хора, които не били нейни съвременници.

IV. „Големият преразказ“ за Българското възраждане

Започвайки книгата си за „Големия разказ за Българското възраждане“ Румен Даскалов казва, че е по-точно да се говори за „два големи разказа – под знака на национализма и марксизма.“[731] Не мисля че е по-точно: има един „голям разказ“ – националният. Резултатът от опита да се направи марксистка версия на концепцията за Възраждането е всъщност скромен – не толкова защото бил по-нетраен, а защото в много голяма степен повтаря националния разказ.

Обикновено на очи бият разликите между двете версии, главно заради примитивния и агресивен тон на комунистическата историография в сталинския период, а и заради претенцията ѝ, че представя нещо съвсем ново и различно. Но в основата си концепцията за националното възраждане не само била запазена, но не била поставена под въпрос. Самите създатели на марксистката версия тръгнали от националния разказ и не се отдалечили много от него.[732] Нещата не се променили радикално и след 1944 г. – „марксистката версия“ била доразработена от довчерашни автори на „националната“ и от техни, понякога неблагодарни, почти винаги бездарни ученици. Комунистическата фразеология била налепена върху един вече написан разказ. Показателен е самият факт, че при всичкия си догматизъм по отношение на „историческата периодизация,“ официалната комунистическа историография запазва разглеждането на Възраждането като отделна епоха. А това от марксистка гледна точка e трудно да се възприеме (всъщност Маркс и Енгелс били съвременници на „възраждането,“ та писаното от тях трябвало да се заобикаля много внимателно). Ако сравним периодизацията на българската история със схемата на „обществено-икономическите формации“ ще видим, че най-проблематично е било интегрирането в нея на възрожденската епоха.[733] На практика се стига до опит за комунистическа версия на вече утвърдения национален разказ.

Макар лишен едновременно от оригиналност и от идеологическа издържаност, опитът за „марксистки разказ“ имал две много важни последици. Първо, той видимо разширил разказа за Възраждането върху стопанската и социалната история. Второ, самото съществуване на „марксистки“ разказ придало особен чар на преоткриването на „националния“ разказ. И това преоткриване се превърна в извънредно досаден преразказ. Първите стъпки в тази посока се правят едва десетина години след налагането на комунистическата версия, а продължават десетилетия. От края на 50-те години насетне, „ново“ и „нетрадиционно“ стават синоним на все по-голямо връщане към тезите на пред-комунистическите автори. Онова, което било достигнато като ниво на знания докъм 40-те години на ХХ век и подлежало на критично ползване и преосмисляне, за дълго се превърнало в недостижим връх, в „златен век,“ до който стъпка по стъпка се приближавали. Става преоткриване на една вече разработена и завършена схема.

В крайна сметка последните десетилетия са белязани от възпроизвеждането на вече „преоткрития“ национален разказ, като едновременно с това комунистическата фразеология и обяснителни конструкции далеч не са изчистени. В голямата си част днешната историография взема за основа схемата от времето на късния социализъм и безкритично я допълва със сведения заети (често без да се цитира) от автори от първата половина на ХХ век. С практиката да се публикуват всякакви кратки истории, лекционни курсове, учебници и помагала за кандидат-студенти, Българско възраждане на H. Генчев се сдоби с повече „преписи“ от Паисиевата история.[734] Дори самото изследване на Румен Даскалов е много по-критично към изпадналите в заслужено забвение публикации от сталинския период, отколкото към сега доминиращата интерпретация. А и как би могло да се оттласне от нея, да погледне отстрани основните ѝ концептуални противоречия, след като самото то е посветено именно на последния „от големите изследователи на Българското възраждане“ (Н. Генчев) – та нали точно неговите тези днес най-безкритично се възпроизвеждат.

Следвайки модата за „нов прочит“ ред съчинения претендират да дават „нова трактовка“ и да откриват „друго минало,“ които обаче подозрително приличат на вече известните интерпретации. Публикации с остри заглавия поразяват едновременно с липсата на нова концептуалност и безкритичното си умиление пред българското, като всъщност затвърждават основните клишета за Възраждането.[735] Единствени жертви на промяната от 1989 г. станаха някои проруски[736] и прокомунистически[737] интепретации, като и в двата случая националната митология никак не пострада. В същото време, някои „по-модерни“ автори, почти винаги литератори, пак без да поставят под въпрос отдавна установената схема, добавят към нея сложни теоретически модели и препратки към различни съвременни философи като Фуко и Лакан. Така на пръв поглед ултра-модерни интерпретации също допринасят за тиражиране на утвърдените клишета за „българското“ и „възрожденското.“

Нещата не опират само до общоприета концепция, но и до институционална организация. Тъй като „Българското възраждане“ е възприето като отделна професионална специализация наравно с медиевистика и новата история, с византинистика и османистика, парадигмата за Българско възраждане вече се самовъзпроизвежда и поради една силна институционална инерция: професори, доценти, асистенти, аспиранти и специализанти по „Българско възраждане,“ ако не катедри и секции, то поне „направления“ и лекционни курсове по същата дисциплина неспирно преразказват „разказа за Възраждането.“ Проблемът има и своята „социално-икономическа“ основа. Специалистите по „Българско възраждане“ имат своя маркирана територия в учебниците по история, в кандидат-студентските помагала, в лекционните и специализираните университетски курсове. Много пъти целият османски период е отдаден в тяхно владение – често „специалисти по Възраждане“ четат целия курс по „Българска история, XV-XIX век“ като предните столетия са представени съвсем схематично. Така беше и в учебниците по история, по които учехме до началото на 90-те години включително, такъв е и поне един от действащите в момента учебници.[738]

Проблемът е, че тази „специалност“ вече е прокарала едни ясно очертани коловози. Специалистите по тази дисциплина се нуждаят от много години, за да натрупат огромен обем от фактическа информация, извороведска и историографска информираност. И самата тази квалификация ги води към възпроизвеждане на основните пунктове от концепцията за „Българското възраждане.“ Каквито и да са приносите на отделните съчинения, oт натрупването на „частични пробиви“ не се стига постепенно до една нова картина, a дo уплътняване на старата. Новите изследвания не водят до ново, по-възможност по-добро разбиране на деветнадесетия век като цяло. Обикновено за решаване на назрели научни проблеми се пристъпва към създаване на нови изследователски структури. Тук нещата стоят наопаки. Институционалното премахване на структурите (направления, секции и т. н.) и на самата професионална специализация по „Българско възраждане“ би изиграло много плодотворна роля. По същия начин, по който премахването на „научните звена по история на БКП“ помогна за по-бързото обновяване на изследванията по история на ХХ век.

Наистина това не би могло да стане лесно – за нещастие на „професионално занимаващите се с възрожденска история,“ нещата не опират само до добро желание, нито дори до „нов подход“ или „нов прочит.“ Изисква се познаване на една огромна вторична литература, към която препратки в съчиненията дори на най-напредничавите „специалисти по Българско възраждане“ няма. Изисква се ориентиране сред огромен изворов материал, при това съставен от други типове извори и на друг език. Изисква се съвършено различна компетентност.

Позволила първоначално едно макар и спорно осмисляне на пред-освобожденската епоха, концепцията за Възраждането разбирано като възрожденска епоха отдавна се е превърнала в безперспективен канон. Изучаването на самите „възрожденски процеси“ би спечелило ако се излезе от него. И тук нещата не опират до „нов подход,“ защото в рамките на концепцията за Възраждане всички възможни подходи, в това число и научно приемливите, отдавна вече са пробвани и изпълнени. Именно затова толкова „модерни“ изглеждат днес съчиненията на Иван Шишманов, Боян Пенев и ранния Христо Гандев. Именно затова се „преоткриват“ и оценяват като „ненадминати и до днес“ работите на непрофесионални историци като Никола Начов.

Не само достиженията – неизменни са и недостатъците на българската историография. Преди близо век Анастас Иширков отбелязва: „Историята на българите под турците в нашите списания е само история на български въстания и възраждане. У нашите историци не е проникнала още яко истината, че историческите събития от времето на турското владичество са засегнали в повечето случаи еднакво силно турци и българи…“[739] И досега не е проникнала! Поне що се отнася до XIX век, тази критика си остава напълно актуална: почти само „български въстания и възраждане.“

Зациклянето личи и по непрестанното връщане към отдавна поставени въпроси и даване на познати отговори, често под формата на реабилитация на тези изказани преди примерно осемдесет, но яростно отричани преди петдесет или шестдесет години. По отношение на „Българското възраждане“ вече десетилетия като в омагьосан кръг се водят едни и същи дискусии и като уж нови решения се предлагат отдавна познати тези. На популярно ниво след дълги спорове за „гроба на Левски,“ отново дойде ред на въпроса „предател ли е поп Кръстьо?“ след което със сигурност пак ще се стигне до „как е загинал Ботев?“ По същия начин специалистите се занимават с реабилитиране на пренебрегвани възрожденци, на отричани историци или на отхвърляни тези. „Ботев или Левски е бил по-велик?“, „Каравелов или Ботев е бил прав?“ – от десетилетия това са напълно легитимни и неувяхващи теми за научен анализ.[740] Но какви са новите проблеми, към които се насочват историците? Докато един научен работник съвършено насериозно се заел с въпроса „бил ли е Левски в Странджа“ и сполучил да отговори утвърдително, въпреки липсата на каквито и да било конкретни данни,[741] друг успял да раздели Възраждането на пет, вместо само на три или четири периода.[742] Твърде съмнителен начин за по-добро разбиране на нещата. Защото проблемът не е какво мнение ще надделее в подобни спорове – трябва да се задават по-добри въпроси.

Това че Възраждането е отделна епоха и всичко в нея е възрожденско се оказва омагьосан кръг дори за онези, които искат да разчупят установените схеми. Много показателно е, че и по-нови изследвания върху относително „неутрална“ проблематика, каквито са градският живот[743] или рекламата[744] също свързват всичко ново с Възраждането, следвайки инерцията на публикациите по обща история. Става така, че автори които се опитват да излязат от традиционната възрожденска проблематика, да тръгнат с нов подход към нови теми, всъщност отново прилагат концепцията за „възраждане“ и то в сфери, където това е много по-неподходящо. На практика, наред с обновлението което носят, такива изследвания спомагат да се затвърди и уплътни представата за съществуване на отделна възрожденска епоха, като я налагат върху теми, до които преди не се е стигало. Отделен въпрос е, че подобни „модерни“ изследвания, ако и в много случаи да забравят за османския контекст, възпроизвеждат някои от познатите анти-турски клишета и продължават да есенциализират разликата между „българи“ и „турци.“[745]

Затова следва да се насочим не към това, за което и сега се пише и дори спори, а към онова, за което има консенсус в българската историография. Това че „специалистите по Българско възраждане“ не спорят за нещо, изобщо не означава, че то е безспорно. Именно него трябва да поставим под въпрос, вместо да се носим по течението на псевдо-иновациите. Необходимо е преосмисляне на цялостната концептуална рамка за „възрожденска епоха,“ защото тя деформира всичко сложено в нея.

Представянето на цялата епоха от 20-те до 70-те години на XIX век (а да не говорим за XVIII век!) и всичко станало по това време за „Българско възраждане“ не бива да се възпроизвежда механично. На първо място трябва да се върнем към едно максимално тясно разбиране за „Възраждането“ – като процес на национално осъзнаване и организиране. Не е толкова важно дали за него ще се запази названието „възраждане,“ дали ще се възприеме терминът „национално възраждане“ (както е в чешката, хърватската, а и в албанската историография), или изобщо ще се ограничи употребата му, за сметка на някакво чисто техническо наименование (както напоследък постъпват в словашката историография). Оттам се налагат две отделни операции. Първата е да разглеждаме самите тези процеси на „национално възраждане“ в контекста на Османската империя в епохата на Танзимата. Второ, да изследваме всичко останало – стопанство, модернизация, села и градове, без пряко и непрекъснато да ги свързваме с „Възраждането.“ „Възрожденската къща“ и „възрожденската чаршия,“ както и подвеждащото обстоятелствено пояснение „през Възраждането“ трябва да изчезнат от научната литература.

Публикувано в: Балканският XIX век. Други прочити.

Д. Мишкова, ред. София: CAS, Sofia / Рива, 2006, с. 82-127.

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Коментари (11)

- 25-02-2013|Джони

Окуражаващо е, че последните 15 години у нас се появиха поне стотина изследователи, които се занимават с история по съвременен начин, а не с шамански практики. Тази статия спестява много постоянни и любими на широката общественост и интелигенция

безмислени спорове и разкази, произтичащи от балона „Възраждане. Така например любимите на худоственото ни слово „предатели“ в документите се окзават хора, които просто си нямат понятие и идея за това, което им говорят пребиваващи в странство интелигенти и революционери и в този смисъл няма какво да предадат, тъй като не само нямат обща кауза, ами дори и обща престава за какво им се говори..

- 27-02-2013|Историк

Джони, това ли е проблема на нашата съвременна България днес – че някой някога си нарекъл някого „предател“, без да е имало достатъчно основания за това??

Ами то и сега е същото: и сега разни „пребиваващи в странство интелигенти и революционери“ пак така ни раздуват един „балон“ (и пак европейски) – и пак не се вижда „обща кауза“…

- 27-02-2013|Самолет 005

Защо никой не смее да напише история на България по новому, а всички критикуват написаната по старому история?

ОК. Нямаме турско робство и нямаме възраждане… ами кажете какво имаме…

- 27-02-2013|Златко

Олеле! Пак нещо ни откраднаха. Тъкмо си бяхме нагласили всичко – и пак се намери някой да ни го развали…

А всъщност единствената разлика между нас и големите най-вероятно се състои в наличието и липсата на достатъчно много алтернативни модели. Там, където изборът е голям, на хората им пука на шапката кой какво ново бил измислил или пък старо – отхвърлил (тук огрубявам нещата, разбира се, тъй като никой не се разделя лесно и с удоволствие от старите схеми, колкото и убедителна да е критиката). Проблемът при нас е, че алтернативите просто липсват, те най-вероятно тепърва ще се изработват – откъдето и ужасяващото чувство за публична голота при всеки напън да се разкрие празнотата на досегашното…

Е няма как да ни се спести горчивата чаша. Не че на някого му пука точно за това де, или поне точно в този момент. Но пък все някой трябва да гледа и малко по-нататък от върха на (празната) лъжица и (омръзналия до скомина, щото показващ несъществуващи работи) телевизор… Все някой трябва да отказва да се занимава с това, с което се занимават всички, или поне огромното мнозинство. Инак пак дотук ще стигнем, рано или късно…

Простата истина на днешния момент, при цялата ни инак постоянно заявявана нестандартност и различност е, че ние тепърва се учим да бъдем различни. Или поне някои от нас. Българийката, такава, каквато я познавам, все още живее животеца на гръцки полис или средновековно градче, в който/което всеки знае кътните зъби на всекиго и по тази причина място за личности няма. Няма място и за различни, нестандартни мнения – просто защото те, по неизбежност „ни открадват“ по нещо, всеки път, отново и отново. И така, доволни или не, всички ние живеем с ОБЩОТО мнение, с ОБЩИТЕ ценности, с ОБЩИТЕ интерпретации. Докато се появи някое такова копеленце, което се изплюе в ОБЩАТА супа и заяви на всички, че са деца-идиотчета, заглавиквани с ОБЩИ приказки, открай време… След което се започва с псувните.

Но хайде, както и да е. България, казват, в тия дни била откривала собствената си сила. Е хубаво, хайде да видим докъде ще я доведе тази нова сила. Що се отнася до самия мен, аз предпочитам да си стоя по-встрани, както винаги, и да водя по-спокойни, и малко по-учени, разговори с момчета и момичета като това тук, при постоянния риск да ми бъде разкривано собственото ми невежество и предразсъдъци.

Какво да се прави, всяко нещо си има цена…

- 27-02-2013|Джони

Историк, един от „проблемите на нашата съвременна България“, че не не знае къде се намира и си няма понятие за основни неща, тъй че критичното мислене много помага. Нали се сещаш, че хора, които са обучавани да мислят, че са преживели Възраждане по време на Робство, лесно могат да мислят, например, че ги доят монополи и едновременно с това имат неолиберална икономика и тя ще да е виновна или пък, че сме изпуснали руските „пазари“ от времето на социализма/имали сме пазар при планова икономика/ и само стига да им пратим малко любими консерви и сме Дубай. Не ти ли се струва например, че любимото славно време на основавне на държави по цялата земя/, където под държава се разбира владетел/, предопределя такива славни съвременни предпочитания, като цар станал министър-председател, или пък лидер, който се държи, като владетел се припознава като силна държава. Въобще всичко си е на място, каквото е учено, си е все „проблеми на нашата съвременна и бъдеща България“.

- 28-02-2013|Историк

Всичко това, което Везенков го пише тук, знаете ли как звучи реално в общественото съзнание?

Ами по аналогия представете си как би прозвучало на днешните българи, ако днес, през 2013 г., се беше появила в книжен вид една такава историографска „версия“ за историята на България към края на 20 век:

„Досега неоправдано е бил подценяван комунистическият контекст. Не може да се пише история на периода, без да се познават в детайли документите на комунистическата партия. Реално през 1970-тте и 1980-тте години под мъдрото ръководство на БКП и лично на др. Тодор Живков страната поема по труден, но амбициозен път на реформи. Компютризацията става държавна политика. Развиват се и други високотехнологични производства. Пленум след пленум БКП засилва своите реформени усилия. Лично др. Тодор Живков въвежда идеята за „новият икономически механизъм“ и на Юлския пленум на ЦК на БКП от 1987 г. успешно налага идеята за фирмена организация на икономиката, с което страната поема с бързи крачки по нов път. И ако не беше подлият заговор на тъмни външни сили, осъществен на 10 ноември 1989 г., днес нашата страна щеше да е в първите редици на европейската икономика.“

Това е тъжната истина за тези днешни усилия на Везенков. Той от една страна вдъхновено твърди, че „неоспоримо е, че много промени можели да започнат само и единствено по инициатива на централната власт“ – и едва след това си позволява да признае нещо, което си е очевидно още от самото начало, а именно: „Разбира се, трябва да се отчете, че става дума за общоевропейски тенденции и че самите реформи в Османската империя били тяхна отразена светлина.“

- 28-02-2013|Историк

А този факт – за европейския натиск за провеждане на реформи в Османската империя – е било очевиден дори за съвременниците. Истината е, че „самите реформи в Османската империя“ са наложени отвън, с европейски натиск – и затова са и неуспешни. Просто НИКОЯ част от населението (нито мюсюлманите, нито християните, и нито елитът, нито масата на едните и на другите) не е много убеден привърженик на тези реформи.

Тук някъде беше публикуван и текст от Бернар Лори – и дори там пише следното:

„Чорбаджиите от 40-те години нямат доверие в Танзимата. Те не вярват, че Османската империя може да се реформира. Възгледите им за общественото развитие са непоправимо деформирани от трагичния опит на младостта им. Те предават своето крайно отрицателно виждане за Османската империя на младите национални идеолози.“

В същото време и османският елит със своя традиционализъм също е против много от реформите, и ги приема само след упорит натиск от Европа.

Ето един много характерен епизод:

„Когато в края на 1840 г. под натиска на британското Общество за забрана на робството външният министър лорд Палмерстън настоява за по-действени мерки, той получава обезсърчителен отговор от своя посланик в Цариград лорд Понсънби: „Аз говорих по въпроса и бях изслушан с изключително учудване, съпроводено с усмивка по предложението да бъде унищожена институция, така дълбоко вплетена в структурата на обществото на тази страна и тясно свързана както със закона, така и с обичаите, а също и с религията на всички слоеве от Султана до последния селянин… Мисля, че всички опити да стигна до резултат по предложението Ви ще пропаднат и се опасявам, че могат да доведат до обида, ако по тях бъде настоявано.“

Тази тенденция се проявява особено при управлението на султан Абдул Азис І (1861-1876). Обичайна практика е във висши държавни документи да се напомня, че робството не е забранено в границите на империята.“

Цитатът е от http://www. bulgari-istoria-2010. com/booksBG/ V_Kolev_Krajat_na_TU_Robstvo. pdf

- 04-03-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Олеле! Пак нещо ни откраднаха. Тъкмо си бяхме нагласили всичко – и пак се намери някой да ни го развали…

Златко, нямах това предвид, защото самият аз по силата на своята природа развалям рахатлък. Когато питам защо никой не написа история на България по-новому, имам предвид съвсем отявлена липса. Как на стрина Митра от Бусманци твоето „младо момче“ (историк) ще обясни разбираемо, че „Къде си вярна ти любов народна“ не е възрожденска песен, а танзиматска?

- 04-03-2013|Златко

Ами по същия начин, по който примерно някой ще обясни на ученичетата, че Америка е открита не от Колумб, ами от океанските течения, които са го довлекли дотам. С други думи – нещо, което никой друг не е твърдял, освен (перманентно) обиденото съзнание за евентуалния интерпретатор, който не престава да търси поводи да открие нечие подценяване на живота и битието си… Или с още по-други думи, типичният жител на всяко пост-имперско общество, с различни степени на вариации…

Танзиматът в случая е океанското течение а Чинтулов (и останалите възрожденци) – българските Колумбовци. Ха сега избирай сам кой какво, кога, и по какъв начин е откривал…

А после, ако имаш желание, пак си стой обиден. Не е твоя вината…

- 04-03-2013|Самолет 005

Не виждам защо „рипаш като пърле пред майка“ при условие, че аз коментирам нещата не от страната на обиден и несъгласен. Но нека да минем по същество… Хората сами избират какви да са им Колумбовците, поради което предлагането на нова колубиада е процес дълголетен и фино манипулативен… особено, когато старите избори не ни пречат. Този историк, който ти харесваш, първо, не може да пише добре. Статията му е тежко написана и не е на човек, който владее техниките на словесна омая… второ, тази словесна омая ти е абсолютно необходима, когато предлагаш нови ценностни ориентири. Трето, ако е решил да пише само за просветени, то явно живее в някакви кристални кули и това е трагедията на академичната общност. Луксът да пишеш само за просветени го имат единствено гениите. Точка:) Четвърто, в България и до ден днешен историците са произвели изключително нефелен опит за писане на история през турския ни период, защото неколцина са знаещите старотурско четмо. Четвърто, подобни статии, които само критикуват статуквото, си остават неефективни… критикарски… Трябва си масивна книга… трябва си учебник… Сега чакам да чуя аргументите ти за стрина Митра отново, защото без нея не може…:)

- 04-03-2013|Златко

О, прощавай. Слагам тук-там по някоя щипка сол, колкото за вкус, но инак отдавна вече съм претръпнал, струва ми се.

А инак ти си прав, за безсмислеността на писането за „просветени“, тъй като в България техният брой е… ти ми кажи колко. В случая примерно – един толкова очевидно-фактологичен текст (в най-добрия смисъл на думата – като директно и лишено от увъртяния сравнително изследване на една всеобщо желана заблуда), се обявява за „сложен“ и „недостъпен“, само защото изводите му не пасват в утвърдената картинка за самите себе си. А в същото време дори най-близките ни съседи – с едно-единствено и силно символично изключение – вече са далеч напред в преодоляването на националните си комплекси и мераци за величие, поне в това конкретно отношение. Е, ами по-ясно от това – бъдеще.

Ние – негероите

Автор: Рада Москова

НЕ БОЙ СЕ!

ВЪЗХИЩЕНИЯТА НА ТАТКО

Църквата в село Янтра е малка. Купчина камъни. Привежда се към всеки, за да сподели дребните му несгоди и да освети големите. Не тръби слава, нито възмездие. Колиба за човеци.

На празник той и баща му влизали да запалят свещ. Гледал в пламъка, докато догори. Преди време и животът на майка му се стопил. В празното се появила Голямата самота. Само децата могат да усетят Голямото. Стоят в подножието му в почуда и страх. Вьзрастните губят почудата, не и страха, той нараства и става огромен. Кара ги да паднат на колене. Само тези, които остават изправени, нямат страх. Не са много. Но пък се виждат. От време на време и за малко.

Работата на двора чакала него. Не обичал да се застоява – да стои и да гледа. Празното дебнело. Баща му се връщал рядко. Бързал да го хване за ръка. Двамата вървели – към ливадата с нацъфтяла трева, бахчата с едри жълти сливи, имало и мелница, в нея бълбукала тънка вода – тръгвали за някъде, а „някъде“ било винаги различно.

Когато се научил да чете, разбрал, че и всяка книга е някъде.

До някъде може да стигнеш, стига да тръгнеш. Но никой не може да ти го доведе.

Един ден баща му докарал кончето. Било толкова дребно, че го нарекли Трошка. В неделя го впрягали. С трополенето на каруцата през прахоляка по селския път се задавал градът. Там за първи път го сполетяло Възхищението. Връхлетяло във вид на кон. Червенокафяв. С дива руса грива и високи хълбоци, в които плували мускули – риби.

Баща му изреждал какво трябва да правят, къде да ходят, какво да купуват… Задължителни работи – пъплят отвсякъде. Не ги забелязал – очите му били пълни с коня.

– Какво ти става? – обадил се баща му.

Той надал вик:

– Знам как се казва – Смарагд. – Не знаел какво точно значи, знаел само, че е нещо, което блести. – Ще го купим ли? Ще намерим пари – настоявал. – Обещай! Утре…?

Баща му мълчал, но синът си знаел – парите служат за храна, за дрехи и учебници – днес. Утре е далече. Очите му се изпразнили. Докогато в тях влязла една жена. И тя блестяла. Не била първата, но станала последна – майка ми.

Баща ми притежаваше някакво ведро любопитство. Интересуваше се не толкова от фактите, колкото от силата, която ги кара да действат – отговорността на хората. Всичко, което произлизаше от нея, го удивляваше и забавляваше. От хубавото изпитваше възторг – в него сигурно е виждал божията отговорност. Девизът му беше: „Не бой се!“ – нещо предстои, заслужава да бъде преодоляно.

Риск, безстрашие, упорство.

НЕ БОЙ СЕ!

За него, за хората от онова време, важно беше какво могат да направят. Градският вестник се казвал „Напредък“. Не помня някой да е говорил за морал. Спазваха приличие. Тази дума вече наистина не се употребява. В „комунистическия морал“, за който пишеха по първите страници на вестниците, имаше заслуги, привилегии, права, „наши хора“, „партията е права и да съгреши дори“! Практикуваха го 45 години. (Дълга школа!) Остана запечатан в мозъците. За новите партии нови се оказаха само имената.

„Не бой се!“

Колко ли пъти в лагера Белене, когато съсипията е изпразвала главата му, баща ми си е повтарял тези думи. Битка с отчаянието. Молитва. Смисъл, насъбиран през целия му опит. Не му е минавало през ум, че той вече няма значение. Доноси, нагаждане – новият опит. Него е трябвало да „усвояват“!

(„Народната“ власт говореше за бойци, но развъждаше слуги. Отглеждаше низост – слагачество, платена подлост. Под бляскавата корона на благородните социалистически идеали.)

„Не бой се!“ – малко днешни думи могат да имат такава тежест. Нашите думи служат за декорация – фойерверки – блесват и изчезват. И за скривалища – дълбаят укрития, прикриват. Навътре в дупката, откъдето стърчи само…

„Докато бурята отмине“.

Писмо:

с. Белене, 17 април 195О г.

Мили,

Пристигнах тук – добре съм, за мен не се тревожете. Адресът ми е село Белене -1, Свищовско(…) Пратете ми една проста супена лъжица и една чаена. (…) Целувам ви.

Още едно:

Белене, 30. 07. 51

Драга,

Начиная от 1 януари 1952 год. имам право да получа един колет с храна до 10 килограма в 3 (три) месеца през което време имам право да получа и един колет с дрехи. Имам право на 3 месеца да пиша по 1 писмо както и за същото време да получа също 1 писмо. За горното уведоми и близките ми.(…) Здрав съм. Целувам ви.

И още едно:

Белене, 1.10. 51 год.

Мила,

Колета и писмото ти от 16 м. м. получих – много ме зарадва и разтъжи. Неизмерими са мъката и страданието ми по вас. Знам че грижите ти за мен и децата са много големи – дали ще можеш да издържиш? (…) Здрав съм. Не се тревожете за мен. Целува ви…

Картичките на баща ми от лагера Белене: Четливият му почерк. Датата. Изрядната точност. Вътрешният порядък. Съзнанието за вина – невъзможност да присъства в преобърнатия ни живот.

КРИВИТЕ ТЕГЕЛИ НА МАЙКА МИ

„На края на нощната смяна се чувствах най-изморена. Нашият „завод на живота“ беше за „мъжки долни гащи“, според спецификата – бельо. Бяха му сложили името на загинал партизанин. Какво общо може да е имал с дългите долни гащи, които шиехме? Освен да си е мечтал да го стоплят през зимата, когато го е брулил вятърът по планините.

Бях на външните тегели. Много дълги и много прави. Едвам успявах да изпълня нормата. Ръцете, краката, цялото ми тяло потъваха в някаква хлъзгава умора, щеше ми се да легна в нея и да не стана. Трябваше да събера цялата си воля, за да продължа да ги местя. От време на време хвърлях поглед към прозореца. Чаках да почне да съмва. Първата светлина значеше край – правото да стана от машината. Точно тогава идваше Недяла – сменната майсторка, искаше да ѝ казваме „майстор“. (Дали по-късно от комплекс за малоценност феминистките не измислихасамоуверения мъжки род за всички професии?) Тя разпаряше последния тегел, изсъскваше „изкривила си го!“ и заставаше над главата ми. Вперваше очи в разтрепераните ми ръце и чакаше да повторя тегела, за да го разпори отново. Преди работеше като домашна прислужница на моя приятелка лекарка с кабинет вкъщи. Вече беше пролетарият – член на Партията. Подплатена с „класова ненавист“. С превъзходството на владееща всички прави тегели и шевове! На събрание се случваше от администрацията да „дадат поръчение“ на мен – „класовия враг“! Четях, – четяла е гладко, – уводните статии от вестник „Работническо дело“. За разлика от нея бях завършила гимназия.

(Майка ми не се оплакваше – научи се и да не криви шевовете. Сигурно за някои самата тя е била крив тегел.)

Отраснала беше във фамилната къща между сестрите и техните руски романси, стиховете от Евгений Онегин, арията на Ленски и непоклатимо чувство за достойнство. По време на войните се разболяла от коремен тиф. Било въпрос на живот и смърт да започне да се храни. Можела да преглътне само „циганска баница“ у съседите – хляб с олио, наръсен с червен пипер и сол. Четири деца – сираци от войната. В къщичка с под от кал. Вкусно! Смеели се, пеели. Човешката общност, неразделена още на класи.)

Станала красива, хората я помнеха и след смъртта ѝ. Хубостта ѝ за мене, като за всяко дете, беше нещо естествено – цветно камъче, шарено зърно боб – странната направа на този свят. Нямах думи за грозно и хубаво. С времето започнах да разбирам, че е особен дар – погледа на Бога към него.

Държали я под ключ. Може би затова е избягала от къщи – пристанала на баща ми. Събудила се в скромна къща – сложили закуската направо на масата, без покривка. Преглътнала шока си. Усмихнала се – обичаше да се смее. Той се заел да работи пряко сили. Искал да ѝ предостави всичко, на което била свикнала.

Писмо:

Белене, 3. 06. 51 г.

Мила (…)

Колета получих на 29 м. м. – розите ме върнаха 19 г. назад. И тогава имаше рози – символ на голяма и предана любов – дано същата живее още в теб и ти даде сили да изживееш голямото страдание и мъка, които ти причиних…

Целувам ви.

ПО УЛИЦАТА

СТЪКЛЕНИ УКРАШЕНИЯ

Ходя по улицата, подритвам първите жълти листа. Мачкам листчето с адреса от „дядката“ в джоба ми. Оглеждам хората. Срещам всякакви – спретнати, одрипавели, облечени фрапиращо с направо карнавални облекла, слава Богу – различни. Запомнила съм и няколко чешита – популярни роли от малкия ни провинциален театър: Камбан Колю, Пестил Иванца, Мара Подробната, а и две три „шантавели с капели“ с боядисани коси, с унищожителни погледи и още по-унищожителни присъди. След 9-ти септември шапките ги скриха, станаха „буржоазен предразсъдък“.

Не бързам. Времето в провинцията е мързеливо. Минувачите ходят бавно. Стоят за дълго един срещу друг, питат: „Доматите по колко ги купи? Докараха ли мляко?“ По-едрите събития се оттеглят омаломощени – живеенетообезсилва живота. Имах съученичка, която ми се щеше да видя. Да последвам съвета на Зина? Но такива срещи се превръщат в подробен списък от имена и училищни приключения. Трябваше да се правя, че не съм ги забравила. А тя ги пазеше, като стъклени украшения, които се вадят на Коледа. От смущение ставах несръчна – можеше да счупя нещо. Имах запазено участие, нещо като коледен ангел – решавах домашните по математика, развивах теми по български. Разполагах с очукано немско колело „Виктория“, останало от баща ми – моя боен кон. С него се измъквах по завоите на чакълестото шосе, колкото може по-надалеч между зелените хълмове, зад които сънно се губеше Балкана.

Бях „вражески елемент“ от породата на неблагонадеждните, (ТОЙ се беше погрижил,) не ме допуснаха на държавна работа, нито да следвам. Някои от съученичките ми, на които пишех темите по литература, бяха станали студентки.

ХЛЯБ

Бащата на мой приятел – главен счетоводител в единственото получастно предприятие ТПК – „трудово производителна“ хлебарска кооперация успя да ме назначи да продавам хляб.

Започвах сутрин в пет. Хляба го месеха нощем. На ръка. Вадеха го от фурната зад гърба ми. Овъргалян в пепел, в облак от пара. Бял ангел с брашнени крила. В ръцете ми – парещ самун. Благочестив мирис. Топла тежест. Подавах го на „следващия“ от опашката, по половин на човек. Дажба! С купони. Лепях ги на картони. Отчитах всеки хляб.

Половин хляб дневно? За някои не стигаше до никъде. Но имаше жени, които не използваха всичките си купони. С тях можех да изхранвам по някого. Съжалявах най-много един одърпан циганин, стар като Мойсей на Микеланжело, само че изнемощял, съкрушен. Стоеше встрани от опашката с цялото си парцаливо домочадие – пет-шест циганчета, нанизани едно след друго – всичките боси. Не молеха, не просеха – чакаха. С очи вперени в мен. Мълчаха. И аз мълчах. Трябваше да събера и изброя излишните купони. Щом започнех да приключвам и магазинът се изпразваше, всички се изправяха пред тезгяха, подавах в ръцете им няколко хляба – реколтата за през деня. Бащата измъкваше от дъното на провисналите си гащи шепа стотинки, изсипваше ги на тезгяха и си тръгваше. Никога не каза „благодаря“. Следваше го дрипавият шлейф от децата му – най-малкото едвам ходеше. Щом се намереха на улицата, всички наведнъж започваха да викат – настъпваше Голямото веселие. Не ги виждах из града – само в хлебарницата. Бяха моите цигани. Появяваха се като изпод земята, стояха до стената без да кажат дума, вземаха си хлябовете и се изнизваха навън. Мълчанието им на минутата се превръщаше в циганска гюрултия. И се дематериализираха.

Веднъж в началото на зимата, беше паднал първият сняг, ни докараха въглища – два тона, цяла планина! Изсипаха ги пред къщи. До вечерта трябваше да ги приберем – иначе глоба. С малката ми сестра и майка ми зъзнехме безпомощно на тротоара, отчаяни, че няма да можем да се справим. И изведнъж моите цигани изникнаха по обичая си отникъде, измъкнаха от ръцете ни лопатите и докато разберем какво става, нахвърляха през прозорчето на мазата грамадата въглища. После си тръгнаха. Боси. Дрипави. Сиви в сивеещия зимен ден. Не продумаха. Не се обърнаха.

Продавачка на хляб. Призвание, до което нататък в живота ми тъй и не успях да се добера.

(А и възможно ли е да уголемя благословията на една обикновена случка до целия си живот?)

СРЕЩА

МАРГИ

Продължавах из празните улици. Вятърът смиташе листа по тротоара. По петите ми продължаваше да се мъкне и моят призрак – свиквах с присъствието му. Откривах отпечатъка му навсякъде тук – и върху хората. Попълвах фигурки от пъзъла на живота им, те пък ограждаха фигурата, в която се беше разположил ТОЙ. Напрягах се мъчително да различа лицето му.

Чух да викат името ми. Обърнах се. Някаква жена. Неуместно къса пола над едри деформирани колена, клоширана пола, жестоко впита в талията с черно елече, пристегнато върху блуза с изрязано дълбоко деколте. Телеса в менгемето на мода от друго време!

– Аз съм Марги! Марги! – повтори настоятелно. – Не ме ли познаваш? –

Фиксираше ме настойчиво, сякаш искаше да влезе в мен и да провери държа ли я вътре. Неестествено дебелите жени ме карат да се чувствам неудобно, не зная накъде да гледам. Напрегнато се мъчех да се сетя коя е. Помогна ми:

– Взеха бащите ни в един и същи ден. Твоят се върна.

Не повярвах на очите си:

– Марги, ти?

Беше живо, дребно момиче, бухнало като корабия, с дебела руса плитка отзад. Връзваше я със светло синя панделка. Как беше попаднало в това тяло? Стоеше с цялата си тежест насреща ми и упорито настояваше, че помежду ни има нещо общо. Принуди ме да потвърдя, а преди време се бях заклела да не правя нищо от любезност!:

– У нас дойдоха по светло – в пет сутринта.

Помня една среща с английски писател след 10-ти ноември. Опитваше се да проумее нас източноевропейците – надълго и нашироко разпитва, внимателно ни изслуша. Още вярвахме (сърцераздирателно!), че Запада ни дължи поне съчувствие – зарязали ни бяха в социалистическия лагер.

(Нашето е „социалистически лагер“, тяхното – „капиталистически свят“, беше казал Радой Ралин.)

Накрая ни предостави обяснение, от името на своя уравновесен, гладък „свят“:

Ние сме уморени от съчувствие. Tired of compassion.

За съчувствието има и една спокойна дума –“емпатия“. Термините притежават хладнокръвна индиферентност.

ГРИМОВЕ

Марги ме хвана под ръка и тръгна с мен, пренасяше неочаквано леко тежкото си тяло.:

– Събудиха ме – блъскаха по вратата. Не разбирах кои са. Бяха „те“, „ние“ – някакви други. „Те и ние“ започна от тогава. От страх се заврях под леглото. Майка ми ме измъкна насила да кажа довиждане на баща си. Милиционерите го бяха наобиколили – десетина за един. Не смеех да протегна ръка, нямаше как да го стигна. Погледът му тръгна към мен, после се прибра и вече го нямаше. Целуна ме по челото. На излизане рече на майка ми: „Пази Марги!“ – Тя отмести погледа си от мене. Добави сухо: – Това беше. Не го осъдиха – за какво? Ако си спомняш – от лагера получавахме едни зелени картички през два три месеца. Веднъж вместо картичка дойде телеграма: „Умрял от кръвоизлив на язва.“ Краят на февруари. Мръсно, студено. Съдбата на света. Тогава си казах: Няма да им се дам! – Внезапно обяви: – Върнаха ми къщата – ремонтирана, с всички мебели. Използвали я за приемна на общината.

Не можех да откъсна очи от физиономията й – в пълен контраст на това, което говореше, беше напластила по миглите си черно, виолетово около очите, по бузестото си лице – бодър, неестествено розов фон дьо тен. Беше се втренчила в мен:

– Майка ми… Помниш ли я? Цялата в черно. Без поглед. Такива сиви човечета им трябваха – да се „влеят“ в „армията на трудещите се“! – Плюеше думите си. – Само че аз нямах намерение да се вливам, нито да ставам армия. За неин ужас тръгнах да искам разрешение да следвам. Направо от секретаря на градския комитет на партията. Облякох си униформата – от нейна стара копринена рокля, тъмно синя с бяла якичка. Стоеше ми страхотно – по тялото. Не се записах за среща, такъв беше редът, промъкнах се до кабинета, беше на втория етаж, почуках и влязох. Направо го смаях. Беше се нагледал на „бойни другарки“ по дочени панталони. Столовете стояха наредени до стената, придърпах един, не чаках да ме покани, седнах точно срещу него: „Искам да уча, това е смисълът на моя живот, единственият…“ Единственият смисъл беше да се махна от града. Говорех без да спирам. Забелязах, че той изобщо не слуша, направо ме облизва с поглед. От колената, през бюста до деколтето с бялата якичка, разголените ми ръце. Какво значение имаше какво казвам? Изправих се. Минах зад бюрото, застанах пред него. Ръката му се плъзна през ханша, корема…Нагоре. Тогава се дръпнах. Разбрах, че разстоянието помежду ни не го отдалечава, а го тегли към мене – колкото съм по-надалеч, толкова по-силно. Той се надигна, тръгна. Чаках. Приближи… Първата целувка. Първия ми мъж. Не ме привличаше. Възползвах се. Оженихме се същата пролет, сигурно си чувала – говореше се.

Говореше целият град, да. Беше сензация. Тя продължи:

– В София го преместиха по партийна линия. Влязох българска филология. Той – нагоре по партийната йерархия, аз?, където ми беше интересно. Станах директорка на театър. Започнах да спя с мъже. Всякакви. Както знаеш, апетитът идва с яденето. От сценичен работник до министър. Изпитвах удоволствие да го лъжа – простодушен до глупост, праволинеен, смееше ли да не бъде? Аз пък – криволинейна, колкото щеш! – Лицето ѝ се накъдри в усмивка. – Обичаше да ме показва – носеше ми дрехи от чужбина, не можеше и да му мине през ум, че бях спала с половината от неговите началници и с всичките ни подбрани гости. През командировките му ги виках вкъщи – на ядки, дребни сладки и уиски – уют и стил. Правех аборт след аборт. Не исках да имам деца от него, от никого! Внимавах да не се привързвам.

Звучеше като постижение. Добави:

– Животът ми мина без да обичам.

Чудех се какво да ѝ кажа, но тя ме изпревари:

– Не се просълзявай! Аз не плача.

(Хвалба?) Позасмя се:

– Питам се дали майка ми не ме уплаши с нейния доживотен траур? Ако бяха поживели по-дълго с баща ми, можеше и да го разлюби.

Трябваше да я накарам да смени темата:

– Какво стана с него?

– С мъжа ми? Умря преди няколко години – не можа да се помири. Изби го на плач. Заговори за идеали… Идеалите си те ги разнасят като златни лампази на пиколо, на което му се ще да мине за генерал. – През бръчките край устните си процеди: – Добросъвестно пиколо в известна верига хотели. Е, получаваше по някой бакшиш. Коли, правителствени вили, командировки… Най-буржоазният начин на живот е, когато го поукрасиш с нещо идеално. Като онези на запад, дето ходят да прегръщат гладни деца! – пое си дъх, сякаш беше тичала на дълго бягане. Надпреварваше се със себе си: – Случи ми се нещо, което не бях помисляла – започнах да го съжалявам. Побеляло дете – окрали му бяха играчките. – Отмести поглед от мен: – Опитвах да му обясня някои работи… Мозъците им са заковани – не може да прибавиш нищо.

Преглътна. Замълча. Стори ми се, че чувствата ѝ не се побират в нея – във вид на едри, развълнувани кълбета плът излизат през огромното ѝ тяло.

– Виж, аз съм рядко съчетание – реститутка с червен боклук! Падам си да ги дразня – старите, дето още си викат „другарю“, и новите, и те партийци, само че – „господа“, не могат да се ориентират – аз „те“, ли съм, или „ние“! – разтресе я нарочен смях. Преглътна го рязко. – Тези, които исках да ме разпознаят, тук ги няма – изнесли са се, някой – на оня свят… Ходя на гробищата, нося цветя. Да закича траура на майка си. Баща ми тъй и тъй до нея го няма. И там не плача. Ако се опитат да ме заприказват, намират се и любопитни, отговарям с подробности. От вежливост.

Тръгна си, без да каже нищо. Внезапно се обърна:

– Не си се много променила. Познаваш се.

Не можах да я пусна да си тръгне:

– Да седнем някъде!

– В градската градина? – Втурна се към мен. Хвана ме отново под ръка. – На нашата пейка, още я има. Тук нищо не се е преместило.

ИЗГУБЕНИ В ПРЕВОДА

Градската градина. На връщане от училище. Пейката, навътре в храстите – зелена хралупа, широки, дълбоки дървета. Гледаш нагоре – потъваш. Вход за нeпознати забранен. Тук се разменяха свещени тайни – кого гледаш в час, на кого даваш да преписва, кой ти носи чантата. Преди грехопадението. Преди отделянето на светлината от тъмнината. „Спасение дебне отвсякъде“, но светът не е голям, а малък и наблизо – до ъгъла за кесийка семки, за череши „горе на черешата“, в сладкарницата на турчина Янаки за камуш – розов бонбон, топи се в устата, носиш го в джоб… От време на време го напипваш – знаеш си, че е там. Отложена наслада – двойна.

– Марги!

Прекъсна ме:

– Да говорим за друго.

Откъде знаеше какво исках да ѝ кажа? Тя продължи:

– Динко – Костадин, художника, сещаш ли се? Един ден ми се обади. Откриваше изложба, дойде в кабинета ми да ме покани лично. „Линията на партията“ бяха разните там ударнички, тъкачки, доячки – манекенките на социализма! Той не се съобразяваше, баща му беше партиец. Стана известен. Завиждаха му, разбира се, и не пропуснаха – абстрактен хуманизъм, формализъм – нали ги помниш? Суетник! Харесваше му да се говори за него. – Тя се поусмихна. – Едно време с него играехме на топчета – редовно го биех, той пък ме налагаше с чанта. Нарисува в споменника ми човече – катери се по стълба до небето, посяга да хване месеца.

Канеше на изложбите си и мене. Запомнила съм цикъл картини – лице, под което има друго, под него – друго. Нещо като лице, „изгубено в лицата си.“ Харесва ми заглавието на филма „Изгубени в превода“. Изгуби се и Динко – някъде из географията, отдавна не живееше в България.

– Не ме интересуваха картините му, интересуваше ме той – продължаваше Марги. – Появих се на откриването с огромен букет. Сложи го настрана, заговори с някакви хора – никакво внимание. Сега си мисля, че трябва да се е смутил. Всичките му гости ме оглеждаха – виждали са ме в бойните доспехи на Партията. Повечето естествено ми се слагаха, но други, винаги има и други, ми обръщаха гръб. Тръгнах си демонстративно. Направи се, че не забелязва. Чаках някакво обяснение – поне да се обади. Влезе в театъра за втори път след година и три месеца. Дошъл „за съдействие“, така каза. Извикали го от ДС. Искали „само“ да им стане сътрудник – общувал с интересни хора. Привиквали го през ден, разчитали на него – баща му бил член на партията. Беше потресен! Хвана ме за ръката, тресеше се целият, говореше нещо. Широки кафяви очи – право в мене. Не го чувах – чувствах погледа му, физически – вътре в себе си. Нищо друго не ме интересуваше.

Тя отмести поглед в дълбочината на дърветата, по някое време каза:

– Попитах го, търсех някаква тема: „Какво рисуваш?“, „Изобщо не рисувам, не мога.“ Помня го от едно време – малодушен, отстъпчив – носи ми чантата, играе на топчета. И все не улучва. „Нарисувай ми една овца!“ – бях му подарила „Малкият принц“ за рождения ден. Той скочи „Шегуваш ли се?“ Обърна ми гръб. Тръгна към вратата. Не го спрях. Онемях.

Не знаех какво да ѝ кажа, тя и не чакаше. След време продължи:

– Не го потърсих, не посмях. По едно време научих, че се е махнал от България. Какво беше станало? Дали не си беше тръгнал, за да се избави от ония? В някакъв смисъл бях го изгонила – аз, разбираш ли?

– Стига, моля ти се – минало!

– Минава ли миналото?

Трябваше да сложа край на тази тема:

– Не попита защо съм тук?

Реших се да я посветя в мисията си, ТОЙ беше от нейните среди. Из разклоненията на апарата в града по онова време се случваха странни засечки, можеше да го е срещала. Знаеше ли какво точно е станало с него, накъде водят следите му? Изгубени в бъркотията? Кога? Къде? От кого? Изгубени в лицата си? Той, тя, аз… Кой в кое? Пред кого? Ние, вие, те, кой?

Даваше вид, че внимава, но едва ли я интересуваше. Мълчеше. Чуваше ли ме? Искаше ли да чува?

Смених темата.

– Виждала ли си куче, което си смее? Едно време пишехме съчинение по картинка. Нося си тази история в чантата. – извадих листа. – Написах я на самата дата, не може да не я помниш – 10 ти ноември! – не разчитах, че тя ще почне да чете, зачетох аз.

КУЧЕШКА УСМИВКА

Започва с усмивката на едно куче. Само хората имат привилегията да се смеят! (Освен обществени, сме и смеещи се животни.) Този весел помияр възнаграждаваше с кучешка усмивка всеки залък хляб: „Гледай, това куче се смее! Наистина!“ – до мене стоеше някаква непозната. Да откриеш ентусиазъм на улицата, където хората си кимват разсеяно, потънали в служебни неволи и семейни грижи, беше чудо.

В квартала с улички с весели имена се бяхме заселили горе долу по едно и също време. По едно и също време из същата градинка, (мърлява,) разхождахме децата си, понасяхме спирането на тока, поправките на водопровода, опашките за мляко, за топъл хляб, за портокали по Коледа, разнебитените тротоари, очукания асфалт…Със старите гланцирани листове от календара, постилах долапите в кухнята по Великден. След май следваше юни, след юни…Лято, есен, зима и пак пролет. Така и стигнахме до промяната! Последваха изборите, с тях – и новите надежди, новите телевизии, новите политически разправии, новите правителства… Същите дупки по асфалта, смалени пенсии, смалени надежди – всичко, което от смеещи се лека полека ни направи озъбени животни. Смеещите се останаха във вид на платена публика по шоута. Общото унижение, с което новите времена ни дариха, сплотява по-лесно от всяка солидарност. Нас то ни обедини (озъби) във всеобщо ожесточение. СОЛИДАРНОСТ не значи толкова сътрудничество, колкото заедност. Като изключим днешните финансово стопански „заедности!“, тя ни е сплотявала два три пъти през гордата ни 1300 годишна история!

С тази жена, срещната на тротоара, освен страниците от календара, които свършваха в кухнята, ни събра дарбата на кучето да се смее. Носехме му остатъци от храна, заставахме една до друга, търсехме му име: „Хахо, Кучо…“ Не знаех името ѝ, къде живее, какво работи, не я и попитах. Говорехме си работи, които не се помнят – пръсват се из прахоляка, стоят във въздуха – придават ведрина на деня. Ще ми се да вярвам, че човешките присъствия остават като част от светлината – блясъци в сиянието ѝ, духчета в духа ѝ.

Понякога жената водеше под ръка много възрастен мъж – едър, с побеляла грива. Тежки вежди прихлупваха очите му. Неин мъж? По-скоро баща. Веднъж на една от уличките с весели имена, между няколко къщи с дворчета, все още!, попаднах на къщата им. Спретната градина зад кована ограда. Стояха навън. Под широката стряха имаше разнебитена кучешка колиба. Тези хора изглежда са гледали куче – от това и привързаността им към уличния пес. „Поздрави от Кучо“, казах. „Искаш да кажеш от Хахо“ отговори ми тя. Поусмихнахме се – беше шифърът ни за заедност. Възрастният мъж, притворил очи, се припичаше на слънце. Приветливо кимна, кимнах му и аз.

Обичах да минавам край тях, излизахме заедно, хранехме кучето, приказвахме. Случката, която ни сближи, се удължи – беше вече история. Траеше години.

Новата преса ни връхлетя едновременно с промяната. Вестници, вестници… Четяхме жадно наред! През едрите заглавия започнаха да извират факти.

Плоският едноизмерен свят придоби дълбочина. (Потъвам в нея, озръщам се за дъно!) Един ден попаднах на кратко съобщение: На уличката с весело име, на някакъв номер, (къщата на новите мипознати?) живееше един от убийците в Белене! Пишеха името му. Майстор на смъртта. Тояги и тръби. Кал. Прасета… Изтичах ужасена към къщата. Минах колкото може по надалеч. Гледах за номер на вратата. Нямаше. (Дали не го бяха свалили?)

На мястото на две от предишните къщички, (с кои номера?), строяха блок. Старият човек, бащата, така и не научих как се казва, беше на двора. Затворил (скрил?) очи, той се припичаше на слънце. Около него – слънчица невени, небесно сини незабравки, преливащ през оградата люляк…Лекомислена пролет. Дремеше, отпуснат блажено на пейката. Едър, заплашително неподвижен. Скулптирана от светлината, фигурата му тежеше. С грамада от минало? Помнеше ли го? (Хора като него смеят ли да помнят?) Беше ли убиецът от Белене? С когото всекидневно се поздравявах? Бащата на усмихнатата женица, с която си говорехме за кучета?

Шарена градина, улица с весело име и куче – шифър за заедност? Някъде наблизо, в светлото, – старец, примигващ срещу слънцето.

На мястото на къщата с градинка сигурно вече са издигнали блок. Хората предпочитат да живеят в блокове.

Улицата е със същото весело име.

* * *

Всичко мълчеше. И Марги. Беше настъпил дългият есенен залез. В очите ни – оранжево слънце, отгоре му – графика от черни клони в разпарцаливена украса от листа. По едно време обърна лице към мен:

– Ти си започнала да пишеш?

– Не публикувам – не заслужаваше друг отговор, въпросът ѝ беше формален.

– Това какво общо има с тебе? – изгледа ме с недоумение.

ЖИВЕЕНЕТО!

(Не знаеше ли какво е? Да се облечеш, да си направиш кафе, да отговориш на телефона. Заема времето – отнема времето, то се смалява – става поносимо. После? Ключът ти го няма, разливаш си чая, някой говори глупости. Мънички неприятности, отместват по-големите. Има и – да ги наречем – приятности, толкова обикновени, че не ги забелязваш – приказкина крак, есенно слънце, кучешка усмивка – приспособления срещу болката.)

Не се опитах да ѝ обяснявам. Можеше ли да прояви интерес към работи, които не я засягат? За мое учудване обяви:

– Запазих някои връзки. Нищо че мъжът ми го няма. Искаш ли да го публикуваме?

– Не съм мислила.

– Ами помисли!

Хвана ме под ръка, придърпа ме към себе си:

– Динко бил тук. Канел се да продава къщата. – Застана лице в лице с мене. – Защо не му се обадиш?

– Да не си решила да я купиш?

– Подписва картините си „Динко“. Имам няколко. Мога да направя галерия.

(Динко? Дали той не е бил единствената ѝ любов? В детството може да наместиш каквото си искаш, има място.)

Откакто заговорихме не преставах да преглъщам един въпрос. Накрая попитах:

– Ти червени пари ли имаш?

– Не бях готова за униженията на бедността. Изпитвала съм ги.

Готови за бедност няма.

Из книгата „Ние – негероите“ на Рада Москова, София 2012, изд. „Факел“.

Публикува се със съгласие на издателя.

Рада Москова е родена на 3 май 1933 в Габрово. През 1960 г. завършва Висш медицински институт. Работи като медик в Габрово, а също и като драматург в Централния куклен театър, в Народния театър за младежта (1962-1980) и в Кукления театър (1981). Автор е на няколко куклени пиеси, сред които „Разсърдените букви“ и „Бръмчилото“. Сред най-известните и книги са „Пеперудка“ (стихове за деца,1968); „Хей, конче!“ (приказки,1982); „Парчета от време“ (стихове,1995).

Коментари (2)

- 28-02-2013|Боряна Пирьова

С Рада Москова сме почти връстници. Освен това сме колеги по образование – медицина. Филмът „Куче в чекмедже“ ми е льбим, гледала съм го много пъти и винаги му се радвам. Обичам да слушам оригиналните мисли на Теди в неговите телевизионни интервюта. Радвам се, че умението ѝ да пише е дало резултат в тази книга, в която се чувства дълбочината на промените в душевността на хората предизвикани от живота в комунистиското време.

- 04-03-2013|Д-р Георги Карев

Чудесно, колега Москова! Завиждам Ви с бяла завист и Ви поздравявам най-сърдечно за прекрасното произведение. Веднага се опитах да си поръчам книгата Ви от издателството, но за огромно мое съжаление тя се оказа изчерпана.

Навремето в своята книга „Парламентарните грешки по Фройд“ (Унив. изд. Св. Кл. Охридски, 1998) включих като приложение есето си „Открито писмо до дъщеря ми“, където съм разказал подобни неща от моя живот и от живота на жена си. Но не всичко съм разказал там. Когато му станах зет, тъстът ми от доста години беше железничар на гара Каспичан. Но като спомен от петте години, прекарани в Белене на 300 гр. хляб дневно при убийствен физически труд, бяха му останали мъчителни комплекси по отношение на хляба. Много и много пъти съм ставал свидетел на такъв разговор между него и тъща ми:

– Гълъбено, провери дали имаме достатъчно хляб!

– Абе, Кольо, нали преди половин час се върна от фурната и донесе два хляба, може ли да си забравил?

– Нищо, нищо, ти провери! Да не вземем да останем без хляб!

Жена ми, светла ѝ памет, беше детска лекарка, напълно реализирана в живота. Но и досега често се питам дали поне веднъж в живота си е имала такъв шанс и такива перспективи като дъщеричките и снахичките на тези, които бяха изпратили баща ѝ в Белене: като Данчето Христова, Ирина Бокова или Меглена Кунева.

Още веднъж Ви благодаря за вълнуващия опус!

„Сексуализацията“ на една религия

Автор: Олга Тодорова

(Kъм проблема за българските възрожденски визии за исляма)

Активно развиващите се напоследък имаголожки изследвания, за чието навлизане в България има огромен принос проф. Надя Данова[746], без съмнение внесоха един силен нов акцент в осмислянето на българския преход към Новото време (ХVІІІ–ХІХ век), традиционно именуван в националната историография „Възраждане“. Българското Възраждане, както убедително показаха тези изследвания, е епоха, когато формиращата се нация утвърждава колективния си идентитет и изобретява легитимиращата я в собствените ѝ очи митология не само посредством активно пропагандиране и възвеличаване на „своето“, но и чрез категорично отграничаване от и противопоставяне на „чуждото“. Създадените по този начин образи на „другостта“, макар и да съдържат в себе си известно рационално зърно (явявайки се донякъде отражение на един реален опит от непосредствено общуване с „другия“), в същото време са силно зависими от различни наследени от миналото нагласи и представи, които не само се наслагват върху живите възприятия, но и могат да ги „преформатират“ по свой образ и подобие. Освен това, въпреки че се влияят от конкретиката на текущия момент и въпреки че са динамични, а понякога даже податливи на радикални промени, образите на „другостта“ притежават и неприятното свойство твърде лесно да се трансформират в стереотипи, които на свой ред сами започват да играят ролята на незаобиколим и изпълнен с конфликтност фактор в обществено-политическия живот.

Гореспоменатите постановки, вече превърнали се в христоматийни, са многократно проверени и потвърдени в научната литература, посветена на рецепцията на всевъзможните етнически и религиозни „другости“, с които българинът се сблъсква в рамките на мултиетничната и мултирелигиозна Османска империя. Те важат с пълна сила и за онзи образ на „другостта“, който през целия период на османското владичество българите възприемат като „най-друг“ от всички „други“ – образа на „турчина“. Поради простата причина, че той съвместява в себе си чертите на едно не само етническо, но и религиозно различие, като на всичкото отгоре представлява и вековният чужд политически господар, този образ безспорно изпъква като един от най-негативните и в същото време – най-стереотипизирани и статични образи, които е родило българското колективно съзнание[747].

Проблемът за българските възрожденски визии за исляма, който се опитваме да повдигнем чрез настоящата статия, при все че не се покрива изцяло с темата за образа на „турчина“, безусловно стои в тясна връзка с нея. Всъщност самата идея да започнем да разплитаме ислямската „нишка“, дойде от усещането ни за един осезаем дефицит в досегашните проучвания върху образа на „турчина“, които по наше убеждение неоправдано неглижират исляма в качеството му на един от ключовите фактори, предопределящи отношението на възрожденския българин към „турците“. Изхождайки по всяка вероятност от иначе принципно вярната (но не и когато бъде доведена до абсолют) постановка, че през Възраждането съзнанието на българите започва ускорено да се секуларизира, учените като че ли са склонни с лека ръка да подминат всички онези „дребни“ детайли, които загатват за религиозните антипатии на човека от ХVІІІ–ХІХ столетие. За подценяването на религиозния фактор при изграждане образа на „турчина“ със сигурност допринася и още едно обстоятелство, а именно че самите теми, които най-често дават повод на българските възрожденци да разсъждават по адрес на „турците“, включително и за тяхната религия, са теми, изразително светски. Като най-експлоатирана сред всички тях се очертава без съмнение темата за съдбата/неуспеха на танзиматските реформи[748]. В резултат от всичко това някак на заден план остава фактът, че в самата възрожденска литература и публицистика негативните характеристики на „турчина“ често се извеждат под една или друга форма тъкмо от исляма. Понякога тази почти неразривна връзка между отрицателните качества на „турчина“, от една страна, и неговата вяра, от друга страна, е експлицитно изразена; друг път (и това е може би по-разпространеният случай) тя просто се имплицира, но достатъчно прозрачно. Впрочем струва си тук да се отбележи, че на българска почва през ХІХ век терминът турчин, макар и вече силно етнизиран[749], все още не функционира като чист етноним. Както в предходните столетия, той продължава да е натоварен с едно двойствено етноконфесионално съдържание и да се възприема като синоним на „мюсюлманин“ (това е и причината, поради която изписваме турчин в кавички). Ислямът, с други думи, се осмисля като „второто Аз“ на „турчина“, което е още една причина да се заинтересуваме от това, как мюсюлманската религия се проектира върху съзнанието на българите.

Ограниченият обем на тази статия не позволява да се представи всеобхватно изложение върху българските възрожденски интерпретации на исляма. Ето защо решихме да организираме изложението около един единствен мотив, чието присъствие в българските възрожденски писания обаче е изключително масирано и натрапващо се. Този мотив, който в заглавието сме нарекли „сексуализация“ на мюсюлманската религия и който може да се тълкува като частен случай на една по-обща тенденция за „соматизация“ на мюсюлманската „другост“ (сиреч за принизяването ѝ, като ѝ се приписват всевъзможни най-груби и разюздани проявления на телесното) [750], всъщност функционира като един пар екселанс „вътрешен ориентализъм“[751], чиято явна цел е да деградира исляма и да го лиши от всякаква претенция за възвишеност, като го асоциира единствено с плътското, разврата и въобще – с „материално-телесната долница“.

За всеки що-годе запознат с историята на балканските народи под османска власт, в т. ч. и българския, са пределно ясни генералните предпоставки, които предопределят враждебното отношение на тези народи към исляма. В една мюсюлманска империя като Османската, в която представителите на неислямските изповедания в течение на векове са поставени в ролята на „втора категория“ поданици, това отношение не може да бъде по-различно. Ако прибавим и постоянно протичащия процес на ислямизация, който минира отвътре заварените християнски общности и поставя под сериозна угроза техния интегритет, лесно ще разберем защо ислямът наистина е бил трън в очите на покореното население и неговия интелектуален елит. Погледнато от този ъгъл, охулването на исляма представлява типично „оръжие на слабия“, чрез което той се опитва да отстоява себе си в една доминирана от чуждата религия обществена среда. Тези най-общи съображения обаче не са достатъчни, за да обяснят голямата популярност именно на моралистичната критика срещу исляма. Причината за тази популярност вероятно се крие преди всичко във факта, че моделът на сексуални и брачни отношения, който османските нашественици донасят със себе си, коренно се различава от отдавна утвърдилия се на Балканите християнски модел. Разрешената полигамия, възможността за неограничено използване на робини-наложници, позволените смесени бракове, лесните разводи – всички тези черти на ислямския сексуално-брачен модел[752] със сигурност са шокирали и скандализирали християнина. Колкото и парадоксално да звучи обаче, широкото разпространение на мотива за свръхсексуалния ислям в книжнината на покорените народи се дължи и на това, че мотивът „заиграва“ точно с онази част от живота на мюсюлманите, която е била най-трудно достъпна за външни и особено за друговерски погледи. Би следвало да си даваме сметка, че светът на мюсюлманските междуполови взаимоотношения в много голяма степен си остава загадка за християните. Те го познават твърде повърхностно. Те просто няма как да проникнат по-надълбоко в този подчинен на шериатското изискване за стриктна полова сегрегация и женска изолация свят, който съществува укрит зад стените на харемите и зад плътните женски фереджета[753]. Но тъкмо енигматичността на този свят го превръща в особено благодатен обект за „въобразяване“ – при това „въобразяване“, което с лекота може да мине за истина. Защото затвореността на този свят практически не позволява да бъдат опровергани дори и най-безпочвените фантазии по негов адрес.

В научната литература проблемът за изкуственото или най-малкото пресилено „сексуализиране“ на исляма и за политическата инструментализация на това „сексуализиране“ за целите на национализма или колониализма се поставя не за първи път[754]. И до този момент обаче българските изследователи като че ли се интересуват от един единствен аспект на проблема, а именно – от литературните и фолклорните образи на сексуалното насилие, упражнявано от османския завоевател и господар над представителки на завладяното християнско население. Доколкото ни е известно, с изключение на няколко статии на Надежда Александрова, посветени на репрезентациите на харема в българската предосвобожденска белетристика[755], досега проблемът не е бил по-широко адресиран. Възприемайки написаното от Александрова като една полезна отправна точка, ние обаче ще пристъпим към мотива за „сексуализацията“ на исляма в българската възрожденска книжнина от един малко по-различен, не толкова литературоведски, колкото по-общ културноисторически ъгъл. Задачите, които си поставяме тук, се свеждат до това – да се опитаме да изясним откъде този толкова разпространен по време на Българското Възраждане мотив черпи своята сила и върху какви по-стари стереотипи паразитира; чрез какви механизми и до каква степен изкривява той реалния образ на ислямската „другост“; доколко еволюира и дали тази негова еволюция по някакъв начин е свързана със злобата на деня и как в крайна сметка той участва в съграждането на „образа на врага“ като важен съставен елемент от националната митология[756].

Тук за целите на анализа подбрахме няколко текста, които, макар и жанрово не съвсем еднородни, биха могли най-общо да се определят като текстове с публицистичен характер[757]. Онези от тях, които не са публицистични в буквалния смисъл на думата, принадлежат или към исторически предхождащи публицистиката, или към „гранични“ ней жанрове, които все пак се родеят повече с публицистичното слово, отколкото с художествената проза. Текстовете са излезли изпод перото на трима работили в емиграция крупни български възрожденски автори и политически дейци, съответно от началото, средата и третата четвърт на ХІХ век. Този избор – както на текстове, така и на автори – не бе случаен в нито един от своите пунктове. Преди всичко, насочихме се към публицистиката (в най-широк план) с ясното съзнание, че в сравнение с фикционалната литература тя изисква от изследователя много по-малко догаждане и „четене между редовете“ и в този смисъл дава възможност по-лесно да преценим позицията, пък и познанията на възрожденските автори по интересуващия ни проблем – исляма. На второ място, критерият „емиграция“ също бе въведен умишлено. Презумпцията тук бе, че за разлика от колегите си, които са творили в границите на Османската империя и които по разбираеми причини не са можели да си позволят особено волнодумство по една толкова „деликатна“ тема като ислямската[758], дейците в емиграция са били в къде-къде по-слабо подвластни на ограниченията на цензурата и автоцензурата. И най-сетне, чрез разгледаните по-долу трима автори, които персонифицират три последователни етапа от развитието на българските борби за национална еманципация, се постарахме да обхванем относително равномерно преодосвобожденския отрязък от ХІХ столетие с надеждата техните произведения да ни позволят да очертаем, макар и най-грубо, известна еволюция при разработването на интересуващия ни мотив.

* * *

Изследването на отношението към която и да е модерна или ранномодерна „другост“ почти винаги принуждава учения да отправи поглед назад, към много по-отдалечени епохи, за да подири в тях корените на това отношение. Нашата тема също налага подобен ретроспективен подход. Тя изисква на всяка цена да направим един, макар и бегъл, преглед на развитието на християнските представи за исляма през вековете, тъй като българските възрожденски трактовки на исляма не се появяват на празно място..

Според много точното наблюдение на Бърнард Луис начинът, по който в предмодерната епоха християнството и ислямът се възприемат взаимно, зависи както от последователността, в която възникват тези две световни религии, така и от глобалния политически контекст, в който се разгръща конфронтацията помежду им. Със самочувствието на изповядващи една по-“млада“ и по тяхно убеждение много по-съвършена вяра, мюсюлманите гледат на предхождащите монотеистични доктрини – юдаизма и християнството – като на едни вече поизживели времето си „проекти“, триумфално надминати и до голяма степен обезсилени от исляма. Всъщност, макар великодушно да признават заслугите на старозаветните и новозаветните пророци за разпространението на Божието слово, последователите на исляма вярват, че в края на краищата Божествената истина, в нейния същински блясък и пълнота, е доведена до знанието на хората именно от Пророка Мохамед – „печата“ на пророците. Нещата стоят съвсем наопаки от гледна точка на християните. За тях всяко учение, появило се след Христа, изглежда излишно и фалшиво и следователно не може да бъде квалифицирано другояче, освен като недопустимо отклонение (ерес) от единствено правилната християнска догма. И наистина, на първо време християнската религиозна мисъл третира исляма просто като една от множеството християнски ереси, най-често уподобявайки го на арианството (собствено казано, тъкмо от това уподобяване се ражда и терминът мохамеданство, с който и до ден днешен много християни наричат исляма). Постепенно обаче под напора на събитията този възглед започва да се променя. От съществено значение за тази промяна е фактът, че кажи-речи през цялото първо хилядолетие след възникването на исляма, което е и време на активна мюсюлманска военна експанзия срещу християнския свят, последният изпада най-често в позицията на губещата страна. Християнските загуби при това се измерват не само в територии, но и в „души“ – вследствие обръщането на покореното население към религията на завоевателя. Притисната от победоносния ислям и пребиваваща в постоянен страх от него, християнска Европа не може да си позволи лукса да се отнася с пренебрежение към един толкова опасен противник. Ето как в противовес на мюсюлманите, чието съзнание както за верско, така и за геополитическо превъзходство обуславя сравнително слабото им интелектуално любопитство към християнската религия, а оттам – и ниския градус на полемичен жар спрямо нея[759], християнският свят – и Западният, и Източният – още през Средновековието създава една богата книжнина, насочена срещу исляма. За нас по разбираеми причини интерес тук представлява само антимюсюлманската традиция на православна Византия – дотолкова, доколкото от християнизацията си насетне средновековна България кръжи именно във византийската духовна и културна орбита.

Запознанството на византийците с исляма започва почти веднага след смъртта на Пророка Мохамед. Първоначално то се осъществява най-вече чрез проникващите на византийска територия антимюсюлмански съчинения, писани от православни духовници от земите на Халифата. Тази ранна полемична литература, която се опитва не толкова да громи исляма, колкото да защитава християнството от мюсюлманските обвинения (например в политеизъм – заради почитането на Светата Троица, в идолопоклонство – заради почитането на иконите и пр.), издава едно твърде повърхностно познаване на ислямската свещена традиция и в частност – на Корана. Симптоматичен е фактът, че Йоан Дамаскин, един от пионерите в жанра, поставя исляма сред християнските ереси. Но въпреки че с течение на времето византийците разширяват и задълбочават познанията си върху мюсюлманските догми и култ, а антимюсюлманската полемика придобива един по-разгърнат и систематичен характер, като постепенно стига до разбирането за исляма като една коренно различна от християнството религия[760], от идейно-съдържателна гледна точка атаките срещу исляма не се променят кой знае колко. Те се движат по няколко основни направления (теологично, моралистично и политическо)[761] и се реализират посредством един устойчив набор от мотиви, заложени още в ранните полемични творби. Един от тези мотиви, който минава като червена нишка през цялата византийска антимюсюлманска книжнина, е изобличаването на исляма като хедонистична, подчинена на низки страсти и в крайна сметка – дълбоко аморална религия. Обичайно разработката на този мотив включва два елемента: първо, критика на мюсюлманския брачен модел и особено на разрешената от мюсюлманския закон полигамия (без обаче да се държи сметка за действителните ѝ мащаби, които никога и никъде в ислямския свят не са особено големи), и второ, охулване на мюсюлманската представа за рая (чийто чувствен облик християнските автори силно хиперболизират)[762].

Мотивът за неморалната същност на исляма е засвидетелстван и в българската средновековна литература, при това далеч преди българите да се превърнат в реален обект на мюсюлманската експанзия. Мотивът се появява например в онази част от Пространното житие на Константин-Кирил Философ, където е описана т. нар. сарацинска мисия на бъдещия славянски първоучител и светец от 40-те или 50-те години на ІХ век[763]. В хода на ожесточения теологичен диспут, който води с „агаряните“, светецът не просто защитава християнството от мюсюлманските нападки, но и притиска своите опоненти на тема сексуален морал. Пророкът Мохамед, изтъква Константин-Кирил, „всъщност не ви е научил на нищо: щом като не е обуздал гнева ви и похотта ви, а ги е разпуснал…“[764] Същия мотив откриваме и в някои български агиографски творби от ранните векове на османското владичество. В датиращото от средата на ХVІ век Мъчение на св. Георги Нови Софийски, да речем, мюсюлманската религия е квалифицирана като „удобно учение, плътска измислица“, а раят, пропагандиран от „лъжепророка“ Мохамед, е описан като място на „плътско сладострастие“ и „блудно смешение“[765]. Дори само от тези примери ясно личи, че както по време на средновековната българска държава, така и през османската епоха българските книжовници са познавали византийската антимюсюлманска традиция и са следвали заложените в нея теми, мотиви и аргументация. Както ще видим по-долу, към тази традиция се придържа и Софроний Врачански – най-ранният от избраните от нас трима възрожденски автори, върху които ще се съсредоточим тук.

* * *

Врачанският епископ Софроний (1739–1813)[766] е не само първият, но като че ли и единственият български книжовник от епохата на османското владичество, който се опитва да предостави на сънародниците си едно цялостно и пространно, макар и далеч не оригинално изложение върху исляма.

Текстът, за който става дума, в никакъв случай не е непознат за науката[767], но в сравнение с другите Софрониеви творби никога не се е радвал на особено внимание от страна на изследователите – може би именно поради неоригиналния си характер. Този текст, нека припомним, представлява превод-преработка на едно от съчиненията на молдовския принц и виден балкански интелектуалец Димитрие Кантемир (1673–1723). Написано по поръка на руския цар Петър І във връзка с подготвяния от него т. нар. Персийски поход, в хода на който на русите предстояло да преминат през Кавказ и да се сблъскат с тамошното мюсюлманско население[768], съчинението на Кантемир, което е на латински език, веднага бива преведено и на руски. Именно от това руско издание под заглавие „Книга систима или состояние мухаммеданския религии“ (Санкт Петебрург, 1722) се е ползвал и Софроний.

Софрониевият превод-компилация на „Книга систима“ не е направен самоцелно. Врачанският епископ го включва в един свой сборник от три части, посветени съответно на всяка една от трите монотеистични религии (оттук и условното име, под което сборникът става популярен в научната книжнина – „Книга за трите религии“), чийто ясен замисъл е да се открои превъзходството на православието над останалите две „вери“ – юдаизма и исляма. Не се знае какво точно провокира изготвянето на този труд, но е ясно, че Софроний го завършва около 1805 г. в Букурещ, където успява да се пресели две години по-рано, напускайки обхванатата от страшните кърджалийски размирици своя родина. Вероятно не само потресът от преживяното по време на голямата анархия в европейските провинции на Османската империя, но и цялостната политическа обстановка от онова време, която способства за засилването на политическата активност сред покореното балканско население[769], катализират у Софроний желанието да излезе с един остър текст, насочен срещу господстващата в империята религия – исляма. Mо неизвестни причини приживе на Софроний ръкописът на „Книга за трите религии“ не е публикуван. Той не е издаден цялостно и досега. За щастие обаче от този ръкопис, който днес се съхранява в Публичната библиотека „Салтиков-Шчедрин“ в Санкт Петербург, са обнародвани някои подбрани части, в т. ч. и от „ислямския“ му раздел[770], което представлява една достатъчна база за разсъждения по избраната от нас тема.

Редно е да се подчертае, че „Книга систима“ е писана от безспорен познавач на османската действителност. Като син на молдовския господар и потенциален наследник на неговия престол Д. Кантемир прекарва повече от 20 години в османската столица в качеството си на почетен заложник, чието присъствие трябва да гарантира лоялността на баща му към султана. За образования принц с енциклопедични интереси този престой не e загубено време. В Истанбул Кантемир изучава турски, арабски и персийски, общува активно с висши османски сановници и въобще има шанса да се запознае отблизо с мюсюлманските вярвания, нрави и стил на живот, които впоследствие описва в своите произведения[771]. Въпреки изчерпателното, детайлно, а на много места и изключително достоверно изложение върху мюсюлманските догми и култови практики обаче, общият дух на Кантемировата „Книга систима“ е дух на грубо отрицание на исляма[772]. Авторът не пести оскърбителните квалификации, често интерпретира фактологията твърде произволно, смесва „каноничния“ с „народния“ ислям, а в някои случаи прибавя и откровени измислици – само и само за да подсили негативния ефект. Всички тези дефекти на Кантемировия текст са възпроизведени в Софрониевия превод-компилация почти едно към едно. Врачанският епископ се придържа здраво към своята „подложка“ и не коригира неточностите на Кантемир – вероятно не само защото е предубеден спрямо чуждата религия, но и защото не владее добре материята. Преповтарянето на грешките на Кантемир започва още от Предисловието към „Книга за трите религии“, за съставянето на което Софроний използва частично предисловието на „Книга систима“. Така например, сляпо следвайки текста на молдовския принц, който се позовава на един напълно фалшив авторитет по въпросите на исляма в лицето на древногръцкия философ Порфирий, Софроний също говори за гореспоменатия Порфирий като за човек, който бил изучил и отхвърлил „Корана мохамеданскаго“ и Мохамедовия „зело смехотворный и презрянейший“ закон[773]. В действителност обаче неоплатоникът Порфирий (233 – ок. 306)[774] е роден няколко столетия преди Пророка Мохамед и естествено няма как да разобличи нещо, което по негово време не е съществувало.

Преминавайки към конкретните измерения на Софрониево-Кантемировото изобличение на исляма в аморалност, ще започнем с това, че още в Предисловието към третата („мюсюлманска“) част от „Книга за трите религии“ темата е афиширана като централна. В това Предисловие, което отново до голяма степен копира оригиналния текст на Кантемир, но което Софроний без никакви скрупули подписва от свое име, идентифицирайки се по този начин напълно с посланието му, като основна цел на изложението е изтъкната необходимостта да се разкрие същината на Мохамедовото учение, за да се предотвратят бъдещи „прелъстявания“ (т. е. помюсюлманчвания). Ислямът, внушава текстът, не бил нищо повече от „плотская и безсловесная мудрования“. Чрез него се осъществявала една гигантска подмяна на ценности, вследствие на която пороци като „плотския похоти“, „необузданное вождление“, „неодержимое курварство“, „содомскии смраднии и гнуснии грехове“ и др. се почитали като добродетели. И тъй като всичко това имало огромна притегателна сила за простия народ, задачата, с която Софроний се нагърбва, е да отвори очите на читателите си за истината и така да ги удържи в лоното на християнството[775].

Идеята за извратената, похотлива и низка същност на исляма оцветява по един или друг начин цялото изложение. Тук ще се спрем само на някои по-ярки моменти, които илюстрират как Софроний, следвайки Кантемир, злоупотребява с темата и как, „надграждайки“ над реалните факти, постига ефекта на „сексуализацията“.

Един от твърде впечатляващите в това отношение раздели на Софрониевия превод на „Книга систима“ е озаглавен „Ради женския совокупления“. В него, макар да се тръгва от една принципно вярна постановка, а именно че ислямът не съзира никакъв елемент на грях в секса, стига той да се осъществява с легитимни партньорки (съпруги или наложници), е лансирана и абсурдната теза, че мюсюлманският закон вменявал сексуалната активност като изискване, валидно дори и за най-престарелите и вече полово немощни мъже. Бидейки в невъзможност да се справят с това изискване, твърди се в текста, възрастните мюсюлмани имали обичая да пускат на свобода врабчета – птици, известни като „крепки на плотское смешение“, като се надявали птичетата „да учинят плотское смешение зарад них“. Незадоволените мюсюлмански жени пък са изографисани като истински вакханки. Тези „звероподобния жени“ примамвали в домовете си някой невинен юноша и след като го подлагали на безмилостен сексуален тормоз („докле си затрий вся сила своя и кров свою докрай изпразни“), накрая го убивали, като изхвърляли трупа му „у заходное дно“ (т. е. на дъното на клозета)[776]. Изпълнената с мрачни натуралистични подробности картина цели не просто да натрапи представата за нечовешката природа на мюсюлманския „друг“ и за перверзната същност на неговата религия, но и да покаже света на исляма като обърнат наопаки свят, в който мъжете са по-безпомощни и от жени, а жените – по-агресивни и садистични дори и от най-жестоките мъже.

Друг красноречив пример за свръх-“сексуализацията“ на исляма в писанието на Кантемир, а съответно – и в авторизирания превод на Софроний, е начинът, по който там е представен хаджът – едно от петте най-важни религиозни задължения на мюсюлманите. Въпреки че шериатът повелява на кандидат-хаджиите строго въздържание (още преди да влязат в Мека, те встъпват в „ихрам“ – особен статус на ритуална чистота, забраняващ практикуването на редица иначе напълно позволени в ежедневието дейности, в т. ч. полови сношения)[777], в текста на „Книга систима“, преведен от Софроний, нещата изглеждат по съвършено различен начин. Там например се твърди, че още първата нощ след пристигането си в Мека поклонникът непременно трябвало да се „смеси“ с жена. В противен случай не му било позволено да влезе в „Мохамедовия храм“, а ако го сторел, това се смятало за смъртен грях. За организатор на целия този въображаем масов разврат е набеден меканският шейх, който бил осигурявал необходимия брой „курви“ за бъдещите хаджии. Като кулминация на мюсюлманската разюзданост е представено едно събитие, което всъщност представлява най-сакралният, благоговеен и със сигурност лишен от каквито и да било сексуални елементи момент в целия ритуален комплекс на хаджа, а именно – колективното поклонение до намиращата се в околностите на Мека планина Арафат. Според текста на Кантемир/Софроний тъкмо на Арафат поклонниците и придружаващите ги жени си устройвали истинска оргия: „тамо на оная гора три дни и три нощи седят и сас непрестанное плотское сладострастие проминуват…“ Тази оргия на свой ред е разтълкувана като един вид „курбан“ в памет на Адам и Ева, които, обяснява текстът, според Корана именно на планината Арафат „по естеству плотское смесили себе“[778]. Така, изпразнен от духовна цел и съдържание и сведен до най-ниския регистър на телесните страсти, хаджът е компрометиран, а заедно с него е компрометиран, разбира се, и самият ислям.

Десакрализацията на чуждата религия чрез пълното ѝ извеждане от сферата на духовното и вкарването ѝ в бездната само и единствено на плътското, личи и от нарисуваната в текста картина на мюсюлманския рай. Че мюсюлманската представа за рая по принцип е твърде „веществена“, не подлежи на съмнение – райското материално великолепие и изобилие са подробно и графично описани още в самия Коран[779]. Като предават, общо взето, коректно редица детайли от мюсюлманската визия за рая, Кантемир/Софроний обаче по изпитан византийски модел не пропускат да заострят вниманието на читателя върху един по-специален тип персонажи, които са част от тази визия – ослепителните красавици „хур“, които Коранът представя като непорочни деви, предназначени за награда на праведните „правоверни“. Освен това, следвайки вече не Корана, а по-късната мюсюлманска традиция, която наистина изкарва на преден план сексуалното начало в „хур“[780], повествованието на Софроний/Кантемир в края на краищата снизява мюсюлманския рай до един гигантски публичен дом, в който всеки попаднал там мъж щял да притежава къща с по 70 „ложници“ (ложета) и да разполага „на всякая ложница сас всякая девица седемдесет крати на ден“[781].

Като спираме дотук със съпоставките между „реалния“ ислям и неговата Софрониево/Кантемирова репрезентация, ще ни се да отбележим нещо твърде важно. При все че Софроний прекарва немалка част от живота си в една смесена християно-мюсюлманска среда[782], това по никакъв начин не личи от разгледания по-горе негов текст. Всъщност, въпреки че в житейския път на врачанския епископ е имало моменти, в които той от собствен опит е могъл да се увери, че далеч не всичко в мюсюлманските нрави е било чак толкова прогнило (показателен е например онзи епизод от биографията на българския епископ, когато, бягайки от кърджалиите, той бил приютен не просто в дома, а в самия харем на един състрадателен плевенски мюсюлманин – за ужас на „кадъната“, която се чудела как да укрие лицето си от неочаквания гостенин[783]), тези положителни впечатления не намират място в „Книга за трите религии“. Така личният опит е „забравен“ и пренебрегнат в името на основната идея на произведението – да бъдат пределно противопоставени своята и чуждата религия и да се постигне максималното очерняне на последната.

* * *

Между поколенията на Софроний Врачански и Георги Стойков Раковски (1821–1867)[784] лежи малко повече от половин столетие – един не особено дълъг, но изпълнен с голяма динамика исторически отрязък, в рамките на който както самата Османска империя, така и животът на подвластните ней народи се изменят драматично. Така, ако Софроний живее все още в епохата на „стария режим“, то младостта на Раковски съвпада с началото на Танзимата – наченатите от османската власт под европейски натиск реформи в буржоазен дух, които трябвало да проправят пътя към модернизацията на империята. Ако по времето на Софроний пулсът на зараждащото се национално съзнание едва-що се напипва, то по времето на Раковски българското национално движение (виден идеолог и деец на което се явява и самият Раковски) вече набира скорост и се разгръща в борба за национална просвета, за независима църква и за политическа еманципация. Ако като умонастроение Софроний е рожба колкото на Новото време, толкова и на Средновековието, а книжовното му дело носи отпечатъка не само на идеите на рационализма и Просвещението, но и на типичния за балканската късносредновековна интелигенция религиозно-клерикален манталитет, то Раковски е една по-скоро модерна личност, а разноликото му творчество (публицистика, поезия, художествена проза, опити за исторически и етнографски изследвания и пр.) има подчертано светски характер.

Фактът, че е представител на израстващата новобългарска секуларна интелигенция обаче, естествено не пречи на Раковски да се произнася и по религиозни въпроси, включително и по въпросите за исляма. Тук ще се концентрираме най-вече върху едно негово произведение, което може да ни даде добра представа за това – какво Раковски знае и мисли за исляма. Произведението, за което става дума, е „Изтуплений дервиш или Възточний въпрос“, една, по определението на самия автор, „басноповест“, която Раковски пише в Одеса през 1858 г. и която така си и остава недовършена и непубликувана преди смъртта му. Повествованието в тази творба, която М. Арнаудов определя като „наполовина литература, наполовина публицистика“[785], се крепи на една фантастична фабула: докато двамина французи седят в едно истанбулско кафене и обсъждат Източния въпрос и османските реформи, в разговора им неочаквано се намесва един дервиш-бекташ, който им разказва как веднъж, под въздействието на хашиша, бил успял да се възнесе за кратко време на онзи свят и да чуе какво си говорят там покойните вече султан Махмуд ІІ и неговият сподвижник, великият везир Решид паша, за печалната съдба на започнатите приживе от самите тях реформи[786]. Централната идея на произведението без съмнение е да покаже упадъка и тоталния провал на реформите в Османската империя, но не това ни занимава в случая. Онова, което привлича интереса ни с оглед на избраната тук проблематика, е една единствена, макар и доста пространна бележка под линия, с която Раковски иска да осветли читателите си по някои главни положения на мюсюлманската религия.

В тази бележка изложението върху исляма започва с прочутата мюсюлманска формула на засвидетелстването (т. нар. шахада, гласяща, че „няма друг Бог, освен Аллах, и Мохамед е неговият Пророк“), която Раковски определя като „турское главное исповедание“[787]. Справедливостта изисква да се признае, че макар понятието „изповедание на вярата“ да не фигурира в мюсюлманския речник, опитът на Раковски да използва познатия му християнски термин по отношение на шахадата не е съвсем неоправдан – дотолкова, доколкото формулата на засвидетелстването действително отразява в синтезиран вид сърцевината на ислямското учение. Много по-сериозно обаче става разминаването между реалност и авторови интерпретации по-нататък, където Раковски се спира на т. нар. от него мюсюлмански „тайни“ или „шартове“. В исляма, както е добре известно, няма тайнства в християнския смисъл на думата, като от тази гледна точка терминът „тайни“ е подвеждащ. Но употребата му от страна на Раковски едва ли е случайна. Възвеждайки в ранг на „тайни“ някои от знаковите мюсюлмански религиозни практики и ритуали, нашият автор сякаш се опитва, съзнателно или подсъзнателно, да създаде база за сравнение между чуждата и своята религия. Четири от изброените в текста „тайни“ (молитвата, милостинята, хаджът и постът по време на рамазана) съвпадат с четири от общо петте основни религиозни задължения на „правоверните“, известни в мюсюлманската традиция като „стълбове на исляма“. Де факто от съвкупността на „тайните“ е изключен само първият „стълб“ на исляма – шахадата, на която, както видяхме, Раковски придава едно по-особено, обобщаващо значение. За сметка на това към своя списък от мюсюлмански „тайни“ Раковски причислява още три обреда, всички те пораждащи асоциации с телесната „долница“ и сексуалността (обрязването, ритуалното измиване и брака), с което броят на „тайните“ става общо седем, т. е. точно толкова, колкото са и християнските тайнства[788]. Така чуждата и своята религия са поставени под един удобен с оглед на съпоставянето им „общ знаменател“ и за бъдещия читател остава възможността сам да направи паралел между седемте християнски тайнства и (мнимите) седем мюсюлмански „тайни“, като резултатът в полза на християнството, разбира се, е предпоставен.

Веднага трябва да отбележим, че в разглеждания текст Раковски се опитва да „сексуализира“ исляма навсякъде, където му се отдава и най-малката възможност за това. Например в частта, посветена на ритуалното измиване, той внушава, че според мюсюлманските разбирания то автоматически очиствало вярващите от всякакъв грях. По този начин обаче се провокирала една неспирна греховност. „И така творят всяко зло, и телесни извънестествени похоти изполняват и чистят си грехове с миянье!!!“ – възмутено се провиква Раковски[789]. В частта за мюсюлманското поклонничество авторът също намира начин да изведе на преден план сексуалната разпуснатост на мюсюлманите. За разлика от Кантемир/Софроний, чиито разкази за чудовищни оргии по време на хаджа са изцяло плод на фантазия, Раковски изхожда от реални на пръв поглед факти. По-точно, той се позовава на реалното шериатско изискване по време на хаджа поклонничките непременно да бъдат придружавани от съпруг или близък кръвен роднина от мъжки пол, както и на реално практикувания във връзка с това изискване обичай вдовиците, които искали да извършат хадж, да сключват формален временен брак с наемани специално за тази цел мъже. По правило веднага след приключването на хаджа тези бракове били разтрогвани[790]. Раковски обаче никак не е склонен да приеме фиктивния характер на въпросните бракове. Тъкмо обратното, той е категоричен, че „разумява ся, че тойзи времений мъж трябва да изпълни брачния длъжности къту законний мъж!!!“[791]. С внушението за тоталната липса на морални задръжки у мюсюлманските вдовици на практика се изчерпва и целият разказ на Раковски за хаджа. С изключение на фактологически погрешното сведение, че поклонението в Мека било „посещение на Мохамедовий гроб“[792] (което не е смисълът на хаджа), в този разказ няма да намерим никаква друга информация за мюсюлманското поклонничество, нито за някакви по-високи помисли и идеи, влагани от вярващите в този обред.

Както може и да се очаква, темата за брака дава особено благодатни възможности на Раковски да развихри своето перо, за да убеди читателя в мюсюлманския нисък морал и безразборна сексуалност – неслучайно частта, посветена на тази мюсюлманска „тайна“, заема най-много редове от бележката за исляма. Впрочем и тук, както и в цялата бележка истината съжителства свободно с измислицата и преувеличението, като те се преплитат в едно причудливо цяло. От една страна например, макар да набляга върху принизеното положение на жената в мюсюлманското семейство, включително и по линия на ислямския бракоразводен режим („всякий мюсюлманин е свободън да остави жена си без никаква виновна причина …“), Раковски не пропуска да отбележи и някои благоприятни по отношение на женския пол шериатски предписания – като да речем това, че при сключването на брак мъжът задължително трябва да обрече на съпругата си определена сума (мехр, никях), която ѝ се изплаща в случай на развод. От друга страна обаче, в изложението за брака има и куриозни неверни твърдения. Възмущението на автора на „Изтуплений дервиш“ от разрешената в исляма полигамия например го тласка към това – да завиши почти двойно максималния брой законни съпруги, позволени на мюсюлманина. Според Корана този брой е четири, но според Раковски „един мюсюлманин може да земи седем [к. м., О. Т.] жени с никях“[793]. Грубо изопачено у Раковски е и представянето на т. нар. хюлляджии (от тур.-ар. hülle, muhallil). За пояснение, според ислямските норми един мюсюлманин има право да се развежда и след това да се събира отново със съпругата си до три пъти. Но ако мъжът поиска да заживее с жена си и след третия развод, налага се тя да сключи брак с друг, като едва след консумацията и разтрогването на този „междинен“ брак, въведен от шериата с цел превенция на безразборните разводи, бившите съпрузи могат пак да се оженят. Тъкмо в помощ на двойките, изправени пред препятствието на междинния брак, възниква институцията на хюлляджиите. Това са женихи-наемници, които сключват кратковременен (и най-често фиктивен) брак с желаещите да се омъжат отново за бившите си съпрузи разведени жени. За да се осигури фиктивният характер на брака, за хюлляджии обикновено биват подбирани сексуално и/или юридически непълноценни персони – възрастни, малолетни или роби[794]. Раковски обаче, който винаги подозира у мюсюлманите най-пошлото, не само че не вярва във формалността на междинните бракове, но отива още по-далеч. Според него не само че жената, встъпила в междинен брак, била длъжна да консумира този брак, но и докато това ставало, първият ѝ съпруг трябвало за воайорства („мъж ѝ непременно трябва да чуе и действие!!!“). И за да не остане у читателя и сянка от съмнение, че това извратено поведение произтичало от самата същност на исляма, авторът провъзгласява хюлледжиите за потомци на самия Пророк и за своего рода ислямски свещенослужители – „от емирское поколение (от Мохамедовий род) турци, кои ся сматрят за священии важни лица“[795].

Последната мюсюлманска „тайна“ – рамазанският пост – е представена от Раковски в духа на стародавната християнска антиислямска полемична традиция, която изтъква частичния (обхващащ само светлата част от денонощието) и следователно непълноценен от християнска гледна точка характер на мюсюлманското говеене. По-любопитно с оглед на нашата тема обаче е, че авторът успява да „сексуализира“ подобаващо и тази „тайна“, обвързвайки я с едно особено популярно обвинение срещу исляма – в насърчаване на хомосексуалността. По време на рамазана, твърди Раковски, „бани отворени цяла нощ, а най-паче ся струва гнусное содомство“[796]. Казано мимоходом, „содомството“ (т. е. хомосексуализмът), макар да влизало разрез с ислямските норми и макар, поне на книга, за него да се предвиждали сурови наказания[797], по ред причини, които тук не е мястото да коментираме, наистина има свое запазено място в живота на Османската империя – особено в определени среди, свързани с двореца, хетеродоксните ислямски ордени, войската и пр.[798] В това отношение обаче Османската империя не е уникална. Чак до ранномодерната епоха хомосексуалният дискурс, пък и хомосексуалните практики съставляват част от ежедневието на някои страни и в християнска Европа. Както показват последните изследвания, в западноевропейското пространство хетеросексуалният модел започва да се налага като безалтернативна норма едва от ХVІІ век насетне. Окончателното му утвърждаване през следващите две столетия съвпада на свой ред с времето на активна европейска колониална експанзия на Изток. Тогава именно се натрупва и една значителна по обем – както научна, така и литературна – „ориенталистична“ книжовна продукция, изпълнена с едно високомерно (макар и не непременно лишено от известна симпатия) чувство за тотално, в т. ч. и морално превъзходство на „цивилизования“ европейски свят над Ориента[799]. В съзвучие с духа на „ориентализма“ и от висотата на вече победилата на Запад хетеросексуална парадигма западноевропейските автори често са склонни да представят всички онези отклонения от хетеро-нормата, които може да се наблюдават в ислямските страни, като някакъв феномен, който е органически присъщ най-вече на мюсюлманския свят[800]. Би могло да се предположи, че Раковски, който владее френски език и със сигурност е чел някои произведения на съвременния му „ориентализъм“ (известно е например, че той е бил запознат с трудовете на Ламартин[801]), е бил малко или повече повлиян от тях. Така или иначе обаче, със или без влиянието на „ориентализма“, сигурно е едно – че повсеместното разпространение на хомосексуалните практики, което Раковски приписва на ислямското общество, и то не само в „Изтуплений дервиш“, но и в други свои съчинения[802], определено не кореспондира с реалността.

Резонно възниква въпросът: доколко познанията на Раковски за исляма са „литературни“ и доколко – плод на непосредствено общуване с представителите на „другата“ религия. Добре известно е, че в някои моменти от своя изпълнен с превратности живот Раковски контактува твърде близко с мюсюлмани. В периода преди Кримската война например той има делови съдружници-мюсюлмани, като според някои не особено сигурни сведения, на даден етап дори му е предложено да се помюсюлманчи и да сключи брак с дъщерята на едного от тях[803]. В българската историография отдавна се води спор за това, дали през 1853–1854 г., подтикнат от обстоятелствата, Г. С. Раковски действително се е присъединил за кратко време към ордена на дервишите-бекташи, както твърдят в спомените си някои негови съвременници[804], или това „петно“ върху биографията му на безкомпромисен революционер и борец срещу османската власт му е лепнато посмъртно за отмъщение от един от неговите някогашни политически опоненти[805]. Независимо каква е истината обаче – дали Раковски е черпил сведенията си за исляма от „първа ръка“ или не, остава фактът, че неговата интерпретация на мюсюлманската религия следва една схема, която цели охулването и окарикатуряването на тази религия. Въпреки че не копира пряко известните ни по-стари образци, изложението на Раковски върху исляма не се различава съществено от тях по своите внушения на тема мюсюлмански морал. В този смисъл то свидетелства за определена приемственост със средновековната традиция, която обаче у българския революционер вече е подчинена на една актуална политическа задача – да се покажат ретроградността, религиозният обскурантизъм и моралното падение на мюсюлманското общество, което никакви реформи не са в състояние да изведат по пътя на европейския прогрес.

* * *

Подхванатата от Раковски тема за тоталната неподатливост на мюсюлманите от Османската империя на реформиране в модерен европейски дух се очертава като централна и в публицистиката на Любен Каравелов (1834–1879)[806] – една от най-крупните фигури на Българското Възраждане, чийто творчески разцвет в края на 60-те и през 70-те години на ХІХ век съвпада с най-зрелия етап от развитието на българското предосвобожденско общество. Това е времето, когато зародилите се още през първата половина на века мощни национални движения – за новобългарска просвета, църковна независимост и политическа еманципация – започват да дават реални резултати. Поставила основите на една мрежа от светски училища, сдобила се със своя преса, откърмила един, макар и все още сравнително тънък слой своя интелигенция, а от 1870 г. вече извоювала си и своя самостойна църква в лицето на Екзархията, консолидиращата се българска нация трупа все по-голямо самочувствие, разширява контактите си с европейския свят и изкопава все по-дълбока пропаст между себе си и господстващия османски ред. Така, в крайна сметка, макар да съумяват оптимално да се възползват от възможностите, отворили се пред тях вследствие на проведените от султанската власт реформи, българите оценяват тези реформи като половинчати и незадоволителни и все по-активно изпробват различни стратегии и тактики за решително скъсване с чуждия режим, включително и по пътя на въоръжената борба. За Каравелов, който до 1873 г. стои на революционни позиции, темата за невъзможния успех на османското реформено дело се превръща в истински ключова, доколкото именно от нея той черпи едни от най-солидните основания за своя политически радикализъм.

В многобройните си статии, посветени на османските реформи, Каравелов неизменно прокарва един свой очевидно любим лайтмотив – за исляма като фатална и непреодолима цивилизационна спирачка. Ислямът, според българския революционер, създава у своите последователи една почти генетична обремененост, която предварително обрича на провал всяко усилие за модернизация по европейски образец (срв. напр.: „ислямът не може да се помири ни с европейския живот, ни с истинната наука, ни с правилното образование, ни с необходимия за всеки един народ прогрес“ или „турчинът, дорде е мохамеданин… той не може да бъде човек и да живее в европейското семейство“)[807]. Потърсим ли обаче онази характеристика на ислямската религия и стил на живот, която най-силно дразни Каревелов и която именно го кара да бъде толкова категоричен относно пълната безперспективност на османското общество, с изненада ще установим, че тя лежи не толкова в сферата на детерминираните от исляма политически или социално-икономически практики, колкото в сферата на … сексуалния морал. За Каравелов светът на исляма не е само свят на средновековен фанатизъм, ревностно защищаван от „моллите“, нито пък само свят на насилие, варварство и грубо погазване на правата на друговерците, в който „само мохамеданинът е човек, а всички други народи са гяури и кучета“[808]. Най-вече и преди всичко това е свят на „хареми, олани[809], разврат, пиянство, тъпост, гнилост, идиотство и съвършено скотски страсти“[810]. Темата за упадъчността на този свят се превръща в нещо като обсесия за автора и той я прокарва упорито от статия в статия, служейки си най-често с два стереотипизирани образа – този на мюсюлманската жена-харемлийка и на „оланите“. И двата образа, които са изключително еднопланови, служат за обрисуването на мюсюлманския дом като гнездо на разврата, чиято отровна атмосфера нанася непоправими щети върху психиката на подрастващите и ги прави непригодни да се интегрират в съвременната цивилизация. В публицистиката на Каравелов обаче образът на „оланите“ играе второстепенна роля. С изключение на знаменателния факт, че споменаването им винаги е съпроводено от намеци за хомосексуални оргии[811], „оланите“, или „мъжките жени“, както на едно място Каравелов ги нарича[812], са съвсем бегло скицирани и затова едва ли заслужават особено внимание. Много по-подробно разработен е образът на мюсюлманската жена, която, нека веднага подчертаем, у Каравелов далеч не е представена като жертва.

Макар Каравелов да има пълното съзнание, че „Коранът е обрекъл жената на робство и на скотско унижение“[813], в неговата публицистична, пък и художествена проза няма да съзрем и грам съчувствие към мюсюлманките. Напротив, вместо да се опита да предизвика състраданието на читателската аудитория към тези онеправдани жени, българският възрожденски интелектуалец предпочита да ги представя като едни празни, изцяло лишени от духовност същества, които напълно заслужават своята участ. Според Каравелов тези „най-глупави и безчувствени създания“ се явяват по-скоро активни съучастнички в безнравственото поведение на своя мъж и повелител, отколкото страдалки: „Щом се появи сатрапът, пред него веднага изтърчават робините му полуголи, нагиздени, набелени, начервени и всяка показва прелестите си, за да му се хареса. И захващат песни, пиене, танци и разни други неща и често пъти всичко става пред децата“[814]. Впрочем двете теми – за развратното поведение на мюсюлманката и за абсолютната ѝ непригодност да възпитава – винаги вървят ръка за ръка в Каравеловите статии[815], и това съвсем не е случайно. Не бива да се забравя, че за Каравеловите съвременници, които все още изповядват един комплиментарен възглед за нежния пол (за жената като „помощничка“ на мъжа), именно ролята на майката-възпитателка е онова най-висше женско призвание, чрез изпълнението на което жената става истински пълноценна и полезна не само за семейството си, но и за своя народ и за обществото като цяло[816]. Темата за разпуснатите мюсюлманки следователно негласно подканва читателя към едно непрекъснато сравнение с „идеалната“ (християнска/европейска) жена, като това сравнение неизбежно носи в себе си тежка присъда за исляма. Заслужава си тук да се отбележи, че подчертано хладното отношение към представителките на чуждата религия рязко контрастира с иначе доста радикалния феминизъм, на който Каравелов по принцип е привърженик и пропагандатор[817]. Обаче тази хладина, граничеща с ожесточение, е изненадваща само на пръв поглед. В действителност тя се явява закономерно следствие от цялостната нагласа на автора по време на „революционния“ му период, когато разпалването на ненавистта срещу „чуждото“ и очертаването на непримиримия антагонизъм между него и „своето“ става основна поанта в Каравеловото творчество.

Описът на личната Каравелова библиотека сочи, че макар в нея да присъстват няколко труда с турска тематика (предимно исторически и историко-етнографски)[818], ислямът сам по себе си не е сред предметите, които живо са вълнували собственика на тази библиотека. Сред над 800-те тома няма да попаднем на нито едно заглавие, което да се занимава специално с мюсюлманските вярвания и култ. Заглавията, свързани пряко с религията (богословска книжнина, трудове по църковна история и пр.), в огромната си част са посветени на християнството, и най-вече – на православието.[819] Откъде тогава Каравелов заимствал идеи за своите „ислямски етюди“?

В отговор може да се каже, че отблъскващата картина на харемски разгул, която Каравелов възпроизвежда многократно в своите статии[820], със сигурност е повлияна по един или друг начин от различни образци на съвременния му европейски „ориентализъм“, които авторът ползва само дотолкова, доколкото те отговарят на разбиранията му. За някои от тези източници бихме могли само да се досещаме. Например свеждането на мюсюлманката в Каравеловата проза до едно чисто биологично същество, търсещо само удоволствията на „материално-телесната долница“, кореспондира с някои писания на Флобер[821]. У Каравелов обаче, в чиито очи кажи-речи всичко ориенталско изглежда като въплъщение на злото, няма и следа от „прехласването“ на Флобер, пък и на други негови съвременници по Ориента – един обвит в мистика Ориент, в който романтичните писатели от ХІХ век съзират очарованието на вече като че ли навеки изгубената от западния човек първичност и чувственост[822]. Други свои източници Каравелов споменава сам. „От онова време, откогато княгиня Белджойзо издаде на свят своите разкази – пише например той през 1870 г., – ние по-добре, отколкото друг път, знаеме какво трябва да мислиме за харемите, които поезията е рисовала досега с такива светли вапсилки…“[823] В цитирания пасаж явно става дума за принцеса Кристина Тривулцио ди Белджойозо (1808–1871) – една от изтъкнатите фигури на италианското Рисорджименто, пламенна боркиня срещу австрийското господство, но същевременно и видна интелектуалка, участничка в италианския и френския културен живот, а и писателка, която от позицията на очевидец описва живота на жените в Османската империя по време на престоя си там през 1850–1855 г.[824] Предимно негативната светлина, в която принцесата представя битието на мюсюлманките, очевидно съвпада с възгледите на българския публицист, поради което той с радост се позовава на престижната западна авторка. И тук Каравелов подхожда към източника си избирателно. Той например подминава с пълно мълчание нещо, което наблюдателното око на Белджойозо е уловило много вярно, а именно – парадоксално по-еманципирания статут на жените от по-низшите прослойки на мюсюлманското общество в сравнение с този на жените от средната и висшата „класа“ (по-голямата им физическа свобода, по-активната им икономическа роля, а оттук и по-равностойното им положение спрямо представителите на силния пол)[825]. Следвайки своята цел – изобличаването на ислямските порядки, Каравелов не изпитва никакво желание да нюансира картината и да я доближи към реалността В неговата публицистика тази картина си остава абсолютно едноизмерна и монолитна. Ето как харемите, полигинията и „андрогамитството“, които в действителност са били достъпни преди всичко за едно богато и привилегировано малцинство[826], в Каравеловите статии се трансформират от изключения във всеобщо правило, валидно за целия мюсюлмански свят.

Българското литературознание отдавна е констатирало, че върху творчеството на руския възпитаник Каравелов най-силно влияние оказват онези културни феномени, които са определящи за интелектуалния климат в Русия през 60-те години на ХІХ век, а именно – култът към позитивистичното знание и т. нар. социална белетристика[827]. За сметка на това руската романтична традиция от края на ХVІІІ – първата половина на ХІХ век сякаш не импонира особено на българина. Това много ясно личи и от разработката на ислямската тема в Каравеловата публицистика. Може да се каже, че Каравелов сякаш не е прихванал почти нищо от духа на руския „фило-ориентализъм“, който се развива отчасти под влиянието на западноевропейската литература, отчасти благодарение на собствени импулси, и който е тясно свързан с романтизма[828]. Във всеки случай няма индикации върху Каравеловото творчество влияние да са оказали такива шедьоври на руската класика като например Пушкиновата поема „Кавказки пленник“ (1820–1821) или Лермонтовата повест „Белла“ (1839–1840)[829], където героините – млади черкезки, „дъщери на Изтока“ – са издигнати до символи на свободолюбие, великодушие и ненакърнимо човешко достойнство. В противовес на образите на тези и други горди и благородни източни красавици, които изпълват творчеството на руските романтици, мюсюлманките на Каравелов не са нищо повече от една тъпа сива маса, движена само от най-долни животински нагони. Пренебрежението си към руския романтизъм българският публицист и писател изглежда компенсира с други източници на руски език, от които черпи вдъхновение. Например за някои харемски сцени от повестта „Турски паша“ (1868), които със сигурност са послужили като канава за унищожителните зарисовки на харемския живот в по-късната Каравелова публицистика, българинът може да е бил вдъхновен от познатата ни вече „Книга систима“ на Д. Кантемир[830]. Каравелов освен това очевидно е бил запознат и с нашумялото по негово време съчинение „Турците и техните жени, султанът и неговият харем“[831] от европееца по произход Осман бей (роден Фридерик Милинген, по-късно преименувал се на Владимир Андреевич), заварен син великия везир Къбръзлъ Мехмед паша – заглавието, както може да се види, фигурира в описа на книгите от личната Каравелова библиотека[832]. Много е вероятно също така нашият публицист да е надникнал и в мемоарите на Мелек ханъм – майка на въпросния Осман бей, която за известно време била омъжена за Кабръзлъ Мехмед[833]. И двете книги – на майката и на сина, които излизат на руски език през 1874 г.[834], описват положението на мюсюлманките (и по-точно на жените от османското висше общество) „без маска и грим“, като в този смисъл са напълно съзвучни с патоса на Каравеловата публицистика. Впрочем, както се разбира от едно писмо от архива на българския възрожденски деец от букурещкия кръг К. Цанков, Каравелов лично се е познавал с Осман бей. Двамата изглежда са изповядвали доста общи възгледи по „женския въпрос“, тъй като са споделяли творческите си планове в тази насока[835].

Които и да са били литературните източници, използвани от Каравелов при разработването на „сексуалната“ тема за исляма, пределно ясно е нещо друго – пълното отсъствие в Каравеловата публицистика на каквито и да било лични авторови наблюдения по темата. Всъщност спорно е доколко Каравелов, който прекарва детството и юношеството си в хомогенната християнска среда на своя роден град Копривщица и сравнително млад напуска България, изобщо е имал подобни наблюдения. Не е известно бъдещият писател-революционер да е поддържал някакви по-тесни контакти с мюсюлмани. Но дори Каравелов да е разполагал с богат набор от собствени впечатления, за целите на неговата публицистика те явно са се оказали ненужни по простата причина, че биха могли да внесат разколебаване в открай докрай отрицателния образ на ислямската „другост“. Възрожденските автори, включително и онези, които (като Софроний и Раковски например) са били запознати по-отблизо с ислямските нрави и стил на живот, сякаш инстинктивно усещат, че само на плоскостта на чисто абстрактното и схематичното би могъл да се реализира в максимална степен желаният от тях резултат, а именно – мотивът за „развратния“ ислям да бъде постоянно прицелен в инверсията, т. е. в пълното противопоставяне между „свое“ и „чуждо“. Така, възправяйки високоморалния християнски брак срещу „разблудния“ мюсюлмански; достолепните християнски обреди срещу „развратните“ мюсюлмански; добродетелните християнки срещу „разпътните“ мюсюлманки и т. н., авторите постигат онази крайна степен на разграничение от образа на врага, от която младият български национализъм се нуждае.

* * *

Изводите от този текст като че ли се налагат от само себе си.

От изложеното на предходните страници може да сe заключи преди всичко, че мотивът за развратната същност на мюсюлманската религия се оказва може би най-виталният от всички мотиви, заложени в средновековната християнска антиислямска книжнина. Било поради неговата лесна разбираемост, дължаща се на необвързаността му с прекалено сложни за по-необразованите умове теологични въпроси, било поради големия му потенциал да въздейства на едно, така да се каже, първосигнално ниво, този мотив много успешно се пренася от Средните векове в епохата на зараждащия се български национализъм, като продължава да играе важна роля при полагането на границите между „своето“ и „чуждото“. Така през ХІХ век, когато мотивът вече заема подобаващо място в появилата се на бял свят българската публицистика и особено в онези текстове, които се създават в емиграция, той не престава да черпи енергия от средновековните стереотипи, но на свой ред и сам допринася за утвърждаване в колективното съзнание на една доста превратна и определено негативна представа за исляма. Всичко това става възможно както поради не особено голямата просветеност на авторите по въпросите на мюсюлманската религия, така и благодарение на целенасочените им усилия да манипулират материята.

Бидейки неизменна част от ислямофобския дискурс на Българското Възраждане обаче, с течение на времето мотивът все пак претърпява известна еволюция. В началото на ХІХ век, ако съдим по авторизирания превод на Кантемировата „Книга систима“ от Софроний Врачански, мотивът все още се пласира в рамките на „класическия“ за Средните векове жанр refutatio (отхвърляне) на ислямската религия. Типично средновековно-религиозни си остават в началото на ХІХ век и подбудите, подтикващи към продуцирането на подобен тип съчинения – Софроний, нека припомним, се е надявал изложението му за (или по-точно срещу) ислямската вяра да послужи най-вече за превенция на конверсиите към исляма. Всичко това е една добра илюстрация за начина, по който новата национална митология израства из недрата на по-старата християнска. Постепенно обаче, успоредно с процеса на преподреждане на ценностите, който се извършва под диктовката на кристализиращия национален манталитет, респективно – успоредно с плавното изместване на центъра на тежестта от религиозната към други светски идентичности[836], мотивът се отдалечава от първоначалния си религиозен контекст и започва да служи на качествено нов тип задачи, които де факто нямат нищо общо с религията. Ето как няколко десетилетия след Софроний, вече в ерата на Танзимата, Г. С. Раковски, а малко след него и Л. Каравелов вече употребяват мотива с една откровено политическа цел – да докажат предизвестения провал на османските реформи, чрез което да легитимират и правото на българите на самостоен национален живот. Ако обаче Раковски, при цялата очебийна тенденциозност на своя стремеж към свръх-“сексуализиране“ на мюсюлманската религия, все пак демонстрира реални познания за тази религия и се опитва, по подобие на средновековните полемисти, да я „развенчае“ пункт по пункт, то в публицистиката на Л. Каравелов, която отразява финалната фаза на българските националноосвободителни борби, инструментализацията на мотива за аморалността на исляма достига своя връх. За разлика от своите предходници Софроний и Раковски, Каравелов на практика не се интересува ни най-малко от ислямското учение и религиозни практики, нито пък си прави труда систематично да оспорва едно или друго в тях. Вместо това той борави с готови образи-клишета с откровено пропагандна стойност, сред които едно от най-ярките е клишето за хиперсексуалното начало в исляма и за „развратния“ ислямски стил на живот. Вземайки на въоръжение изпитания средновековен мотив за мюсюлманската тяга към плътското и обогатявайки го с елементи от арсенала на съвременния му европейски „ориентализъм“, внимателно изчистени от каквото и да било романтично звучене, Каравелов вече съвсем откровено впряга мотива в услуга на национализма.

Би могло да се заключи, че в късната възрожденска емигрантска публицистика мотивът не просто обслужва тезата за закономерния крах на османските модернизационни опити и за произтичащото оттук морално право на българите да търсят бъдеще вън от Османската империя, но се превръща и в една мощна метафора-обобщение на образа на мюсюлманския „друг“, чрез контраста с който националното съзнание изгражда собствения си позитивен образ. Представянето на „другия“ като безнадеждно закотвен в тресавището на принизено-телесното и аморалното, схващани като изконна същност и съдържание на неговата религия – исляма, трябва не само да открои превъзходството на българската християнска идентичност, която по презумпция мисли себе си за много по-високо духовна от мюсюлманската, но и да „изстреля“ тази българска идентичност в една нова, по-висша орбита – на устремената към прогрес европейска цивилизация, противопоставена на сякаш пребиваващия в състояние на едно вечно Средновековие мюсюлмански свят.

Текстът е публикуван първоначално в Балканите. Модернизация, идетичности, идеи. Сборник в чест на проф. Надя Данова. Институт за балканистика с Център по тракология. 2011

ОЛГА ТОДОРОВА

Олга Тодорова е българска историчка и литературоведка.

Коментари (5)

- 24-02-2013|Читателят

Дали ще сбъркам, ако се подпиша под думите на Каравелов, че „Ислямът, създава у своите последователи една почти генетична обремененост, която предварително обрича на провал всяко усилие за модернизация по европейски образец „?!

- 24-02-2013|Златко

Ако Каравелов е всичко, което знаеш…

- 24-02-2013|Читателят

Е, чели сме и ний това-онова – Ботьова, Вазова, Войникова, Ортега, Гасет …;-)

- 25-02-2013|Гост

Има и обратна връзка на този процес- отражението му в нашия език, от което следва, че обикновените хора явно не са били чак толкова негативно настроени спрямо „мераците“ на правоверните, за да възприемат сексуално обагрена лексика в говора си. Трудно е да се замени КЕФ с нещо наподобяващо го; баджаци и балдъри са видимо еротично маркирани наспроти на нозе, крака, бедра; тек няма равностойност със славянското раз; секиш, шадраван секиш вече са в обхвата на по-специализираната интимна лексика, докато стигнем до ташак, название, което при наличната си многозначност у нас е стигнало до шега, задявка подзимане, закачка, майтап, масал и пр. в разговорната ни практика, а при опит за замяна с друго се вижда неговата неповторимост, употребата на тази лексема в речта е сигурен маркер за българска етническа принадлежност в отлика от други славянски езици. Ами мерак?… Така че ако се проследи в този порядък на сексуализация не само в исляма, а и в бита на обикновените хора в Османската империя, би трябвало да се замисли човек как при онази беднотия са спечелени пендарите, дето ги друсат на гърди гиздави моми в ансабли за народни песни и танци… В ЕРОТИКОНА с посъбрани народни песни и други материали се срещат множество нелицеприятни факти от интимното битие на предците ни. А и Раковски, според изследователя академик Михаил Арнаудов в „Имена и завети на бележити българи“, насмалко да стане турски зет, е, преди сватбата обира бъдещия си тъст, който го спасява от зандан, карай да върви, но М. Арнаудов категорично сочи, че е бил дервиш Раковски, като привежда и безспорни аргументи…

Иначе Л. Каравелов е още по-злостен спрямо гръцките кокони в творчеството си, но като сръбски зет си мълчи за съседките ни зад границата ни от запад, за които една тяхна поговорка е повече от характеристика:“Да змия откуси от мене, отрови би се“…

Последователни сме си, няма що, пак други ни са виновни.

- 26-02-2013|Гост

А ние след прочита сме ги запомнили и никога няма да ги забравим:“Фабрика за попове“, „Обрезание на жените“ и навсякъде, където Хр. Ботев споменава в публицистиката си шавливите христови невести, дето церят ергенски пъпки по дунята мъжка. И тъкмо на един втори февруари в Рилския манастир напомадено и гримирано дяконче с намигване издекламира поантата на „Послание“ от Хр. Ботев:“…дърво ли, поп ли-това не знаят-на баните си го уж опопил“(нескрита носталгия по топлите води на Горна баня с актуализация на преносното значение на „опопил“), като обърка една гръцка група, която го оглеждаше плътоядно, за на куп събрани български писатели…То беше нещо като негласна панихида на скоро споминалия се архимандрид Горазд, подобаващо прочул се със склонностите и странностите си даже и в странство…

Ако има все още любопитни читатели, нека разгърнат текстовете на книжовника Никола Намерански за пребиваването на Иван Вазов като председател на околийския съд в Берковица. Тогава там е имало два публични дома! и те са посещавани само от нашенци православни. Тъкмо от там Вазов си взема Зихра, която сякаш Любен Каравелов е изографисал от натура: заран-каве, после червосване и оправяне на миглите, до обяд грижа ѝ са ноктите на ръцете; по стар професионален навик кръшнала с двоица руски офицери, на тръгване дори не казала довиждане на големия ни поет …

Къде си, Неволю мила, да дойдеш и преместиш катурнатата ни кола?…

Chuncho

P. S. Имам и предложение за люде по нашенско, дето слънцето им пречи по изгрев, до обяд се сърдят на себе си, после на целия народ, да основем сдружение „Вси врази на Исландия“ и там да се напсуваме до насита, де що свърнем, щото си омръзнахме вече и на себе си винаги комшиите да са ни виновни …

И без това

Автор: Пенка Ангелова

(Предговор към българското издание на книгата на Дорон Рабиновичи[837])

Австрия през 1995 година, Виена, Нашмаркт. Романът напомня на моментна снимка, където обективът се приближава все по-отчетливо към обекта, и сменяйки от време на време гледната точка, представя една монументална картина, панорамата на един от решителните моменти в европейската история: момент на проверка на демократичните устои на страната и на Европейския съюз.

Това е годината на присъединяването на Австрия към Европейския съюз през месец януари. Същевременно това е и годината на парламентарните избори през декември, когато на трето място в парламента влиза крайната десница, така наричаната Партия на свободата, крайно националистическа и пронацистки ориентирана партия с водач Йорг Хайдер. Същевременно това е и последната година на войните в бивша Югославия, определяни от някои политици и като Балкански конфликт. Време, в което след падането на желязната завеса и преди всичко поради бушуващите от 1991 до 1995 година войни в съседната Бивша Югославия през Австрия минават маси от бежанци, търсещи икономически просперитет или политическо оцеляване. И в този момент австрийското общество е поставено пред ново изпитание: започването на една миграция, която постепенно обхваща целия континент. По различни географски и политически причини Австрия се превръща в крайъгълен камък на движението на мигриращите маси. Но към това се прибавя и споменът за едно недалечно минало, за предишни войни и престъпления.

Тук, във Виена се преплита интеркултурността на имперското минало, когато в столицата са се събирали представители от всякакви националности, и ксенофобията на нацисткото минало, когато австрийските военни сили са служели съвместно с военните сили на Германия.

В романното действие всички пътища водят до или около Нашмаркт, най-големия вътрешен пазар на Виена, който свързва централната част на града и сградата на Сецесиона с прилежащите райони, наричани в Австрия бецирк. И както е добре известно, пазарът е средището, на което се срещат не само разделените етнически групи, но и стратифицираните социални групи; място, на което могат да се правят както интеркултурни, така и социални изследвания. Построен в края на 18-ти век, този пазар се е превърнал в туристическа атракция и същевременно в символ на мултикултурността на града.

Попадайки на това място, читателят може да се запознае доста подробно с картата на виенските улици, които както е известно в Австрия не са Straßen (щрасен), а Gassen (гасен), с местата за срещане на различни културни кръгове и сцени – виенските кафенета, които представляват част от културната история и от настоящето на Виена.

И тези места, както и хората, които се срещат там, носят информацията на миналото и сиглите на настоящето, които само трябва да бъдат разчетени и осмислени.

Как се живее в едно мултикултурно общество, как функционира то? Гърци, турци, босненци и сърби, евреи и румънци живеят в съседство, спорят и се събират, женят се и преодоляват дългогодишни омрази и конфликти … или както се казва в една поговорка: Истинският виенчанин трябва да има поне една баба от Бохемия…

Но зад тази привидна идилия прозират проблемите на съвременното общество в неговия шпагат между минало и настояще. В раните, които видимо и невидимо се носят от хората – синдромът Корсаков при бившия нацист и ампутирания крак на гърка, избягал от военните конфликти в страната си.

И тук, както в този роман, така и на това място – Нашмаркт – се среща комуникативната памет на едно мултикултурно общество, непреодоляното, непревъзмогнато нацистко минало на Европа и неговото продължение в съвременните войни и войнстващи политики, в съвременните омрази и ксенофобии. Тук наративът все още тържествува над алиенацията или тъкмо отново се заражда. Загатнати са преходите на омразата – нацистката омраза към евреите преминава в комунистическа омраза към капитализма и пак към евреите, към чужденците, към капиталистите, към другомислещите… Идеологии, които изключват човешкото и човещината.

… Няма бивши убийци – казва и показва авторът. А болката от убийствата е залегнала както при жертвите, така и при извършителите. За първи път в романите си Дорон Рабиновичи засяга и болката и нещастието на извършителите, на убийците – последствията от войната и от престъпленията в психиката на извършителите! Десетилетия след престъпленията убиецът попада в ада на спомените си, премества се в един паралелен свят на своето минало, а близките му трябва да се примирят с едновременността на неедновременното, да бъдат поставени на изпитанието на човечността в този сблъсък на световете.

Има една интересна структурна особеност на романа: десетте глави са изградени върху десет израза, с които започва и завършва всяка от тях. Тези изрази могат да се възприемат като встъпителни думи, но те обобщават на определено ниво съдържанието и могат да бъдат също така заглавие и водещ слоган. И с тези десет думи може да се обхване както съвременната история и политика, така и цял един човешки живот. Като в огледало в тях се отразява и синтезира действието на романа, те формират нишки, които свързват персонажите и различните линии на действие: 1. Все някога трябва да се сложи край; 2. Нищо подобно; 3. Не искаш да разбереш; 4. Как точно трябва да е било; 5. Време беше; 6. Докога?; 7. Това е история; 8. Дори в комплект; 9. Забрави го; 10 Не всичко бе свършило

В тези думи се преплитат историята и настоящето, индивидуалното и общностното, откриваме човека, който търси себе си и достойнството си. Но откриваме същевременно и многозначността на езика: и без това вече всеки смята, че Все някога трябва да се сложи край. Но в устата на бившия нацист този слоган има съвсем друго значение, отколкото в устата на жертвите или на онези, които очакват дивиденти от тази политика или на онези, които са вече уморени от медийните манипулации… Но авторът не налага тези прозрения дидактически, не се намесва поучително в повествованието, а се оттегля и оставя героите си сами да се разкриват: един интересен подход, който характеризира повествованието на Дорон Рабиновичи. С една типична за съвременната немскоезична литература резервираност авторът се въздържа от обилни описания на чувства и картини. Затова той прилага този специфичен за творчеството му прийом – във всяка глава въвежда in medias res с някаква фраза или цитат от разговор направо в действието, конфронтира ни с героите си, с които тепърва трябва да се запознаем и предоставя на читателя да си създаде сам преценката. Затова пък неговите персонажи са приказливи, всеки от тях живее в своя наратив, със своите митове и легенди, които са се превърнали в негов живот. Тук разцъвтява фабулирането, характерната балканска и азиатска бъбривост между фикция и действителност, типични балкански сюжети, грузинска находчивост и китайска изобретателност, пренесени в нова среда. А авторът, който не налага наративното си присъствие, ги подрежда във вълнуващ сюжет, който ни кара да се вживеем в събитийността, да се вълнуваме от съдбата на героите му, да разпознаваме типажите, характерни за това мобилно общество.

И без това животът е кратък, и без това никой не слуша, какво се говори, и без това всичко се забравя и човешката памет е твърде краткосрочна, и без това човек не може да избяга от себе си и от света такъв, какъвто е устроен, но може да се постарае да го промени. Защото в крайна сметка става въпрос за стойностите в и на живота, за този свръхчовешки дар, който с човешката любов и разум трябва да се изживее…

Дорон Рабиновичи е автор, който съумява да съчетае духовността с душевността, конструкцията с емоцията, да запази човечността в отношението към типажите си и да насърчи читателя да я открие в себе си.

Пенка Ангелова е професор по немскоезична литература и култура към катедра Германистика и нидерландистика, ВТУ, и професор по европейска цивилизация и немскоезична култура към катедра Европеистика, РУ и БРИЕ – Русе.

Робство, завладяване, владичество, или как Ботев заробва „Радецки“

Автор: Албена Хранова

Разбира се, понятието „турско робство“ е център на синонимията между „робство“ и „владичество“. Преди обаче да проследим развитията на тази синонимия, трябва да обърнем бегло внимание на въпроса, кога то става „турско“ и кога става „робство“. Що се отнася до „турско“, оказва се, че то е название на Османската империя, дошло отвън, откъм европейски назовавания, които при това са пейоративни; а това има пряко отношение към късното възникване на националистическите елити в империята, за които съсредоточаването върху „турскостта“ би трябвало да означава и съсредоточаване върху пейорацията:

„Всъщност самото прозвище „турчин“ е било наложено отвън върху империята и нейното население. Вътре в империята само анадолското селячество, възприемано като невежо и презряно… е било известно като турци. В Европа империята отдавна е била известна като Турция, а нейните жители, особено ако намерението е било да бъдат осмени като турци. Този избор, разбира се, върви последователно с имплицитната тропа, предполагаща, че империята е просто една деспотична държава, където турско иго е било наложено насила върху други хора, особено християни. Така присвояването на „турскостта“ от елита би означавало приемане на опростителската западна перспектива към космополитната природа на империята“ (Keydar, С. 2005: 4).

Що се отнася до българската книжнина, „едва от втората половина на XVIII в. в книжнината започва да си пробива път названието „турци“, паралелно с агаряни, неверници и други“ (Градева, Р. 2001: 121); същото изследване допуска, че „при Паисий като че ли за първи път се формулира категоричната оценка за османското владичество като робство, оценка, която остава трайно в българската книжнина и до днес като трафарет, над чието значение дори не се замисляме“ (120). Това е потвърдено и в скорошно изследване: „Паисий е първият автор, който нарича османското владичество „иго“ и „робство“ и го въвежда трайно в българската историческа книжнина… Паисий въвежда термина „гръцко робство“ и така създава стереотипа за „двойното робство на българите“ – духовно и политическо…“ (Данова, Н. 2009: 32).

Обаче през 1902 г. Васил Златарски отдава същата начална роля на въвеждането на понятието и за всичко, що се отнася до турското иго и двойното иго, на Юрий Венелин: „Венелин пръв заговори за църковното иго на българите под гръцкото духовенство и нарисува картината на тежкото им политическо робство под властта на турците, като посочи, че тия две робства – духовното и политическото – са докарали онова невежество, в което е потъвал тогава българският народ“ (Златарски, В. 1903: 103).

Първото, което забелязваме при тези данни, е, че мисленият като основоположник на Българското възраждане – в случая, независимо дали Паисий, или Венелин – е мислен и като първия, въвел понятието „робство“ (като „турско“ и „двойно“). Този изследователски инстинкт на автори от различни времена и методологии според нас е много симптоматичен – той издава имплицитния усет, че Възраждането по същество основополага и българското мислене за ред исторически явления и обстоятелства като за робство.

Второто, което забелязваме, е, че заедно с учредяването на термина Паисий имплицитно го въвежда и като вече случил се синоним на „завладяване“ и „владичество“. Това най-ясно личи както в множественото гнездо на Паисиевите термини („покоратъ под своя власт“, „пленили много земла и народ“, „узел от грци сва зелма“, „погублаль землю“, „узел град“, „разорилъ много мѣста“, „разорилъ провинции западние и покорилъ подъ свою властъ“, „пало царство болгарску под властъ греческая“, „възели турци землю и царство болгарское“, „зели турци Болгариа“), така и в реципрочността на поробванията в „История славянобългарска“ – българите биват заробвани, но и българите заробват:

• Чужди поробват българите: „царове крепки и храбри и свобождал свой народ болгарски от порабощение греческое и римское „; „Пак ишли болгари сами, с мало войска напали на Муда крала: он ги одолел и поробил их“; „грци обтекли Самоила некако и поразили войска его; много поробили болгари…“; „Билъ некой Доланъ поробен от гръци“; „и стали нижайшираби турски… обтекли ихъ турци отъ всуду и покорили ихъ подъ своя властъ и иго“ (ИС 1925: 12, 13, 27, 29, 53).

• Българи поробват чуждите (най-вече в устойчиво словосъчетание като „побили и поробили“): гърците срещу цар Асен „тристотин хилади войска греческа… Но Асен и болгари све она войска за осамъ лета побили и поробили“; „начелници войнски и генерали грческие – 270 хилади. Но попущением божиим побили их болгари и поробили… войска погибла грческая на Болгария, побиена и поробена“; „много брани имеял с грци и много войнство побил и генерали их много поробил“ (ИС 1925: 31, 33, 55).

Тъй като става дума за средновековни сюжети, едва ли можем да кажем какви значения работят в „робската“ лексика на Паисий – кога заробванията се случват в буквалния смисъл, като пленяване и заробване на пленници по време на война (както не можем да бъдем сигурни какво точно значи „роб“ и „робство“ и в следните редове на Раковски: „уловил императора им Балдуина жив, отвел го роб в Търново и тамо го наказал. А защо е сторил това великий Асен?“ (Раковски, Г. С. 1860, II: 123); „Балдуин… биде победен при Одрин от Йоанна… и отведен пленен във Велико Търново, де в робство си умрял“ (1858, III: 21); и кога са въведени от Паисий като синоним на цялото гнездо от типа „покорилъ“, „узелъ“, „разорилъ“ и др. Засега ще изоставим изключително интересното „раби турски“ на Паисий (с него ще се занимаем по-нататък) и ще отбележим като симптоматично словосъчетанието му „властъ и иго“.

Много подобно е състоянието на лексиката и в един от главните извори на Паисий – „Царството на славяните“ (1601) на Мавро Орбини (когото Паисий нарича „Маврубир“): „нахлуване“, „плячкосване“, „нападнал“, „подложил всичко на огън и меч“, „опустошаване“, „заробил“, „иго“14. Например:

„Симеон Лабас отново прекосил и плячкосал Гърция и като ограбил и разрушил страната както си искал, тъй като нямало кой да му се опре, се завърнал вкъщи с много богатства…

… [княз Светослав] навлязъл в България, заграбил каквото могъл… И като по този начин заробил почти цяла България, както и цар Борис и Роман, решил да премести двора си в България…

И ето по времето на император Михаил Пафлагонец българите грабнали оръжие с предишната сила и разскъсали веригите на ромейското иго…

… в България дошли турците… Тогава Шишман сключил мир с турците… но турците много пъти след това нахлували и грабели земите му… В края на 1363 и началото на 1364 завладял град Адрианопол и по-голямата част от Романия. Тази област е част от Тракия, която до лето Господне четиридесет и осмо имала собствен цар, после била заробена от римляните…

… [българите] завзели Силодузия, навлезли в Македония, завладели я и стигнали до земите на латинците…“ (Орбини, М. 1983: 82, 85, 101, 135, 137).

И в Дуклянския летопис за далматинските крале, който е част от „Царството на славяните“, отново регистрираме реципрочността на робствата. Българите могат да бъдат под робство – „По времето на Тугемир до властта в България се домогнал някой си Самуил, който воювайки с гърците, които държели България в робство, успял най-после да ги прогони от нея“ (пак там 142); но и българите заробват, както личи от първоличното колективно размишление на жителите на Катаро по повод Драгимир, потомък на Самуил и въобще на Комитопулите: „Самуил и Владислав, които бяха царе на тия земи, са мъртви; сега освен този Драгимир никой друг не остана от оня стар кралски род. Ако остане жив, и той ще се отнася с нас както своите предци, и работите ни ще тръгнат зле. Да го убием и да премахнем ярема на робството, та нито ние, нито синовете ни да трябва занапред да търпим зло“ (147).

Може би това състояние на лексиката и у Мавро Орбини, и у използвалия го Паисий, е достатъчно основание да предположим, че реципрочността на заробванията, както и съполаганията между робството, игото и завоеванието свидетелстват за това, че и синонимията между „робство“, „завладяване“ и „владичество“ може би е плод на трансфер, който може да се случи отвсякъде; освен от конкретния източник на Паисий още и от руските, централноевропейските и западноевропейските извори на политическа култура за българите – защото навсякъде тази синонимия е вече случил се факт и у нас тя навлиза като вече достатъчно формализирана, за да може – през реториката – да изпълнява и понятийно-конституираща роля. За поголовността и през българския XIX век можем да приведем стотици примери, но тук ще извадим само блок цитати от представителната в това отношение публицистика на Любен Каравелов, в която едни до други и с еднаква денотативна тежест стоят „робство“, „господство“ и „владичество“:

„… ние сме робували до днес на турци и гърци, но не желаеме вече да робуваме“ (Каравелов, Л. 1870, VII: 239); „турското иго тежеше до такава степен на българите, че народът не бе способен да му окаже никаква съпротива, още повече, че над него тежеше и друго, още по-тежко робство – робството на гръцката йерархия. За турците българите били единствено гяури (неверници), на които било отредено да са роби в пълния смисъл на думата, да плащат данъци, да работят само за завоевателите си… От друга страна, намирайки се под владичеството на гръцката йерархия, българинът бе обект на непрекъсната и неограничена експлоатация… българите не само не били смятани за народ, не само нямали никакво значение, но били поробени и физически, и духовно“ (1869, VII: 83-84); „против турското господство“ (1871, VII: 339); „да положи край на турското владичество в Европа“ (1872, VIII: 67); „Даже и самите туркофилски вестници се съзнават, че в Турция съществува анархия и че за турското господство наближава последната минута“ (1872, VIII: 115); „Из Цариград ни являват, че някои европейски държави желаят да посъветоват Портата да даде на българският народ една малка автономия… ние отсега още се сещаме какъв характер ще да има тая автономия и какви услуги ще да се изискват от бъдъщите български чиновници и от поробеният под двойно иго народ“ (1874, VIII: 381); „да изведе българският народ на сцената и да го накара да въстане против турското господство“ (1874, VIII: 433); „буря, която ще бъде гибелна за нашите вековни поробители… утрешна Франция няма да изпитва нито склонност, нито интерес да поддържа безразсъдството, т. е. да поддържа бацила на гангрената на Изтока, гаврата на цивилизацията, с една дума – турското владичество… те ще да разберат, че в източните народи въпреки вековното робство не са угаснали хубавите чувства и висшите въжделения…“ (1871, VIII: 443); „не бива да вярваме, че Русия може да спечели нещо, ако няма симпатиите на славянските народи под турско и австрийско владичество“ (1871, VIII: 454); „тия са били само военни лагер, който е държал в най-низко робство покорените народи. Тия народи имат пълно право да свалят от шеите си турското господство“ (1872, IX: 224).

Съответно и у Каравелов реципрочността на „заробванията“ е легитимирана като вид предупреждение за междусъседските отношения на народите: „Който е човек и който желае да живее като човек, той тряба да даде човеческо право и на своят съсед, защото, в противен случай, силата твърде лесно може да премине в ръцете на тоя съсед, който ще да пороби и него така също, както е бил поробен и той сам“ (1873, VIII: 84-85). Накратко можем да кажем, че формализираната метафора „робство“ (в значение на „владичество“) практически минава през целия български XIX век; срещнахме я дори в толкова важен юридически и политически документ, какъвто е Рапортът на комисията по основните начала на Търновската конституция през 1879 г. От една страна, „робство“ сигнализира за силна стилистична натовареност, за разлика от доста по-неутралното „владичество“. Но пък като че ли и стилистичната му интензивност се приглушава, негативността се блокира, метафората някак „изстива“ въпреки големите политически залози на употребата и, за да видим реципрочността, която е ефект на формализираната синонимия като безпрепятстващо действаща и след 1878 г.; да я видим дори във формула като „Ботев заробил „Радецки“, без това да е израз на каквато и да е негация към Ботев, напротив. (Впрочем, да отбележим, че още у Раковски има „заробен кораб“, и то във връзка с тук отчасти интересуващия ни сюжет за англо-американските отношения: „… неприятелството, кое явно започва между англичаните и американците заради заробената английска корабля в американските води“ – Раковски, Г. С. 1861, II: 393). А ето семантичното и стилистично спокойствие, с което Ботев завоюва и заробва „Радецки“ в, Дристо Ботйов. Опит за биография“ (1888) на Захари Стоянов:

„… да го видим подир година-две пак редактор, пак поет, обществен деятел и завоевател най-после на Р а д е ц к и“ (Стоянов, З. II: 388); „Завоеванието на един чужд параход сред пладне на чужда земя; тържественото появяване сред тоя параход под развития байрак; даванието команда; плющенето на сандъците; заробванието на капитанина и прогласяването му на негово място… за правата на роба, за свободата и за участието на всеки патриот и истински човек в деня, когато в ъ ст а н е р о б ъ т… И епохата, в която е заробен Р а д е ц к и, и настроението на неговия завоевател са лика и прилика“ (486, 489-490); „И така, ние имаме тоя ден два въстанически лагери, на два часа далеч един от други. Ботйов на Веслец със 150 души, а Заимов в черквата „Вознесение“ във Враца… Единът си изпълнил длъжността повече от бляскаво, изскубнал се от чужда земя, заробил параход, минал река, дошел на една педя място. Другият – на сбъркан адрес попаднал… В заключение обаче на комическото му въстание, каквито бяха повечето по други места, и сега вече, подир изтичането на цели дванадесет години, ние сме доволно снизходителни към личността му“ (566).

Картината на лексиката тук е усложнена и от втъкаването на курсивирания от самия Захари цитат от Ботев („кога въстане робът“) и изобщо от целия ред на революционния език, говорещ за „правата на роба“ и за въстанието на робите; фигурата резултантно застива в реципрочността, която тук се чете като историческо възмездие – въстаналият роб заробва. Ето цялата констелация на тази лексика в описанието на самото завладяване-заробване на Радецки, където е прибавен и детайлът, че един от българските четници се казва Руско Робът:

„Когато се разнесъл из парахода първият трясък, капитанинът, който следвал да говори с двамата наши приятели, Давида и поп Сава, скокнал като попарен… но късно, Давид и поп Сава го поели под мишниците и му казали:

– Роб си![838]

Той извил ръце и сварил да извика на командата си:

– Дръжте разбойниците!

– Роб сте – повторил Давид. – Обърнете се и погледнете, кой стои на дюмена?…

Двамата дюменджии отдавна стоели по солдатски под устата на четири револвера. Един от тях на първо време се опрял нещо, но докато направи какво-годе действие, Руско Робът се залепил в тънкия му кръст и му обърнал краката нанагоре…

– Да нахраня ли жабите? А? Ще мърдаш ли? Куче! – викал Робът, като че с ферман имал право да му се покоряват хората…

Бързината и редът, с които се извършило заробванието и въоръжаването на дружината били удивителни и непонятни за всекиго от пътниците…

– Аз имам чест да бъда български войвода, господин капитане… Аз отивам да се бия за свобода и за право на своя поробен народ!… аз съм тук капитан, мойта воля ще да се слуша[839] – изревал Ботйов…

И двамата к а п и т а н и, българският и австрийският, си подали ръка… Капитанинът-немец бързо завзел пак своето капитанско място, отгдето роб слезе преди малко време…“ (518-523).

В тази честотност на „роб“, „поробен“ и „заробвание“ днес може да се чете и някаква ирония, резултат от прекомерността на лексиката, от много бързото влизане в господарската роля на заробващия Руско Робът (който пък наистина се държи като класически поробител и собственик на ферман за правото си на реплики от типа „Ще мърдаш ли? Куче!“), а и от лесната възвратимост на ролите (капитанът пак става капитан и много бързо престава да бъде роб). Във всеки случай, ако и днешният поглед да регистрира ироничен ефект, в тогавашния текст няма никаква негативна пейоративност.

Само няколко години по-късно – в „Миналото. Етюди върху ‚Записките‘ на Захари Стоянов“ (1895) – Стоян Заимов предприема още по-екзотична за днешния поглед лексика: там Ботев „изнасилва“ кораба „и командата му“. Въпреки шокиращо-комичния ефект днес да отбележим, че това, което сега разбираме под „изнасилвам“, тогава се казва с глагола „обезчестявам“, а „изнасилвам“ според Стоян Заимов означава само „узурпирам“:

„… биографът-историк ще ни разкаже за организацията, похода и подвигите на онази българска бунтовническа чета, която под командата на Ботева и в името на свободата, узурпира (изнасилва) австрийския параход Радецки, който от голям зор дебаркира на Козлодуйския бряг… разказва са едно от първите чудеса, принадлежащи на всеобщата история на всевъзможните въстания и революции, – разказва за една от многото, но за пръв път чувана, въстаническа авантюра, която с гръм и молния се разнесе по редакциите на всичката европейска преса…

За оногози, който не знае на какви средства се е вооружила четата, кой за пръв път е дал плана за изнасилванието на един от австрийските параходи – за оногова бунтовно-поетическата авантюра е неразделна от бунтовническо-поетическата душа на Ботева…

Тръгванието на „Радецки“ от Бекет за Лом и разпорежданията на въстанически щаб да се изнасили параходът… Пред прага на съзнанието на читателя-пасажер биографът изправя едно след друго образите на пасажерите, които подир малко ще изнасилват командата на Радецки. Тези образи пълнят сърцето на читателя с някакво си смесено чувство от страх и радост – нещо такова, като нравствено тържество, което пълни едновременно и гърдите, и мозъка на читателя… Изнасилванието на Радецки от българските въстаници е едно от най-ефектните събития във всеобщата история на всевъзможните въстания… Страниците… на този отдел съдържат документите, в които се описва от чужденци извършеният подвиг (изнасилванието на „Радецки“) от българските въстаници…“ (Заимов, С. 2004: 318-320, 325-327).

Тогава – въпреки сега осезаемата щекотливост на лексиката – в нея няма нищо странно; за Захари Стоянов „заробванието на „Радецки“ е „бляскаво изпълнена длъжност“; за Стоян Заимов „изнасилванието на „Радецки“ е „извършен подвиг“. В тези оценки се открива тъкмо споменатата вече стилистично „изстинала“ денотативна неутралност на синонимията на „заробване“ и „завладяване“. Тя се вижда най-ясно в езика на събития, които са се случили след самото „турско робство“ (в смисъла му на историческо понятие). Лексиката очевидно работи и след 1878 г., в сюжетите около Съединението и посветената му Захари-Стоянова публицистика: на/за д-р Xаканов, наречен „велик човек в полицейско отношение“, се казва: „И се чудя аз, защо вие продължавате да живеете още в Дермендере? Бягайте бе, братко! Днес-утре се почва настъплението. Роб ще да те хванем, бе приятелю! Не е ли язък за хубавите ти младини“ (Стоянов, З. III: 603). А в „Кой зароби пашата в Пловдивския конак?“ (в. „Самозащита“, 1885) „заробванието“ на пашата и конака е присъдено на лексиката на чуждите източници:

„– „Русите и техните в България офицери“ – казват австрийските вестници. „Това заробвание е било решено от тримата императори в Кремзер“ – тълкуват някои френски и английски вестници. „Нито едното, нито другото – отговарят злобно и свирепо нашите побратими гърци. – Агентите на панславизма направиха това“ – заключават те… Всички тия предположения са ред безсмислици – отговаряме ние… събарянието на бившето правителство и заробванието на последния паша е извършено чисто и просто с искрени подбуждения от самото население… А в Голямо Конаре буйствуваше Чардафон Велики. Той имаше вече роб пловдивския префект заедно с жандармите му“ (405, 407).

Ако досегашните примери по презумпция принадлежат на литературата и поради това биха могли да бъдат изтълкувани като проява на нейните специфики и особени стилистични решения, то синдром за същите употреби откриваме и у автора на позитивистичния историографски проект Димитър Страшимиров, който изгражда тъкмо позитивистката идентичност на своята тритомна „История на Априлското въстание“ (1907) като съпротива срещу казаното от Захари Стоянов на същата тема. И у Димитър Страшимиров – повтаряме, през 1907 г. – откриваме „Заробване на правителствения дом“ (казано по повод първите успехи на въстанието в Клисура) и отново при Ботевата чета и кораба „Радецки“: „… параходът планомерно, без шум бил заробен, и, по командата на бунтовниците, слязъл на Козлодуй“ (Страшимиров, Д. 1907, III: 24, 341).

Синонимията на „робство“ и „завладяване“ се запазва и чрез общото им изчезване от позитивния речник, назоваващ българските ценности през и между войните. В тези семантическо-политически процеси „робство“ съвсем не е силното понятие – то се доказва като повърхнинна метафора, зависима от по-дълбоки движения. Тъкмо войните 1912-1919 г. преобръщат речника чрез пълния негативизъм, който покрай и чрез тях се натоварва върху „завладяване“. През ноември 1912 г. Вазов написва програмното в това отношение стихотворение „Не за завоевания се борим“, където завоюването и игото са еднакво отхвърлени (дълбоко в дъното на тази еднаквост стои старата им синонимия): „Не за завоевания се борим,/ не сме за плячка гладни, ни за слава…//… Ний чупим братско иго, както нашто иго/друг брат счупи на бойните полета…“ (Вазов, И. III: 100). Тъкмо в лексиката, описваща войните, изчезва изобщо завоеванието като име на каквото и да е легитимно политическо действие – политическият речник тогава извежда като легитимни имена освобождението и обединението, формулира ги като „войни за национално обединение“. Тъкмо по това време се затвърждава и ретранслирането на речника ретроспективно към Средновековието и тогавашните първи Велики Българии започват да се описват като постигнати чрез същите политически действия на освобождаване и обединяване, но не и на завоевание, при което се превръщат в прости алегории на санстефанската карта и на целия копнеж, който българският XX век изпитва по нея. Казано с една дума, от войните нататък Ботев спира да заробва „Радецки“, защото „завладяване“, а заедно с него и „заробване“ се превръщат в имена на нелегитимната власт.

И така, войните унищожават реципрочността на завладяванията-заробванията във вида им на политически действия. Но това не означава, че унищожават и самата синонимия. Те само редуцират обсега и, стесняват периметъра и. И като названия на нелегитимната власт, отвъд ценностите, те продължават да бъдат синоними, следователно „робство“ продължава да опазва своята силно формализирана метафоричност. Доказателства за това дава тъкмо междувоенната историография, която, изписвайки стотици пъти „турско робство“ (и византийско робство) не прави никакъв проблем и не повдига никакъв дебат около понятията, не съзира никаква концептуална разлика например между заглавията на монографиите „България под иго. Възраждане и освобождение“ на Никола Станев (Станев, Н. 1928) или „България под турско владичество“ на Иван Кепов (Кепов, И. 1931), както и непротиворечивостта, с която Ив. Орманджиев кръщава една част от своята „Нова и най-нова история на българския народ“ „Турско владичество“, чиято първа глава пък е озаглавена „Начало на робството“ (Орманджиев, И. 1945: 7).

Откъс от „Историография и литература“, изд. „Просвета“,

София 2011, том 2, стр. 369-378.

(Публикува се със съгласие на издателите и авторката)

Албена Хранова е българска културоложка. Доктор по филология. Доцент по българска литература. Преподавател в ПУ „Паисий Хилендарски“ и НБУ, София. Автор на книгите: „Двете български литератури. Граници на лирическия контекст“ (1992), „Литературният човек и неговите български езици (1995), „Подстъпи към приказката“ (1996, „Яворов. Диалектика и алхимии (1999), „Езикът и неговите речи“ (2000).

Коментари (3)

- 21-02-2013|Историк

Е, и след всичко това? За какво беше (и кому беше) нужна цялата настървеност, с която разни интелектуалци се нахвърляха върху думата „робство“, че била тя уж дума неправилна, погрешна, некоректна, заблуждаваща и едва ли не пагубна??

За какво беше нужно всичко това, след като тук виждаме как старателната изследователка (Албена Хранова) с най-висока научност доказва, че въз „робство“ и „владичество“ цари една „синонимия“, при това характеризираща се с „денотативна неутралност“!

- 22-02-2013|Гост

SIN MORALEJA

Еех, как само е набъбнал сигнификатът на лексемата роб. Терминът джаз идва от американския слянг и от първичната си полисемия-обир, групово изнасилване, конкретен сексуален акт, та до сбиване между самци за женска…с две думи-“става един голям джаз“, когато се говори за джаза, всичко може да се каже за всяко нещо, та се свие до сегашното си едно-еднозначно лексикално значение. Преподавателката ни по старобългарски едва ли си падаше по джаза, но първата дума, която изписа на дъската, беше РАБЪ-същ. м. р., -о основа. Ние избягвахме да се наричаме натегачи, но бяхме „роби“ на амбициите си, „не робувахме“ на схеми, на гаджетата си пишехме:“твой съм роб“, а родителите ни крънкаха някак в провинцията, щото бяха приели „доброволното робство“ да ни избутат на стъгдата и божем добием лице за пред хората…

Там, във висшето школо, понаучихме, че названията обозначават понятия и категории, които имат съдържание и обем, а в етимологичните речници може да се проследят промените в една дума от признака, по който е станала първичната номинация, до сегашното ѝ лексикално значение. Големият Емил Бенвенист извежда в своя студия първичния етимон на роб-означава „чужд“, което е и приемливо за обяснение на вътрешната форма на названието, а аргументацията му е последователна и непротиворечива. Възкликът:“Направо смърт!“ в площадното слово означава „крайна фаза на нещо много хубаво“, така че десемантизираната лексема „смърт“ в случая е междуметие за възторг и радост от живота… Дочуто на улицата: „Сегашната ни свобода е най-голямото робство през цялото ни съществуване“ подкрепя изложената теза…

Отколе чакам ясен отговор за социалния ни статут под юристдикцията на Портата и се спрат спекулациите с „робството“, защото в „Молла Мутиш бег“ Михалаки Георгиев в речта на персонажа си поставя:“Хубаво си беше през турско“, а жителите на Долно Броди, серско, 1912г. на три километра от селото си изпращат бега си с почести… А днес, понеже „сме свободни“ и живеем „в демокрация“, мечтаем за дажбите и правата на робите в Римската империя… Тази басня ще я прекратя без поука-поанта(moraleja), щото от никого нищо не очаквам- приех бедността като неотменима реалност и станах най-богатият човек на света. Нека ми завиждат!

Chuncho

P. S. Питат кой съм. Във филма „Кой знае?“ Джан Мария Волонте се опита да ме наподоби.

- 27-02-2013|Джони

Пропоръчвам двата тома на тази книга, която е уникална с това, че е първото конкретно изслевнане на историческите понятия /идеи/ в България, направление възникнало в Германия в средата на миналия век. Има преизобилие от събрани материали и шокиращи примери за изполване и развитие на понятията. Ще научите интересни неща как се използват думи като революция /баш калдирмак, апостасия, мятеж, буна/, бунт, въстание, Априлско въстание, робство, възраждане, средновековие. Има сериозна методологическа част, която ако ви дойде тежка, може да минете към конкретните изследвания, където използваната методология се прояснява.

Протестът излезе от пиар контрола на властта

Автор: Илия Вълков

Ситуацията беше отиграна отново майсторски. Часове след най-масовите протести от 16 години насам, медиен сателит на властта съобщава, че столът на Симеон Дянков се клати. Малко след това правителствената информационна служба съобщава: премиерът Бойко Борисов поиска оставката на вицепремиера и финансов министър. Мотивите не ни интересуват – те никога в управлението на ГЕРБ не са имали значение.

Опитът властта да пренасочи обществения гняв като персонализира проблемите, се оказа сериозна грешка. Защото оставката на Симеон Дянков се връща като бумерангов ефект срещу управляващите. Тази оставка трансформира икономическата криза в политическа. Оттук насетне ще се развива спиралата на протести, гражданско неподчинение и сблъсъци с органите на реда.

Тезата ми не защитава финансовия министър. Мнозина от протестиращите хиляди граждани са вътрешното удовлетворени, че са успели да изгонят министъра, който отговаря за разпределението на парите в държавата и е сочен за виновник за всяка нова дупка в колана. Уволнението на Дянков не решава проблемите. Тази рокада обаче няма да повиши доходите, няма да разкрие нови работни места. А и за тези години всички разбраха, че в кабинета „Борисов“ последната дума е на Борисов.

Равносметката за управлението на ГЕРБ показва, че властта се огъва под натиска на протеста. Това е последно усилие на гражданите да се противопоставят на лобистки и олигархични законодателни промени или правителствени решения, на беззаконието, на корупцията. Нагледахме се на всякакви случаи: либерализирането на режима на генно-модифицирани организми (ГМО), добива на шистов газ, търговското споразумение АСТА, скандалните поправки в Закона за горите, законите за лова, нотариусите, обществените поръчки в земеделското министерство за „Фейсбук“ и „Туитър“…

Постепенно протестите от сферата на екологията преминаха в социалната сфера – и първият залп прозвуча с недоволството срещу високите цени на горивата през лятото на 2011 г. Това беше важно и сериозно предупреждение, което властта не отчете и не успя да разреши. Замаза проблема с дълги и обтекаеми проверки. Днес се протестира заради цената на тока и отоплението, но първопричината са ниските доходи и безработица. И отново има проверки в ЕРП-та, ДКЕВР, НЕК, БЕХ…

Патологичната самовлюбеност на властта я прави хронично зависима от това да бъде харесвана, да ѝ се правят курбани, да ѝ се плетат пуловери, трубадури да я споменават в стихове и песни, други да я увековечат в картини или на капаците на автомобилите си. За първи път протестиращите успяваха лично, на четири очи, в кабинета на министър-председателя, да представят своите искания. СМС-сът се използваше като средство за натиск. Почти всеки гражданин можеше да изпрати лично съобщение на премиера.

Рейтингът и социологията се превърнаха в основен метроном за правене на политика. Недоволството на улицата взимаше постовете на министри (Сергей Игнатов) и висши чиновници (Ангел Семерджиев). Властта неусетно стана зависима от протестната динамика, която насочваше управлението към решения. Това се изроди в страстно танго, в което премиерската персона се изявяваше винаги като „добрия цар“, който отсъжда в полза на народа. „Кой друг премиер с лекота се разделя и уволнява министри“, питаха симпатизиращи активисти. И се радваха, когато с един замах и категоричност премиерската дума маха поредния провинил се висш чиновник. Тази решителност трупаше активи за управляващите.

За три години и половина протестът се превърна в част от градската културна среда. Не става въпрос само за столицата, но и за Варна, където кампанията за спасяването на Морската градина от застрояване отново изправи гражданите срещу олигархията. Протестите самозаразяват недоволните, които все повече намират смелост да се включат в протестната вълна.

И все пак властта не успя да се справи с проблемите, защото ги решаваше „на ужким“, за пред камерите. Миньори палиха свещи и свещеносричаха името на премиера – докато не осъзнаха, че пак няма да имат пари. ГЕРБ приеха исканията на еколозите в Закона за горите, но в същото време организират протести в Банско и Разлог срещу същите гласувани от тях самите промени. Гражданите протестираха през лятото на 2011 г. заради високите цени на горивата и ниските доходи, но действащи политики в тази сфера не се предприеха. ГЕРБ обещаха високи доходи, но си останаха само с това.

Над сто хиляди души протестираха на 17 февруари в цялата страна. Не позволиха на нито една политическа да обязди недоволството им. Във вторник премиерът застана на една маса с жена, която беше посочена от него самия като представител на протестиращите. ГЕРБ яхна протеста чрез стратегията на приобщаване – създаде впечатление, че активистите постигат своето, но властовите позиции на управляващите останаха реално непроменени.

Властта управляваше с помощта на протестите повече от три години. Успяваше да изтръгне рейтинг и от тях. За първи път показа безпомощност. Протестиращите свалиха ГЕРБ от власт. Чак сега забелязах, че съм писал в минало време. Тази страница вече е затворена…

Източник

Илия Вълков живее и работи в София, но е израснал в Благоевград. Наближава 30 години. Завършил е „Връзки с обществеността“ в Софийския университет, а след това е защитил магистърска теза по социология, отново в Алма Матер. В момента е докторант по „Комуникация при криза“ при проф. д-р Тодор Петев в Софийския университет. Близо две години е събирал думи като репортер във в. „Дневник“. Също толкова време е записвал звуци за „Дарик“ радио. В момента се занимава с публични комуникации и академични приключения. Пише за в. „Сега“, в. „Култура“ и E-vestnik.

Коментари (5)

- 24-02-2013|Гост

Двайсет и кусур години дивотия и беззаконие. Политическият път -- от деспотизъм към демокрация от демокрация към популизъм от популизъм към анархия. Беден и оскотял народ, нямащ ни религия, ни история, в които да вярва… Плач Еремиеев…

- 25-02-2013|Фройд, Юнг и Адлер – БЕЗ НАРОДОПСИХОЛОГИЯ

Толкова примитивен напън за коментар не бих изпратил до света – при такъв важен за народа ни период! Народ без верую, без интлект, без далновидност – вече четвърт век от най-новата история. И да не пропуснем – поне 72 часовата проба в света – тук е задължителна за пробуждане поне на зачатък РАЗУМ!

- 25-02-2013|Гост

Интересно, тук в тоя форум имаше един куп все отявлени, загрижени за съдбите български, родолюбци--националисти, интернационалисти, и други… а сега капиите мълчат, точно в моменто, в който трябваше да заговорят… поплювват изречение и нещо пак около национализма и прочие, ама за това какво случва ДНЕС в България, дума не обелват… дето се вика, нека патакламата малко утихне, па ще се юрнем отново в посока попътна…;)

- 27-02-2013|Гост

Напротив, витиевати газетарю, всичко е по сценарий, пак разработки на вездесъщата и всезнаеща ДС(за нея има песничка „Стане ли ти всичко ясно, отваря ти се път до болница „Свети Наум“): владиката от Загоре се спотаи „поради лекарска забрана“ и пропусна избора за патриарх, нещо, което прави чест на майстор спортист в щангите, но в случая няма следващ опит, така че разработките на ДС, за кой ли път, необезпокоявани от никого, си отиграха ролите и се накичиха с дрънкулки, сякаш жива илюстрация от Енциклопедията по психиатрия, но Хр. Ботев е много по-точен-“на сган събрани, рояк скотове“; този път „православните скотове“ защитиха званието си, дадено им от големия поет, а дори и президентът в словото си да честити на новоизбрания патриарх подкара, сякаш е с подрасник, явно някой с калимявка е бил от „съветниците“ наоколо му…

Но най-големият майтап е, че „непобедимият“ досега Б. Борисов от Банкя като слаб боксьор, за да не отнесе боя, „плювна гуменката от устата си“ и се спотаи в покоите на правителствена болница, а такива прояви на реалния ринг, вътре между четирите въжета на магическия квадрат, се наказват с ДИСКВАЛИФИКАЦИЯ!

Прострелят ли лисана, бълхите начаса отскачат от мъртвата ѝ плът.

„И къде сега са прочутите оратори да дойдат, тука да си кажат мислите“.(От „В очакване на варварите“ на Константинос Кавафис). Повече от ясно е къде, в скришна доба нейде си водещите им офицери от ДС им дават новите инструкции как да постигнат резултат в новата разбаботка „ДИРИЖИРАНА СПОНТАННОСТ“.

Оперетата и водевилът са в кръвта ни-президентът окачва в кабинета си портрет на най-големия ни безвластник Христо Ботев, на улицата говори като семинарист, пред протестиращите отиграва хипи, министрите му се разскачат като бълхи от леш, а от дълбочина се изнасят с тежката си артилерия реалните играчи, чиято единствена стратегия е да реконструират милиционеросоциализма, добре поне, че засега са оставили на мира Наполоен, Петър Велики и Мата Хари в заведението „Свети Наум“ на мира, щото тази хватка се отигра вече по медиите след уж „промените ни“…

Дано не ни докарат до изстъпленията като във Владайските събития 1918г., но не вярвам, Хр. Ботев го е предрекъл:“народът свикнал хомот да влачи, тиранство и зло и до днес тачи“…

ПО МЕСТА УСЕДНАЛИ, НЕХАЯТ ВАРВАРИТЕ

И ХИЧ НЕ ИСКАТ ДА СИ ИДАТ…

Chuncho

- 27-02-2013|Гост

ПИСМЕНА БЕЗ АДРЕС

„Достатъчно е

да погъделичкаш пирамидата

и мумията ще се разтресе от смях“

От „Седем чекмеджета“ на Мирча Динеску от „Демокрация на природата“ в превод на български от Огнян Стамболиев.

Едно същество с длъгнеста предна част на тялото си, където са двете му очи, под тях-бръчкавини и сплетена четина, което на испански викат каско, нашите лекари череп, а тамошните му си го знаят простичко- главуня, се беше совнало из възпръчината над Примочляк(за това име спорят из Пернишко и стара Горна Джумая наедно с трайно локализираното Косматица), за да проветри сутрешния си махмурлък и по навик се провикне от инат на комшията си Цветко-Петко:“Ти кой си?!“, но този път дали от ясното време, или малката влажност в котловината ехото му върна:“Ня-кой-си-ни-кой-си…“ на два пъти и заглъхна. И не щеш ли, сякаш чудодейният Пелинко от гроба подсказва ходове на зальохани кибици, тъкмо там изниква селското даскале Марянчо:

–Не се коси, друже, като че ти мине.

–Я па ти!-изхърхори съществото.

–Ако си е твой проблемът, разкажи си го на стринка ти, но ако се отнася за обществото като цяло, не е твоя работа и хич не е по силите ти да решиш нещо…

Явно даскалчето изпробва наизустения си урок по „Научен комунизъм“, който вечер по линия на дружество „Георги Кирков“ ще изрецитира пред одрямалите след смяна миньори…

След тая ретардация Всезнаещият автор неочаквано спира писанието и се провиква напосоки:“ВЕСТНИКАРИТЕ СИ ДРАЩЯТ, НАРКОТРАФИКЪТ НЕ Е СПИРАЛ НИКОГА!“.

Отдавам дължимото на родилния дом в Горна Джумая, когато за пръв път съм прожумял срещу светлината, но си оставам завинаги от Горно Броди в Егейския край!

Де да можех, но няма никога да ме публикуват, щях да спретна оле-мале нещо за афиона, който се садеше от Дупница до южната ни граница, катранът се събираше от него заран „за медицински цели“, но и най-големите будали тъдява знаят, че преди Втората световна война рафинериите са били в Кондофрей и Чуковец, Радомирско, където хората на Борис Фердинандов Сакскобурготски начело с Ванче Михайлов добиват ОПИУМ, който е продаван чак и на МАО в специалния му район. Та, тогава в Милано двама нашенски главорези бутнали, без да искат италиански „мафиози“, които скучаели край маса за билярд, но… само при среща на погледите момчетата от Ботуша рекли примирително:“Не удряй жената дори с цвете!“, на което нашенци промърморили в яката на сетретата си:“Егати педерухите!“; то в този отрязък от време си има и след история-целият неореализъм в киното въпреки натъманената легенда за „непобедимата мафия“ не можа да изтрие петното от първата им среща с баш бандити, да не говорим пък за колегите от Адьеса и милия на вси зеки в Русь ДОНЕЦК с техните богатири, готови всеки миг да умрат…После следва показно покушение в Марсилия срещу сръбския крал Александър за прохождащи статисти в криминалните сериали…. То се знае, не става тук въпрос за „борба на идеи“, а за прочистване на трасепо по пътя на големия наркотрафик, иначе козметично за две пакетчета кокаин се набутват случайни мулета за години зад решетките. Тато продължи традицията, та до днес…

Шубето си е голям страх!

Мене също!

Иначе щях да напиша за погромите на „Редки метали“ в целия Благоевградски окръг от с. Черниче до мините в Елешница, поради което станахме най-увреденият район в страната ни от повишената радиация, а като туриш и карцерогенните боклуци, изхвърляни в река Джерман от фармацевтичния завод в Дупница, ще почувстваш скомина сякаш дъвчеш стиропор, след като неволево си се нагълтал с морска вода Да не говорим пък и за уж „случайни капки живак“ по реките в окръга от „надбедени златотърсачи“, като и децата там знаят, че това си е практика в пресевните инсталации… И как да го плясна връз хартията, нали после като бясно псе ще ме разстрелят…

Но се изхитрих. Ето, записвам връз лист хартия и го пущам в уличната шахта с твърдата увереност, че там, някъде си горе, наистина ще

се получи…

Ти бъди, вестникарино велики!

Chuncho

P. S. Ако на мене не ми вярваш, виж „Книга за българския народ“ от Стоян Михайловски, където бележитият автор е дал кадрова справка за вечни времена на повечето от газетарите ни.

Март 2013

България, мое страдание

Автор: Юлия Кръстева

1. Кой език?

Не съм загубила майчиния си език. Спомням си го, все по- и по-трудно, признавам, когато сънувам и когато слушам майка ми да говори. И след двадесет и четири часа потапяне в тези води, които са ми вече доста далечни, се учудвам, че плувам доста добре; или пък, когато говоря някой чужд език – английски или руски – и, изгубила някоя дума или объркала граматиката, се хващам ненадейно за този спасителен пояс, който е на мое разположение и в крайна сметка не е безнадеждно изгубен. Не френският ми идва на помощ, когато закъсам в непозната среда, нито ако съм изморена или се затрудня при някои сметки и умножения, а именно българският, за да ми напомни, че не съм изгубила корените си.

И въпреки това, за мен българският е почти мъртъв език. Сякаш с течение на времето една частичка от мен бавно е угаснала, докато учех френски в доминиканския орден и във френския алианс, а след това в университета; в крайна сметка изгнанието превърна това старо тяло в труп, за да го замени с едно друго – в началото крехко и изкуствено, след това все по-незаменимо, а сега – единственото живо, френският език. Почти съм готова да повярвам в християнския мит за възкресението, когато изследвам това раздвоение между ума и тялото си. Не съм тъгувала по езика на детството в смисъл, че една „завършена“ тъга би била откъсване, белег, дори забвение. Но над тази погребана крипта, над този резервоар, който гние и се разлага, аз построих нов дом, който обитавам, който живее в мен, и в който се случва онова, което може да се нарече, сигурно не без известна претенция, истински живот на духа и плътта.

Понасям ужасната емоция на тази перлена мъгла, която едва докосва тресавищата на Атлантика и поглъща като в китайска коприна крясъците на чайки и безгрижната дрямка на патиците. Мечтая за една пролет, в която всички автомобили са благоуханни, а клетите коне се хранят с цветя: Аполинер. От тази мъглявина, каквото всъщност е моето потапяне в битието, което нито една дума не би могла лесно да обобщи, което думата „радост“ принизява, докато „екстаз“ възвишава, аз запазвам подчертаната яснота на френските думи. Откъм границите на моите възприятия едно едва доловимо трептене търси френската дума; заедно с това и в обратна посока, някъде отгоре, едно светло струпване на тази мъглявина, цяла серия от френски четива и разговори, спуска някаква светлинна тъкан, която може да бъде подбрана според усещането, за да придаде образ на душевната ми ведрост. Алхимия на именуването, в която съм сама с френския език. Именуването на съществуването ме прави да съществувам: тяло и душа, аз живея във френския език.

И все пак, когато се завързва интригата, тоест всеки път, когато съществуването се завръща при мен под формата на история – тази с перлената мъгла или със зеленоглавите патици, и разбира се някоя история за мечта, страст или убийство – една вълна, която се състои не от думи, а си има своя собствена музика, ми внушава непохватен синтаксис, и тези дълбинни метафори, които нямат нищо общо с френската вежливост и очевидност, просмукват ведростта ми с византийско безпокойство. Аз се отклонявам от френския вкус. Френският вкус е акт на вежливост между хора, които споделят еднаква реторика – едно и също натрупване на образи и фрази, една и съща комбинация от четива и разговори – в едно стабилно общество. Напразно възкръсвам на френски, от почти петдесет години насам моят френски вкус не винаги устоява на тласъците на една древна музика, обвита около един все още жив спомен. От тези скачени съдове изплува някаква странна реч, чужда на самата себе си, нито от тук, нито от там, една чудовищна задушевност. Подобно на онези герои от „Намереното време“, чиито дълги години на волни или неволни спомени Пруст вижда да се въплъщават в безкрайни пространства, аз съм някакво чудовище на кръстопътя.

На пресечната точка на два езика и поне две времеви измерения, аз оформям един език, който търси очевидното, за да продупчи в него патетични алюзии и, под гладката привидност на френските думи, полирани като камъка на съдове за светена вода, да открие черната позлата на православните икони. Великан или джудже, чудовището, което се появява в резултат на това, никога не е доволно от себе си, и в същото време отчайва местните жители – както тези от родната страна, така и онези от страната-гостоприемник.

Когато тази тревога – която всъщност е въздушна яма, спиране на дъха, амфетамин – се поуталожи, за да си даде право на съществуване, ще мога да ви обясня как тези гранични създания, които не могат да бъдат класирани, тези граждани на света, към които числя и себе си, представляват от една страна възхода на модерния свят, надживял прочутите си изгубени ценности (благодарение на или въпреки имиграционния поток и смесването на расите), а от друга страна и вследствие на това, въплъщават този нов позитивизъм, очертаващ се, напук на националния конформизъм и международния нихилизъм. По-точно казано, ако се вземе предвид историята такава, каквато вестниците я представят, има два начина да се противостои и дори да се сложи край на случаи като Сараево и Крим: от една страна, да се доразвият езиците и националните култури (към това ще се върна пак), а от друга, да се подпомагат тези все още редки, макар и множащи се видове, да се защищават тези хибридни чудовища, каквито сме и ние, мигриращите писатели, които рискуват онова, което не се знае нито тук, нито там. И питам ви, защо? Ами, за да се даде живот на нови създания от слово и кръв, които нямат корен в никой език и никоя кръв – дипломати на речника, генетични посредници, скитащи евреи на битието – и които отправят предизвикателство към същинските (тоест военни от всякакъв род) граждани, в полза на едно скитащо човечество, което не може повече да седи спокойно.

А страданието в тази хубава програма? Очаквах този въпрос и отговорът ми е наполовина готов. Има един вид майкоубийство в отричането от майчиния език и аз изстрадах загубата на този тракийски кошер, меда на моите мечти – разбира се, не без удоволствието на отмъщението, но преди всичко без да се гордея с това, че осъществявам първоначалния идеалистичен проект на родните пчели. Да летят по-високо от родителите си: по-високо, по-бързо, по-силно. Не случайно сме наследници на гърците; нашите деца ще владеят руски, английски, френски, ще имат целия свят за себе си. Изгнаничеството, тази винаги болезнена съдба, е единственият останал, от времето на Рабле и падането на берлинската стена насам, начин да открием божествената бутилка[840]. Която се открива винаги единствено при търсенето, което знае, че търси, или пък в изгнаничеството, което забягва от изгнаническата си сигурност, от изгнаническото си нахалство. В този безкраен траур, при който езикът и тялото се възраждат отново в туптенето на един присаден френски, аз преслушвам все още топлия труп на майчината си памет. Това не е нещо неволно или несъзнателно; аз не случайно казвам „майчина“, защото покрай благозвучните думи и неназовими пориви, в близост до сетивата и до биологията, които въображението ми има късмета да пресъздава на френски, при мен се връща страданието. България, мое страдание.

Това не съм аз. Именно тази майчина памет, този топъл и постоянно говорещ труп – тяло в моето тяло – вибрира в унисон с инфразвуците и информацията, с приглушените любовни приключения и очевидните конфликти, с грегорианската музика и търговските лозунги, детинската нежност и мафиотското жалко насилие, с политическите, икономически и идеологически дивотии, с хора объркани или амбициозни грубияни, използвачи и мързеливци, забързани спекуланти, индивидуалисти без скрупули или планове. И вие, непотърсен багаж на историята, които се опитвате да я уловите отново, без да знаете как да посегнете – българи, невидими, нежелани, бяло петно сред светлината, мрачни Балкани, пронизвани от безразличието на Запада, от който аз съм част. Комплиментите ви са укори, благодарностите ви приличат на искания, надеждите ви се появяват немощни и замират още преди да успеят да се оформят, песните ви плачат, смехът ви предвещава нещастие, не сте доволни, не желаете да бъдете участници. Макар и тръгнали прекалено рано, вие пристигате прекалено късно, в един прекалено стар свят, който непрестанно се подновява и не обича закъснелите. Смятате, че ви се дължи всичко, поради не знам каква причина, поради нищо; искате всичко, при условие, че ще може да дремете, да мързелувате или да хитрувате, да лавирате, да мамите – и, понякога, да работите до изнемога. Но защо, за Бога, се съсипвате? Мои ближни, братя мои, причинявате ми болка. България, мое страдание.

2. Греховете на вкуса

Да погледнем нещата от друга страна. Ще се поставя на ваше място; добре осъзнавам арогантността на тази претенция. И все пак, както добре знаем, именно онези, които са останали там долу, трябва да понасят реалността, тоест невъзможното. Общо взето, тази задача не е много по-различна от моята, но в противоположен смисъл. Към родния език (който незабавно предпоставя различни мисли и животи) трябва да се присадят думи (което пък веднага включва мисли и животи), от които петдесет години сме били разделени чрез желязна завеса; в продължение на повече от век, чрез една заекваща демокрация; чрез опозиционен национализъм, лишен от съдържание, като изключим съпротивата срещу исляма, и чрез една религия, вярна на своята средновековна възраст, още от вековете на Средновековието.

Не бих искала да бъда на ваше място и не бих спорила с онези, които ще ме упрекнат, че съм избягала от тези трудности.

Започна се с преводи на Шекспир и Достоевски, за да се стигне до Фокнър, Бекет, Натали Сарот, Барт, Фуко, Кръстева (много малко) и така нататък. Установи се, че липсват думи и че този беден език на чувствителни селяни и наивни мислители е претъпкан с цял арсенал от заемки – безвкусни и без основа. Синтаксисът ставаше тежък, без мисълта да стане по-гъвкава; изглеждаше, че може би ще е добре да се пренесе онзи есперанто на университетски преподаватели-полиглоти, в колонките на „либерални“, „просветни“ и „общодостъпни“ вестници. Как да постъпиш другояче, когато не е хубаво нищо друго освен „отварянето“! И ето ни пред този пъзел, с който се отличава пресата след падането на стената: от една страна, хулиганските обиди, отправени към хулигани на езика на хулиганите; при това от други хулигани, които не им отстъпват по нищо, но без хапливата надменност на сюрреалистите. От друга страна, чужди думи, леко изменени чрез някоя наставка, които впечатляват парвенюто, когато ги види изписани на кирилица, но незнайно защо, провокират състрадание у безотечественицата като мен и мигрена у средно култивираната част от обществото. От една страна, вълната от сравнително скатологични[841] подбуди (О, Сад! О, Рабле! малко стил), от друга – претенциозните преструвани[842] (О, Диафоарус![843] О, Молиер, да бъдем мизантропи!). От всички страни – липса на вкус. В това е въпроса. Маловажен ли ви се струва? Нека да не избързваме.

Французите от XVIII-ти век са говорили много за вкуса. Под вкус са разбирали „насладите на душата“, така както ги мислим и преди всичко както ги усещаме ние. Енциклопедията дори предлага по тази тема известни статии на Волтер и Монтескьо, които разсъждават върху универсалните правила при формирането му (основаващи се на универсалността на човешката природа и на споделяната история), както и върху законността на отделни отклонения. Не би могло да бъде другояче, тъй като вкусът е реторика на припознаването: необходимо е аз да се припозная, ти да се припознаеш, ние да се припознаем, било то в лицето на някой авторитет (Църква или монархия, за предпочитане и двете), било в някой елит, който да въплъщава същността му (Версай), било в някоя лична ценност, която – рожба на християнството – се проявява в изключителна духовност или в изблик на страст (универсален Разум и смислена сетивност). Вкусът е реториката на това припознаване, чрез което Аз-ът, центриран около Авторитета – онзи на клана или на личния ипостас[844] – открива у ближния същия език, който използва и самият той. Вкусът утвърждава разликата между Аз и другия, ако, и само ако, тази разлика се хармонизира – и аз вкусвам хармонията като спасител – вътре в Авторитета, в клана, у индивида, които оттук нататък си служат с един и същ език.

Вкусът е учтив, защото се обръща към своите: към онези, които са част от един и същи авторитет, един и същ клан, имат едни и същи личностни ценности. Лабрюйер, Севиньè и Сен-Симон не са считали за нужно да го дефинират: вкусът се е подразбирал. Енциклопедистите, сривайки устоите на Стария режим, са си дали труда да обмислят възможността за създаване на нов вкус, който да не игнорира свободата и дори лутането на страстта: тези пред-революционери са били измежду най-цивилизованите хора, които Западът е познавал. Малко преди нас, Пруст, чувствайки се изгубен в баптистерия[845] на базиликата Сан Марко[846], както и в двора на Германт, започва да изследва грешките на вкуса, за да им се надсмее в полза на единствения авторитет, който му се струва, че може да гарантира вкуса – литературата.

Все още не сме там, когато варварщината рухва и мафията си съперничи със свободното предприемачество. Никаква власт, никаква общност, никаква индивидуалност. Бидейки лишен от тези три отправни точки, интелектуалецът, който в крайна сметка е създател на език, неминуемо е изложен на риска от грешки във вкуса. Никой не вярва достатъчно в литературата, както е вярвал Пруст, за да се присмее на това и да обърне страницата. Никой, или много малко хора.

Наблягам на този привидно маловажен въпрос. Можеше да се жалвам от прекалено високите цени на черния пазар, от нищожните пенсии на старците, боклука и мухите в някога толкова чистата София, или от имплозията на „социалистите“ към „либерали“ и обратно – все неща, които правят всичко несигурно и водят до невъзможност за взимане на решения. Но предпочитам да се придържам към темата за вкуса. Нека започнем с малките неща, от които тръгват големите.

Не съм сигурна, изобщо не съм сигурна, че на ваше място бих могла да издиря някой авторитет, общност, личност – и следователно вкус. Но щях да се опитам да избягвам думите, които не произлизат от авторитета на някоя група или от харизмата на някоя личност, която с учтивостта си е спечелила признанието на други хора, търсещи същата тази учтивост. Без тази учтивост думите си остават чужди неологизми, захвърлени в мъртви пясъци, снобски безсмислици, гръмко празнословие. Ако им липсва учтивост, те са обидни. Тази липса на вкус показва варварското в обществото. „Другостта на фалическия ДИСКУРС“; или по-просто казано: „Той се грижи за своя ИМИДЖ „; или по-сложно казано: „Освен това, знаейки твърде добре историята на революциите, тъжната истина, че те изяждат своите деца, демократичните избори би трябвало да бъдат известна ПРЕВЕНЦИЯ, средство за спиране на революцията с нашето участие в тях – прекъсване на ужасяващата връзка с историческия революционен опит“, ми причиняват болка. Няма да ви предлагам алтернативи, още повече, че „ДИСКУРС“ е „реч“, „ИМИДЖ“ означава „образ, представа, картина“, а „ПРЕВЕНЦИЯ“, „възпрепятствие, пречка, предпазна мярка“.

За Бога, не! Осмелете се да измисляте думи, но не без идеите, които ви липсват; накъсвайте дългите изречения с чужд синтаксис, който вашата мисъл не следва; променяйте ритъма: не сричайте монотонно, според стария недоразвит ритъм, но и не подражавайте на лукавството на онези, които за разлика от вас, идват от будоари и барок, които вие изобщо не познавате. Не се залепяйте за другия – той е също толкова невъзможен, също толкова променлив, като вас. Направете още едно усилие, за да придобиете самочувствие: върху угнетеното тяло не може да се присади нищо.

Принципно, аз дори не съм против неологизмите, ако те идват от стремеж към нов начин на мислене, ако общностите от мъже и жени са ги направили да съзреят, с грижа за своеобразието, идещо от паметта на техния език – и в дискусии, които да изковат концепциите им. Но не виждам тези общности, не виждам подобно своеобразие, не виждам паметта на езика, не виждам тези дебати. Затова страдам. Може би просто съм сляпа и отдалечаването ме е лишило от информация. Тогава това ще е най-малкото зло и моля да ми простите. Но ако страданието ми е оправдано, тази липса на вкус ще е окончателният знак за покорната капитулация на един народ (и толкова други) пред новия световен ред, който вижда само една глава; какво говоря – само един компютър.

3. Кога на Балканите Бог е мъртъв?

Вие страдате от хаос, от вандализъм, от насилие. Вие страдате от липсата на авторитети. Вие страдате от корупцията, липсата на инициатива, от разпуснатостта, която увеличава безпрецедентната бруталност на индивидите, от арогантността на мафията и комбините на новите богаташи.

Западът едва ли може да си представи вашата болка, вашето унижение. Аз не смея да ви кажа, че ги споделям, защото – давам ви право – е много лесно да се говори от разстояние. Да речем, че аз страдам пред трудността на една огромна задача за следващите няколко години, която се изправя пред всички ни – както тези тук, така и онези там; задачата да мислим „защо“? Защо е всичко това? Преди да намерим пътища за излизане от това положение.

Не е нужно да ви казвам, че нямам отговор. Няма да повтарям и онова, което вече знаете за отговорността на комунизма или за неуспехите на демокрацията в младата българска държава, която още от освобождението от турците през 1875 г.847 страда от последиците от европейската дипломация и двете световни войни. На едно по-интимно ниво, към което ме приканва това размишление върху езиците, аз мисля за манталитетите. И констатирам, заедно с толкова много други, че нравствената криза в бившия комунистически блок придобива отчайващи измерения – с все по-малко краткосрочни перспективи и може би все по-варварски външен вид – в страните с православно вероизповедание. Сръбският неофашизъм е кулминацията на това бедствие. И си задавам въпроси.

Не мисля, че съществува нещо като глобална „масова психология“, защото вярвам в уникалността на личността. Нито пък приписвам на религията силата да бъде единствено определяща за поведението. Знам освен това колко несъществено е отношението към вярата по нашите региони, потопени във фолклора и езичеството, особено сред по-младите поколения. И все пак, наред с други действени сили, религиозната концепция за личността – оформена от историята и оформяща я на свой ред – оставя своя отпечатък върху нас, без непременно да го осъзнаваме. Тя модулира голяма част от душевността, която народите на тази Европа, за която толкова се надяваме да се обедини, си прехвърлят едни на други под формата на различни конфликти, проявяващи се (в най-лошия случай) като религиозни войни или (в най-добрия!) като бреме, като непреодолими противоречия.

Имах късмета, благодарение на баща си, да опозная и изпитам съпротивителната сила, която дреме в православната вяра. Обичам нейната чувственост, нейната тайнственост, това уединение, което ни позволява да изпитваме, в богослужението, мъката и радостта на един друг свят. И която ни внушава чувството – то не е рационална увереност – че не сме от този свят. Внушение със сигурност илюзорно, но пък толкова благоприятно, толкова освобождаващо и предоставящо възможности! Така че няма да оценявам, да хваля „превъзходствата“ на някое християнско учение за сметка на „недостатъците“ на някое друго. [Просто] ще се опитам да ви обясня какви според мен са преимуществата и недостатъците на личността, формирана от православието. И да поразсъждавам върху нейните способности – или липса на такива – да се изправи срещу нравствената криза.

Още преди голямата Схизма от 1054г., православното течение на християнството развива две тенденции, които впоследствие се засилват – и които се откриват в различните национални църкви (руска, гръцка, българска и т. н.): инструментализация и мистицизъм.

Под „инструментализация“ разбирам църковната зависимост от политическата власт; тя [православната църква] често се изражда, когато не се намира в подчинение. Това идва от византийския принцип, според който патриархът държи своята територия чрез светски правен акт, определян от политическата конюнктура (докато Рим, напротив, се позовава на божественото право); от факта, че василевсът се меси в делата на църквата: той избира патриарха, като в замяна на това Църквата допринася за социалната стабилност и за архаичността на религията. „За християнина няма църква без император“: тази фраза на патриарх Антоний (1391–1397) има ужасно влияние върху политическата вярност и дори политическата субординация на православните църкви през ХХ век. Това кулминира при идентификацията на църквата с нацията[848] – идентификация, характерна за младите славянски държави през средновековието (имам предвид Борис, Симеон, създаването на кирилицата) и достига до странно взаимопроникване между вяра и национализъм. Рискуваме да подценим редуциращите и експлозивни ефекти на този коктейл, когато става въпрос да се оцени „освободителната роля“ на църквата по време на турската окупация до края на XIXвек. Те демонстрират всичките си фундаменталистки опасности при днешната югославската трагедия.

Под „инструментализация“ разбирам и някои аспекти на православната „Света троица“. Бог е троичен в православието, но по различен начин от онзи в католицизма: за православните Светият Дух изхожда от Отца чрез Сина („Per filium“); за католиците Светият Дух изхожда не само от Отца, а и от Сина („Filioque“). Докато католическото „и“ поставя знак за равенство между Отца и Сина, и по този начин известява автономността и независимостта на личността (тази на Сина, както и онази на вярващия, което пък отваря път за индивидуализма и за западния персонализъм), православното „чрез“ подсказва една прекрасна, но много опасна анихилация.

Властта на всемогъщия Бог е неоспорима: arkè-anarkos, Отецът е първоизточник на божествеността. Синът е слуга, помощник, който благодарение на тази зависимост („чрез“), все пак се издига и обожествява. Подчинен и богоподобен едновременно, Синът (и вярващият заедно с него) е впримчен в една изящна логика на подчинението, както и в екзалтация, която му поднася вътрешни радости и скърби по подобие на диалектиката господар/роб и, нещо по-лично, на мъжката хомосексуалност.

Освен това, поради тази екзалтирана и екзалтираща субординация на Сина, вярата се спуска от по-висшия свят, където платонизмът поставяше Бога, за да се превърне в човешка и социална програма. Руските теолози не пропускат да подчертаят хуманистичните „преимущества“ на православието: с помощта на тази Троица и сътрудническата роля на Сина, православието почита едно „Богочовечество“ или „Боговселена“ (Соловьов) и стига до там да каже, че „догматът за Троицата е нашата социална програма“ (Фьодоров).

Но нека не се радваме прекалено рано на това хуманизиране на божественото. Не е ли окончателен капан на нихилизма да се свежда върховната ценност (Бога) до човешката ценност, ако е вярно, че порядъкът на човешките ценности е податлив на поквара и развал? Клопката на тази инструментализация на божественото в човешкото се състои в принизяването, обезценяването, дори унищожаването на самия идеал: на самия Бог (Бог не е нито това, нито онова; нито твърдение, нито отрицание, нито дори „Бог“, според Григорий Палама); на духовния авторитет (различен от институционалния), но и на самия ейдос, на идеята, на представянето, на мисълта. Православието е, още от самото си начало, отрицателно богословие: отсъствието на Бог е сведено тук до непознаваемото; Бог не е мъртъв, той имплодира в човека – един неразбираем микротеос и микрокосмос.

Противоположното на това поглъщане на божественото е мистицизмът. Помощник на Бога, който принизява Бога, човекът обаче се обожествява при непосредствения досег с необхватното: православният човек е „Homo absconditus“, неопределим, невъзможен да бъде концептуализиран. Тази тайнственост не престава да предлага наслаждения: култ към мълчанието – духовното съвършенство е безмълвно (това е исихастът); нежност (katanyxis), която не съди, а приема; единение на ума и сърцето, което се осъществява в любовта към красотата (philocallie). Свидетелството за живото божествено, истинския океан от светлина, е добротата и тя се дължи не на разума, а на сърцето, където са чувствата: „Да почувстваш всичко в Бога“ на Исаак Сирин се превръща в култ към „усещането за Бога“, който отхвърля думите и по този начин се отдалечава от пътя на логиката на католическото и протестантското богословие. Апофазията[849] е върхът на това отрицателно богословие, който отхвърля всякакво концептуално ограничение на Бога: нито личност, нито понятие, нито изображение, Бог е недостижимото участващо и участник; бездънна мистерия, той е необятен.

Поемам риска да разкрия, извън очевидните предимства на този религиозен опит, най-солидната форма на нихилизъм, която западната култура някога е познавала: „– Аз съм Бог, който не е“.[850] Съвпадение на абсолютното и нищото. Воля за абсолютна власт и абсолютна бедност. Тази комбинация може да постави под въпрос западната онтотеология; може би при някои исторически и философски обстоятелства тя би могла да ѝ се противопостави като здравословен противовес. Човек разбира как Хайдегер се е оставил да бъде омаян от атонските монаси. И все пак православието не изчерпва онтотеологията: то я заобикаля и сковава последователите ѝ.

От една страна, приклещено между инструментализацията и мистицизма, православието предоставя параноидните и мазохистични удоволствия, които Достоевски разкрива при своите нихилисти, особено при Разколников. „Неподвижното любовно движение“ (по думите на Максим Изповедник) на Светата Троица може да срещне историята единствено при преминаването в действие: индивидуалният тероризъм нарушава съзерцанието, на което е отдаден нашият „микротеос“, докато държавният тероризъм запълва липсата на вербализация, образование, конкурентност.

От друга страна, симбиозата на Светата троица прави немислимо за православното християнство твърдението на Ницше: „Бог е мъртъв.“ Как може да бъде мъртъв след като „аз“ съм той и той се е въплътил в „мен“? „Бог е мъртъв“ е несъмнено замисъл на луд човек; със сигурност това е рискован и може би невъзможен акт, но той ангажира Запада, и то брутално, от XIX век насам; а тайно – от гръцкото, библейското и протестантското му начало. Фразата е отправена към Идеала, към възможността хората да имат Ценности, но тя подразбира католическото и протестантско минало на Европа. Чрез лоста на автономния субект, философите, които се вслушват в тази криза, от Ницше до Хайдегер, предвиждат едно преобразуване на ценностите. Не отмяна на ценностите.

Протестантството е отговор на един исторически етап от тази криза през XVI век, но то се основава на западния рационализъм и вижда в предопределението един вид тревога, която подтиква протестанта към аскетизъм, методична работа, професионална реализация и научни изследвания. Всички тези признаци на избор насърчават възхода на капитализма. Протестантската етика, дори и в пуританската си безизходица, е кулминация на личностната автономия – и много често се основава на отричане на мистичната Троица. Тя е усъвършенстван начин на подбуда към Идеалното (или Бога), но в никакъв случай – негово умъртвяване. Светските, масонски или езотерични заместители на протестантството се основават върху запазване на Ценностите и се отвращават от тяхното потъпкване.

Бунтът на Ницше поема в съвсем друга посока: той цели точно обратното, да изчерпи източниците на Идеала неговите основания – волята, желанието и силата – за да направи видими други конфигурации на Битието и на човека. „Свръхчовекът“, трябва ли да го повтаряме, е „суб-версия“ (подкопаване), на човека; „ре-волт“ (преобръщане, бунт), отварящ археологията на неговата същност; той в никакъв случай не е някакъв „публичен простак“.

Нищо не квалифицира православния християнин – инструментализиран и мистичен – да мери сили с тези две фигури от модерността. Липсва му аскетичната автономия, работливата трезвост, добродетелния прочит на протестанта, търсещ спасение в писаното слово (Библията) и в града (предприемачеството). Липсва му философската дистанция от лудия на Ницше, който се разграничава от Бога и, в продължение на близо три века, усъвършенства похватите на Ego Cogito[851], за да може, подготвен по този начин, да обмисли други отношения към първоначалното битие, познанието и насладата. Ние останалите, православните християни, сме наследници на един тържествуващ нихилизъм. Това е прекрасно, но то ни прави безсилни в съвременната епоха – ако не ни превръща в „публични простаци“. В продължение на две хиляди години ценностите са имплодирали вътре в нас – и ние плачем, и ние се радваме, на тази иманентизирана,[852] анулирана трансцендентност. Позиционирали сме се извън историята, и това е непомерна добродетел. Но историята продължава да се случва и днес – след комунистическия интервал, който в известен смисъл беше ужасен, скъпо струващ пристъп на лош късмет, защото ни спестяваше необходимостта да си задаваме въпроси. Историята ни призовава отново, ние я искаме, но дали я искаме наистина? Бидейки нихилисти, ние сме измамени. В това се корени моето страдание и не виждам бърз изход от положението. България, мое страдание.

Не ме разсмивайте и не ме карайте да казвам неща, които не казвам. Не. Вече е прекалено късно да ви карам да приемете католицизма или дори протестантството. Но нека все пак осмислим този ужасен факт, а именно, че в света на преуспяващия капитализъм, от който искате да станете част, Бог е мъртъв. Нека се опитаме да не се сърдим, но и да не се възползваме от това. Да не се хвърляме алчно върху тези непоносими ценности, но и да не ги обезценяваме. Нека по-скоро участваме в тяхната трансформация.

Можем да започнем с простички неща. Например, да започнем да четем: да тълкуваме текстове – гръцките, Библията, Евангелията, философите, писателите. Да коментираме, да дискутираме, да разбираме. Можем също да се съсредоточим върху себе си, да се погрижим за автономията си, желанията си, достойнството си, да се подложим на психоанализа, психотерапия. Да изпробваме някоя религиозна практика: аскетизма на протестантите, радостта на католиците, а защо не и други? Да се върнем към православието, да раздрусаме капаните му, да направим по-конкретни и по-ефикасни общностните му изисквания. Да преоткрием смисъла на ценностите, да ги изречем, да ги преобразим, да ги оставим отворени за промени, да не спираме да ги подновяваме… Това ще отнеме много време, наистина много време. България, мое страдание.

Привлякоха вниманието ми към един известен текст на Томас Ман, дневника му в изгнание по време на нацизма, чието заглавие е „Германия, мое страдание“. Писателят изживява трагедията на своята страна отвътре и отвън, и макар да осъжда срама на хитлеризма, той не по-малко ясно осъзнава потайното съучастничество на болшинството германци с онзи, когото те не се колебаят да нарекат свой „брат Хитлер“. Жестокото насилие по време на Третия Райх няма нищо общо със сриването на политиката и морала в някогашната комунистическа империя – един срив, за който западните демокрации, разтърсени от събитията, знаят много добре, ако и обхватът на кризата да не ни касае толкова лично. Така че между дневника на Томас Ман и моите бележки няма пряка връзка. Единствената връзка е в позицията вън-вътре и тревогата пред безредието, чиито вреди ни достигат с пълна сила, но последствията от тях са непредвидими в наши дни.

Юлия Кръстева, ноември 1994

L‘Infini, n°51, Automne 1995, pp. 42-52.

Превод: Надежда Илиева и Добромир Дончев

Юлия Кръстева е френска изследователка от български произход, работеща в областта на философията, психоанализата, теорията на феминизма, лингвистиката и семиотиката.

Коментари (24)

- 19-03-2013|читател

Здравейте! Благодаря за хубавата статия, авторът не ми беше познат преди, все пак съм от по-новото поколение, а на българина са му нужни такива текстове, дълбоки и философски, за да се откъсне от мрачността на балканите и заживее в тях, но преобразени, красиви, такива, каквито ги виждаме в бляновете си. Такъв, какъвто искаме да бъде нашия ум, свободен и достоен. А не приобщен към една тъмна трагедия и влюбен в нея.

- 19-03-2013|Златко

Снощи, или по-точно тази сутрин, изтощен след многочасовата работа (редактирах текста в продължение на няколко дни, жонглирайки между версии на три различни езика, основния от които владея само рудиментарно), не се реших да започна този коментар. Днес колебанието ми е не по-слабо, ако и енергията ми да е вече възстановена. Прочее, да видим какво ще се получи от въртопа от смесени впечатления и чувства, които ме преизпълват след сблъсъка с това тук текстово чудовище.

Използвам думата „чудовище“ не в общоприетия смисъл, а по-скоро търсейки семантичния ѝ корен, тоест онова нещо, което е накарало хората да я измислят, на първо място. С други думи – нещо за чудене, за дивене. И наистина, що за чудо е това тук? Признавам, че нямам готов отговор, нито пък вярвам, че може да се намери лесен такъв. Факт е, че си имаме работа с нещо искрено и същевременно безкрайно объркващо, безкрайно нееднозначно. Огромното познание, смесено с толкова очевидна липса (или загуба) на знание, създава лично у мен леко усещане за световъртеж. Голямата европейска дама, снизхождаща до нашенско, за да сподели болката си, очевидно няма дори отдалечена представа, или дори усещане, за това колко наивно звучат за човека, реално ангажиран с България и българското, воплите на нейната европейскост. (Не мислете, че не осъзнавам дълбоката двусмисленост на едно подобно твърдение, идещо от устата на човек, който живее извън България от близо 25 години насам). И все пак, и все пак…

Нека започнем с очевидното: Кръстева не осъзнава ни най-малко до каква степен култивираната ѝ европейска позиция е пропита от предразсъдъци, чиито дълбоки корени най-вероятно се дължат на балканския ѝ, и по-точно български, произход. Обърнете внимание примерно на следната фраза: „опозиционен национализъм, лишен от съдържание, като изключим съпротивата срещу исляма“ (удебеляването мое, З. Е.). С други думи, оправданието на българския национализъм е в борбата му срещу исляма. Неволно ми иде да възкликна „Господи, прости им, защото те не знаят какво вършат!“ Анти-ислямските настроения на френската гранд-дама бяха ми известни и отпреди това, най-вече от текстовете на (великолепния!) Душан Биелич (на всяка цена потърсете „Нормализирането на Балканите“ – една гигантска отварачка за балкански очи, по мое мнение)… Но въпреки това не бях подготвен за едно толкова разкриващо изказване, за нещо, което самият аз възприемам едва ли не като оправдание на „възродителния процес“. Българският национализъм – бастион срещу исляма. Боже, помагай!

Това беше първата ми, и далеч не най-задълбочена реакция (ще приема охотно всяко обвинение в прекомерна критичност, може би дори дребнавост – в края на краищата горното твърдение едва ли отива чак толкова далеч, колкото го отвеждам аз, ако и вратите за подобни интерпретации да си остават широкo отворени). Но безкрайно по-важен и някак разкриващ ми се струва цялостният подход на Кръстева към балканската проблематика, която тя очевидно възприема и разбира напълно отделно от османския контекст, загърбвайки – както открай време го прави цялата ни култура – онези петстотин години чрез едно наивно (възможно най-меко казано) подразбиране: те не са важни, всъщност те НЕ СА част от нас, от нашето битие и нашата история. О, неразумний юроде! Е ли тогава за чудене, че България (и Балканите) ѝ остава(т) напълно неразбираема(и), че тя с такава лекота ръси архи-банализми от типа „Сръбският неофашизъм е кулминацията на това бедствие“, може би виждайки в себе си някаква модерна версия на своята лична героиня, Хана Арендт? Не бих искал да се впускам тук във витиевати филипики, които няма как да ме отведат до нещо друго освен празнословие, но госпожа Кръстева наистина не познава онова, за което говори. Собственото ми усещане е за пореден случай на слепец, който опипва слона и дава определение въз основа на информацията, която му подава собствената длан, а не липсващите per definitionem очи. Не че измежду нас има и някакви други освен слепци; не че conditio humana допуска по принцип нещо друго освен слепота; опазил ме Господ от още повече празнословие. Но разликата между различните слепци се състои в това, че някои от тях си мълчат, или поне изчакват малко по-дълго, преди да изкрещят определението си. Времето не винаги награждава най-бързите.

А инак, разбира се, не може да се отрече базисната, мощна енергия на размишлението, идеща както от огромната култивираност на квази-френската дама, така и от принципната несъвместимост между искрено изживяваното страдание и (все пак!) липсващото разбиране за неговия източник, баналния факт на невъзможността за реално разграничаване от собствения корен, собствения произход. Парадоксалността, идеща от безразборната смесица на толкова много знание и толкова много доброволен отказ от същото, е буквално поразителна. Тук очевидно се срещаме с една образцова форма на онзи вид западно заслепение, упорито отказващо да види в себе си нещо друго освен по-висша степен на развитие. Отказващо, отказващо, отказващо… И доброволно-сляпо за толкова много неща. За гигантската промяна в изживяването на исляма, който се „протестантизира“ буквално пред очите на всички ни, водейки страни като Турция или Индонезия до един вид бум на онази трудолюбива порядъчност и честност, върху която е изграден (но междувременно до голяма степен изгубил, под бремето на консумеризма), същия този Запад… За промените тук на Балканите – далеч по-трудно забележими, ако човек не се занимава ежедневно с тях, но пък неоспорими, дори само в рамките на този тук дребен форум… За заплахите от ученото невежество, пред които е изправен всеки от нас, но които някои все пак виждат по-ясно… За безспорната патологичност на този тъй яростно защищаван от Кръстева избор, радикалното прерязване на собствения корен (нещо, което Цветан Тодоров никога не е правил, доколкото ми е известно)… Всичко това си остава напълно невидимо за Кръстева – и за онзи Запад, когото тя представлява. Слепотата, слепотата, слепотата…

Не знам как точно се живее с всичко това. Изпитвал съм изкушенията му многократно, в собствените си лутания между родно и чуждо, през всичките години, в които живея извън България. Предполагам дори, че в очите на мнозина сънародници собствените ми усилия за постигане на някакъв баланс между родното и чуждото, цялата ми странна работа, с всичките ѝ месиански изкривявания и залитания, изглежда не по-малко чудата от усилията на госпожа Кръстева да даде израз на нещо, чиято баналност и сама не подозира… Но въпреки това живея с усещането на човек, който не желае да бъде нищо друго, освен българин. И в това е единствената ми надежда за спасение, сред цялата мъгла на отрицанието, из която се нося ежедневно. Само това, и нищо друго.

Господ да е на помощ на всички ни! И особено на ония сред нас, които не искат да бъдат себе си! Защото, може и наистина царството тукашно да се окаже тяхно, но небесното, то е за другите. То е – и винаги е било – само и единствено за ония, които не могат, по силата на някаква необяснима потребност, да бъдат нещо друго освен онова, което са. Хората без избор. Хората, които не могат другояче…

- 19-03-2013|Ивелина Вайкова

Не искам да оценявам нечие мнение – не познавам авторката и нейната среда, представена толкова откъслечно. Съгласна съм с коментара на „Златко“. Абсолютна откъснатост, непознаване и липса на всякаква връзка.

Осъзнавам, че може би нямам идеите на Волтер и на другите френски философи. Но имам стиховете на Дора Габе и на Елисавета Багряна. Който и да успее да ги преведе на чужди езици пак няма да предаде дъха на полетата след жътва, нито свежестта на следдъждовната гора. Може да си нямаме „Клетниците“, но имаме Смирненски с „Братчетата на Гаврош“.

Няма да се впускам в литературни успоредици.

Понякога обаче съм се хващала, че изпитвам чувство на превъзходство над „френските селяндури“ – моля за извинение за израза – вече не го употребявам. Какво имаха те преди 25 години, а и още го имат – лозя и полета, които да обработват, за да плащат на парижани данъци и безпардонно управление. А аз се наслаждавах на море, сравнително диво и чисто, на екологично чисти, неимпортирани плодове и зеленчуци – от наше село, на планински курорти, с тогава още неизсечени гори, с месечни камерни концерти, свободно посещение на изложби, киноклубове и дискотеки.

Гледах как моите приятели в Германия и Франция трябва да си изкарват насъщния и се страхуваха за бъдещето си. Чувствах се благословена и горда. /Вчера не успях да помогна на сина си да напише съчинението „Защо се гордея, че съм българин“/. Тогава знаех, че като помогна да се построи новият театър на града ни, после и аз ще мога да вляза в него и да гледам пиеси и концерти, а и да ги изнасям. А не да си получа надницата в някоя западно-европейска столица и да пукам семки пред тъпо телевизионно предаване.

Всъщност по-интелигентните и по-богатите ми приятели в Германия и Швейцария не се вдъхновяваха от присъствието на телевизионния апарат в домовете си.

Но, ей Богу, ще имам претенции да получавам толкова висока заплата, колкото метачът в Брюксел поне, след като съм плащала за грешките в „европейското законодателство“ – което още не съществува, ще имам претенции да ме уважават като турист поне, когато ме карат да си плащам цените на тока по европейски тарифи и да ям неконтролирани за Третия свят хранителни продукти, от съмнителен произход и качество, с етикет „Произведено в ЕС“. Ще имам претенции да не се изказват за мен и за страната, в която живея, след като не познават историята и битието ни, да не говорим за езика. Аз отдавна вече не го правя, поне след като научих много за държавите, които ме интересуват и видях колко много още имам да уча.

Много е удобно да изживяваш философската наслада, получавайки средствата за препитание от старите колонии. Ако България не беше спирала векове по-нататъшното нашествие на Турция на Запад, надали щеше да ги има половината от сегашните държави.

След като съм разбрала как акционери на разни съмнителни дружества и банки си изкарват дивидентите от „инвестиции от Източна Европа“, когато тук лихвите хвърчат, ще имам претенции. Британците и французите могат само да бъдат доволни, че там отиват и да работят български граждани, от чиито заплати се плащат „социалните осигуровки“ и на прииждащите африкански фамилии. Е, трудът им може да не е толкова евтин като на китайците например, но поне претенциите им имат покритие поне за език и култура. А хитруващите, ленивците и мързелуващите на чужд гръб не са приоритет на нито една нация. И не са изчезнали от Франция със събарянето на Бастилията.

О, многострадален европеецо!:)Много от идеите ти са подхранвани от руските класици и авангардисти, но никога няма да си признаеш, че си приел нещо славянско да обогати културата ти!

- 19-03-2013|Онзи Гост

Същият гост, който твърдеше, че Кръстева е шлифован, но повърхностен стилист и кух мислител – май няма нужда да се аргументирам, защото в този текст е съвсем очевидно. Забележете колко метафори само изрежда в първите няколко параграфа – българският език е вода /море, после спасителен пояс, после труп, после гниещо блато, после пък строи върху блатото дом… На това не се казва стил, казва се стилистична калпавост, която се крие зад леещи се дълги фрази имитация на Пруст… и т. н. и т. н. Изпитвам отвращение.

- 19-03-2013|Златко

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Lightworker Hoyewayin големите текстове никога не са лесносмилаеми и така трябва да бъде, в тази fast food/mood ера….

преди 8 часа · Харесвам

Radostina Popova Изключителна статия! Приемам я като поздрав и подарък за днешния празник-55г. IVЕГ“Фредерик Жолио Кюри“, благодаря!

преди 7 часа · Харесвам · 1

Adelina Dankova Бихте ли ми дали линк към статията в оригинал, моля?

преди 7 часа · Харесвам

Zlatko Enev Щракнете върху думичката „източник“ най-долу под текста…

преди 6 часа · Харесвам · 1

Adelina Dankova Благодаря сърдечно

преди 6 часа · Харесвам

Diana Karasch Златко, поздравявам те, приятелю, за коментара под статията. Особено ми хареса „квази-френска дама“, но имам и др. вече любими…Към това мога да добавя „Восток – дело тонкое“. За тези, които не ме разбират, ще кажа

преди 6 часа · Харесвам

Diana Karasch че има хора, които, колкото и да живеят, където и да живеят /а може би и заради това/ никога няма да разберат защо на Запад казват за спящото дете „спи като ангелче“, а по нашите ширини – „спи като заклано“. Съжалявам за тях.

преди 6 часа · Харесвам · 4

Diana Karasch И още едно допълнение: Истински Големите Текстове винаги са гениално прости!

преди 6 часа · Харесвам · 5

Violeta Stoianova Дианка, Diana Karasch „никога няма да разберат защо на Запад казват за спящото дете „спи като ангелче“, а по нашите ширини – „спи като заклано“. Направо ме разби! В десятката!!!

преди 5 часа · Харесвам

Stoil Roshkev · 124 общи приятели

Интуицията ми подсказва, че Юлия Кръстева не е такава гранд-мислителка, за каквато е рекламирана.

преди 5 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev А между другото на Запад колят дечицата си (или са го правили преди) не по-зле отколкото при нас. Спомняш ли си приказките на Шарл Перо? Тъй че нека не избързваме с обобщенията и да се поставяме в ситуация на авто-ориентализация. Ония и без това само това чакат…

преди 5 часа · Харесвам · 2

Zlatko Enev А Юлия разбира силно нещата, които наистина разбира. Освен това владее езика на невероятно трудно ниво. Тук просто си е позволила един лапсус… На всекиго се случва. Само не разбирам защо и досега, вече двадесет години по-късно, от текста не са отстранени истински досадните грешки като например годината 1875, обявена за „година на Освобождението“. Толкова ли няма кой да ѝ го покаже… Или, като сме казали нещо веднъж – край, пък ако ще и…

преди 5 часа · Харесвам · 2

Ивайло Василев Интересно обсъждане на преуспяващия капитализъм и то от 1994 г. Жалко, че авторът изхожда от „Внушение със сигурност илюзорно“, но това не прави четивото по-малко интересно.

преди 5 часа · Харесвам

Violeta Stoianova Хаха, да стига ми само Малечко Палечко и стореното от Великана! Не, нямах пред вид отношението към децата, а как това, което ни се случва в исторически план, продължава да битува в езика ни.

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev преуспяващия капитализъм? Нещо не разбирам…

преди 5 часа · Харесвам

Ивайло Василев Ами за Бог е мъртъв, виж, точно така е преведено

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev @Violeta В техния език също. Вижте изследването на Хайне за немските народни приказки, мисля че беше от поредицата, която едно време издаваше Исак Паси…

преди 5 часа · Харесвам · 1

Yavor Siderov Обидно слаб текст – перколация на всички предразсъдъци спрямо православието, странен и ненужен опит за себеоправдание, вероятно предизвикан от чувство за вина поради ранното откъсване от „трупа“ на майката, патерналистичен тон и както отбеляза Златко, фактологични грешки. Странно.

преди 5 часа · Харесвам · 3

Zlatko Enev Съвсем се заплетох. „Бог е мъртъв“, „преуспяващ капитализъм“. Вярно много витиевато, хайде сега да си поговорим малко по-разбираемо…

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev @Yavor Заявленията са лесни, конкретните доводи – не чак толкова. Хайде като ще се опитвам да изглеждаме културни и учени, да се опитваме и да подкрепяме изгледите с по някое и друго по-съдържателно изказване. Инак то си е ясно, че от Искъро по-глибоко нема…

преди 5 часа · Харесвам · 1

Zlatko Enev Искам да кажа, фразата „обидно слаб“ едва ли подхожда към един текст, който изисква солидни усилия дори и само за да бъде прочетен…

преди 5 часа · Редактирано · Харесвам · 1

Lightworker Hoyewayin Не всеки има капацитета да го разбере, да бъдем снизходителни към хората с ограничен хоризонт…

преди 5 часа · Редактирано · Харесвам · 1

Yavor Siderov Не се опитвам да изглеждам нито културен, нито учен. Текстът изисква солидни усилия и в замяна на това предлага малко. Ето цитати in lieu от доводи. Относно патернализма: „Нищо не квалифицира православния християнин – инструментализиран и мистичен – да мери сили с тези две фигури от модерността. Липсва му аскетичната автономия, работливата трезвост, добродетелния прочит на протестанта, търсещ спасение в писаното слово (Библията) и в града (предприемачеството). Липсва му философската дистанция от лудия на Ницше, който се разграничава от Бога и, в продължение на близо три века, усъвършенства похватите на Ego Cogito[12], за да може, подготвен по този начин, да обмисли други отношения към първоначалното битие, познанието и насладата. Ние останалите, православните християни, сме наследници на един тържествуващ нихилизъм. Това е прекрасно, но то ни прави безсилни в съвременната епоха – ако не ни превръща в „публични простаци“.“ Изправен до аскетичния, работлив, трезв, дободетелен протестант, православният е нихилист и публичен простак. Не мога да приема това сериозно.

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev лек ден на всички, трябва да се грижа за децата…

преди 5 часа · Харесвам

Lightworker Hoyewayin рядкост са вече хората като Юлия Кръстева…прекланям се пред тракива като тях и го казвам като човек комуто френският език не е близък… но който има уши да чуе посланието ще разбере…

преди 5 часа · Редактирано · Харесвам

Yavor Siderov Благодаря, Lightworker, за това че последователно, търпеливо и спокойно разширихте хоризонта ми.

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev Сега вече ви разбирам по-добре, Яворе. Надявам се да не ви удивя неприятно, но тези части от текста са сред сравнително по-убедителните, поне за мен. Кръстева може да бъде обвинявана в баналност, доколкото изтъква силно износени аргументи относно разликата между рацио и ирационалност, при това изнесени извън какъвто и да било исторически контекст (или по-точно тук има завръщане към един исторически контекст, който е далеч по-слабо определящ за съвременна България от османския, който пък тя не познава и очевидно дълбоко презира). Но инак аргументите ѝ са валидни и умело поднесени…

преди 5 часа · Редактирано · Харесвам · 1

Zlatko Enev За самия мен е силно неприемливо да се разглежда православната догматика по този абстрактен начин, извън контекста на нейната политизация, като солидна османска институция, в продължение на множество векове, далеч по-близки до нас от онези на Византийската империя. Но пък ми липсват реалните познания, за да мога да кажа нещо по-конкретно. По тази причина веднага сложих на електронната си читанка „The Great Chirch in Captivity“ на Стивън Рънсиман, с надеждата да се пообразовам малко, под влиянието на сблъсъка с този тук текст, който ме дразни ужасно, но без да мога да му се противопоставя на същото ниво на познание…

преди 5 часа · Харесвам · 1

Yavor Siderov Именно. Удивителното за мен е как заявено либерален мислител като Кръстева може да звучи отблъскващо нелиберално, когато фокусът на разсъжденията ѝ попада в контекст, който не познава и презира. Това исках да кажа. Явно това предизвика снизхождението на Lightworker спрямо ограничения ми хоризонт.

преди около час · Редактирано · Харесвам · 1

Zlatko Enev My thumbs up! Тук вече улучихте собствените ми мисли.

преди 5 часа · Харесвам

Zlatko Enev Ако ви интересува темата, мога да ви изпратя солидната критика на нейната (и на Жижек) позиции, които прави Душан Биелич в „Нормализирането на Балканите“. Там има и цитати на Кръстева, които показват силно ирационално отношение към исляма изобщо. Доста странна история…

преди 5 часа · Редактирано · Харесвам · 1

Lightworker Hoyewayin ирационално отношение имаше и Oriana Fallaci, можем да се разграничим от възгледите им по определени теми, но не и да ги принизим…в този ред на мисли не споделям философията на Айн Ранд, но се прекланям пред нейния ум…

преди 5 часа · Харесвам

Yavor Siderov Да, благодаря. Проблемът е в това, че е много по-лесна абстрактната теоретизация на православието извън историческия му контекст, отколкото емпиричното познание за същия този контекст. Тази слабост далеч не е присъща единствено на Кръстева. Всъщност, в социалните науки (икономическа и социална история, теория и история на международните отношения), същността на източното християнство служи за подложка на всякакви разсъждения относно неговата слабост. Подобна закваска имаха и теориите за същността на тоталитаризма, когато бяха на мода. Затова благодаря за предложението, бих искал да видя този текст.

преди 5 часа · Харесвам

Lightworker Hoyewayin не, просто да не се буквоядства, лек ден на всички

- 19-03-2013|ВМРО

Прочетох статията и ми се доповръща. Националният нихилизъм, който лъха от тази псевдофранцузойка е нещо, което е достойно за презрение.,, Великата Франция››,,, великият френски език››,,, жалката България и жалкият български език››… Господи, помилуй!!! Аз нямам никакъв комплекс към френската култура, защото знам как тя е възникнала. По време на Великата френска революция населението на Франция е брояло 28 млн. души и тя е била най – многолюдната европейска държава, изпреварваща дори Русия. НО – от тези 28 милиона само 12% са били французи, говорещи на френски език – населението на Парижкия басейн. Това са били 3.4 млн. французи, които са живяли заедно с 24.4 милиона НЕфранцузи – пикардци, бретонци, гасконци, окситанци, нормандци, бургундци, елзасци, лотарингци, каталунци, баски, корсиканци и т. н. Това е било огромен проблем за Франция – как да асимилира тези народи и техните езици, как да ги превърне във французи и да направи малкият френски народ голям. Ако на Балканите се създаваха от части на реално съществуващи народи отделни, нови, изкуствени народи – както новосъздадените македонци или бошняци по Титовото мракобесно време, то през 19. век реално съществуващи на френска територия от стотици години народи, притежаващи собствена литература, бяха унищожавани чрез силата на образователната система, която умъртвяваше техните оригинални езици и ги караше да говорят само и единствено френски. Окситанската красива реч бе звучала хиляда години из лавандуловите поля на Прованса, преди френските учители, заредени с презрението на Кръстева (и най – верочятно, подобно на нея, от ренегатски, тоест предателски произход)и дебели показалки, да въдвориха ред в така наречената,, Южна Франция›› и да отучиха окситанчетата от собсвеният им език, народ и история. За едно столетие, почти без остатък, бяха претопени над десет народа, обитаващи Франция, нещо, за което срамежливите френски историци мълчат, макар, че се знае от целия свят. Бяха претопени хора от народности, които нямаха нищо общо помежду си, освен едно – френската асимилация. Лотарингците и елзасците бяха германски народи. Лотарингците бяха франки, елзасците – алемани или още шваби. Претопените германци заставаха редом до претопените баски, каталунци, окситанци, едните гало – римски народи, а другите даже не бяха индоевропейци. НО всички вече бяха само и единствено французи, защото френският шовинизъм, така дълбоко струящ от псевдофранцузойката Кръстева учеше, че това е най – великият език и всички останали култури, било по – древни, по – велики от френската, са някакви варвари, в най – добрия случай – второстепенни и жалки. Така бе създадена,, великата›› френска нация – чрез асимилацията на повече от десет народа. В Испания не успяха да постигнат това и затова днес там има галисийци, каталунци и баски, докато във Франция има само,, французи››. След това, в най – ново време, през 20. век, милиони италианци, португалци и испанци емигрираха във Франция. Всички бяха асимилирани без остатък. 5 милиона са потомците на имигрантите от Апенинския п-в, 3 милиона – тези от Иберийския. Междувременно великата френска нация изби един милион виетнамци в Индокитай и четири милиона и половина алжирци в Северна Африка. Не обичам Ердоган, но той каза истината – турците убиха милион и половина арменци, но французите избиха четири милиона и половина алжирци. По най – жестоките и варварски начини, които може да измисли великият френски хуманизъм. Франция направи Сърбия и Румъния големи държави, ограбвайки България. Много е смешно, когато,, французи›› критикуват сръбския неофашизъм или румънския шовинизъм – Боже Господи, та нали Франция през огромната част от своята история е поддържава тези идеологии!!! В началото на деветдесетте години, когато България бе на колене, един бивш френски посланик си бе позволил наглостта да иска турски и ромски университети в България. Тогавашната власт, в лицето на комунистите (социалистите), които аз дълбоко ненавиждам, достойно отговори, че когато в Марсилия и Лион се открият Окситански универскитети, В Страсбург – Алемански университет, а в Рен – Бретонски университет, тогава и България може да си помисли да направи подобни стъпки. Но, има Господ и той е Българин:). От 50 години, подтиквана от великофренския шовинизъм, Франция приема огромни количества имигранти – мюсюлмани, както и емигранти от друга раса. Днес във Франция живеят 6 милиона араби и бербери, половин милион турци и стотици хиляди кюрди – общо над 7 милиона мюсюлмани. В страната живеят и 3 милиона негри. Тези две общности се оказаха на практика неасимилируеми и отказаха да станат французи. Това са 10 милиона души, които днес имат френско гражданство, но не и френско самосъзнание. Когато Алжир и Франция играят на футбол,,, Марсилезата›› бива освирквана не от малкото алжирски фенове, дошли на стадиона, а от хилядите местни,, французи›› с алжирско самосъзнание. Те са френски граждани, но развяват алжирски знамена. Или турски. Или марокански. За пръв път след Хитлер, Франция е уплашена. Много уплашена. Трудно се воюва с враг, който е вътрешен. Французите са изумени – мюсюлманите плюят на тяхната,, висока›› култура и твърдо отстояват своята, не те се съобразяват с Франция, а Франция се съобразява с тях. От 2010г. 60% от новородените,, французойчета›› са от североафрикански и от субсахарски произход. Всичките еврофранцузи – тази амалгама от бретонци, окситанци, каталунци, нормандци, пикардци, гасконци, баски, лотарингци, елзасци, фламандци, корсиканци, потомци на италиански, испански и португалски имигранти, евреи и арменци, руснаци и поляци – дават 40 процента от новородените. Французите са в паника, те знаят, че губят мача. Един прекрасен ден, някъде около 2050 година, цялото френско лицемерие, чувство за превъзходство, снобизъм и шовинизъм ще бъдат погребани от едни достойни хора – хора, явяващи се пълна противоположност на предателката Кръстева, хора, горди със своята култура и презиращи френската, хора, които ще напишат последните страници на една нация, мислеща се за по – велика, отколкото е. И тогава, такива ренегати като Кръстева, ще бъдат потресени от своенравния ход на историята.

- 19-03-2013|Златко

За тези неща не се мълчи, напротив, те са обект на едни от най-известните изследвания в областта на теорията на национализма (вижте например класическата „Peasants Into Frenchmen: The Modernization of Rural France, 1870-1914“ на Йожен Вебер).

Безсмислието на този патос на възмущението (ама как може да ни обвиняват в нещо, което са извършили сами!) се състои в простичкия факт, че асимилаторските процеси, протекли в Западна Европа, са извършени или в пред-националистически времена (тези процеси са не само езикови и национални, но и религиозни), или, ако по-късно, то по ненасилствени начини, тоест тамошните управници са успели да убедят огромни малцинствени групи в предимствата на общия национален модел – нещо, което не се е удавало на нито една балканска нация, поне до момента. В такъв смисъл, повтарям, този патос на отрицанието е безсмислен. Историческият период, в който е било възможно да се „надхитрят“ тясно-националните чувства на определени малцинствени групи, изглежда окончателно приключил, поне от гледна точка на съвременността (в тази връзка е полезно да се види Basques, the Catalans and Spain: Alternative Routes to Nationalist Mobilisation на Даниел Конверси).

Днес вече никой не може да си позволи подобни игрички, без да рискува да бъде начаса вдигнат на рога от цялата международна общност. Господа, ако ще се учим от историята, то нека да го правим без капаци и без опити за елементаризация на неща, които не са елементарни. Процесите на асимилация, доколкото са били успешни в едно или друго кътче на (най-вече западна) Европа, през отдавна отминали исторически периоди, днес нямат почти никакви шансове за успех, поне що се касае до чувството за тясно национална принадлежност. Всеки от нас се идентифицира най-силно и най-интимно със сравнително тесния набор от локално-патриотични ценности, с които е възпитан, това е обект на изключително яростно патриотично възпитание навсякъде по света и да се мечтае за разхлабване на тази кондиционираност в полза на някаква друга, „нашата“, просто е безумно ретроградство. Каквото било, било. Сега живеем в други времена и опитите да се търсят някакви морално-изгодни заключения от исторически процеси, протекли преди векове, са осъдени на безславен провал. Историята е учителка, разбира се, но само за ония, които се отнасят към нея честно. В противния случай тя третира „учениците“ точно по същия начин, по който и те третират нея – с презрение.

- 19-03-2013|Sevcan

Златко, напълно подкрепям…

- 19-03-2013|Златко

Може би най-добрия коментар към този текст, който някога съм срещал, е краткото „Bulgarie, ma sous-France“ на Душан Биелич.

За невладеещите френски: непреводима игра на думи, базираща се на еднаквото звучене на двете фрази („Bulgarie, ma souffrance“ – „България, мое страдание“) и („Bulgarie, ma sous-France“ – „България, моя под-Франция“).

Великолепно, наистина. Друго просто не мога да кажа…

- 20-03-2013|Чукча читател

За Кръстева и нейните качества и недостатъци може много да се говори -- има хляб за такъв разговор в тази нейна статия и въобще. Въпросът е друг -- откъде идва тая пламенна защита на исляма, турците, арабите и техния „протестантизъм“ (прости им Перуне, те не знаят какво пишат!)у някои тука коментатори и редактори?! Гаче престъпленията в миналото на католиците, французите и останалите по някакъв начин дават кредитна линия на ислямистите за наваксване на пропуснатото? Кръстева била предателка (аз лично мисля, че е просто една заслепена от френския „гламоур“ „дива кокошчица“, както би рекъл Елин Пелин;-)), а тия, дето освирквали Марсилезата били „горди със своята култура и презиращи френската“ пък щели още и да „напишат последните страници на една нация, мислеща се за по – велика, отколкото е“??? Ами, добре, хайде тогава дружно да почакаме да видим, кога аджеба тези горди не-французи ще изобретят нещо по-добро от Ситроена, Миража, Версай, или ще родят някой Волтер, Декарт или Бодлер! Защо си не седят в родните земи, а си съдират задниците само и само да се доберат и да останат да живеят ТАМ?

Заслеплението на Кръстева е обяснимо, липсата на носталджи и „мъката й“ -- също. Защо ТАМ я считат за писателка-мислителка … трудно, но не и необяснимо. Остава открит въпросът: защо някои тука я атакуват именно откъм религиозния и националистическия фланг -- и без друго нейните твърдения не казват нищо ново в тази област?!?

- 20-03-2013|Angie – Кръстева мрази България по лични причини

Съгласна съм с Кръстева относно наличието на особен вид нихилизъм в Българското общество. Но тя винаги и докрай няма да прости на България и комунистите, които затриват баща и. Нито е забравила езика ни, нито езикът ни е беден. Да, има пошлост и нищета – интелектуална и всякаква…но това е навсякъде по света. Нима френският днес не е наводнен с криворазбрани англйиски думи? Или с бедни необразовани хора в предградията, които слабо говорят езика им? Или пък протести нямат те там…

Кръстева мрази България по много лични причини и в случая използва ерудицията си по същия бездарен начин като тези, на които се присмива. И това ако не е първенющина?

Не, не се срамувам от Българското у мен, Кръстева, но от теб – да!

- 20-03-2013|Самолет 005

Почнах да чета статията… па ме домързя:) На другия ден прочетох коментарите… па се назорих да чета статията и я прочетох. Ами, хареса ми! Но накрая си казах, абе защо тази жена ни съветва да правим това? Коя година сме? И видях, че статията е писана преди 20 години… Ле-ле-е-е-е…

Изпитах удоволствието, което изпитвам, когато си прелиствам книжките с картинки от детството. Харесва ми как разсъждава тази жена, макар да не харесвам фактите, но не ми харесва, че тогава (1994 г.) тя си остава неразбрана, а сега дори и да бъде разбрана е вече късно. Светът е кардинално променен. Светът на Запада запада и върви към експлозия. Само дано изчака до септември, защото тогава ми излизат един лихви от банката, с които пари съм решил да си купя нови фаянсови плочки и бойлер неръждавейка…:)))

- 20-03-2013|ВМРО

Златко, не си прав, че на Балканите няма успешни случаи на асимилация. Сърбите и българите успешно асимилириха власите – едните над 500 хил., ние – около 300 хил. Гърците успешно асимилираха куцовласите в Пинд – с потомците над 400 хил., българите в Егейска Македония и Беломорска Тракия – данните са различни, но между 250 хил. и 750 хил. души са потомците, арванитите (православни албанци)в Пелопонес и Атика – между 1 млн. и 1.5 млн. души. Сърбите асимилираха изключително успешно българите от Белград до Враня – между 2.8 и 4 млн. души – когато ние разгромяваме сръбската армия в 1915г. и унищожаваме сръбската държавност намираме в тези земи хора, които, макар и от български произход, се чувстват вече сърби – както и лотарингците и елзасците, макар и от немскоезичен произход и след германска победа над Франция, продължават да се чувстват французи… А Румъния?! Тя не е на Балканите, полуострова е до Дунав и Сава, но е захранена с потомците на милиони балкански славяни, превърнати в румънци (да оставим настрана сливането на влашкото и славянобългарското население от 13. век)… Потомците на румънизираните сърби са между два и три милиона, на румънизираните българи – между пет и седем милиона. Потокът на българската емиграция на север от Дунава е непрекъснат през турското робство и той е обезкръвил България много повече, отколкото потурчванията и кланетата… Изобщо не съм съгласен с тезата, че нациите съществуват от 19. век – как, щом е така, Иван Владислав се определя като,, Българин родом››, през далечната… 1016г. Българин – за разлика от ромей!!! – е имало съвсем ясно етнонационално значение. Ромей е можел да бъде всеки – и гръка, и българина, и арменеца… Но българина си е българин, нещо повече, българите са прилагали етнонационални квалификации на самите ромеи – те винаги ги наричат гърци! Без значение от факта, че собственото самоназвание на византийците е римляни, без значение от факта, че държавата е теократична – тоест това е държавата на всички християни на планетата!, – българите ги наричат през цялото Средновековие гърци, гърци и пак гърци. От тази гледна точка френските грехове са също толкова тежки, защото френската култура – да, голяма и силна култура, не отричам,- се издига върху труповете на убитите от нея (чрез образователната система) местни култури. Заради френския език днес ние сме лишени от богатството на десет езика, които са сведени до няколко десетки хиляди говорители, тоест вече са в графата,, умиращи езици››. Това не е справедливо и не е високоцивилизационно, според френските претенции… Сега – относно мюсюлманите във Франция, – окей, приемам, че малко пресолих манджата, но бях провокиран от френския шовинизъм и чувство за превъзходство, което струи от Кръстева. Ако бъда честен – понеже бях упрекнат, че не съм такъв – мюсюлманските имигранти във Франция са на много по – ниско цивилизационно равнище от местното население. Те са примитивни и атавистични в много отношения. НО – ето това е показателното! – по – бедни са, по – нискокултурни са, но не се асимилират в по – голямата и богата френска култура. Имат чувство за достойнство – това буди уважение в мен, не че им симпатизирам – и французите, и мюсюлманите не са от моя любим културен и цивилизационен кръг. Колкото до това, че никой не ги бил канил във Франция – това изобщо не е вярно. Канят ги от петдесетте години на 20. век и то много настойчиво – защото са евтина работна ръка и защото Франция си е въобразявала, че след успешната асимилация на толкова много народи преди тях, ще успее да ги претопи в рамките на две – три десетилетия. Аз не случайно казах, че френския шовинизъм е виновен за този бич, който днес удря Франция през мутрата – в средата на миналия век френските политици са застанали зад следната концепция:,, Ние имаме нужда от 100 милиона французи, които ще доминират в Западна Европа и Средиземноморието и ще направят всички останали държави второстепенни и слаби, в сравнение с Франция. Ако не можем да си ги създадем, ние ще си ги ВНЕСЕМ!›› Е, внесоха ги, само че не африканците стават французи, а Франция става африканска – да им е сладко!:)))))

- 20-03-2013|Златко

Интересно, интересно. Благодаря за информационната част от коментара ти, а що се отнася до оценъчната – няма проблем. Има място за всички ни тук, при условие че не се накокошиним като петли едни срещу други, и не дуднем като ручила на гайди, както го прави тук от години насам милият Любомир Сирков, на когото вече съм престанал да обръщам внимание (а всъщност не съвсем – за мен той е един вид бълха в гащи, която боговете са ми изпратили, за да не се самозабравям и възгордявам, да ми припомня ежедневно, че като седна на тоалетната, отдолу не падат жълтици). Така че, лошо няма. Който може да промени нещо в мисленето и живота си, може. Който не – Господ с него…

- 20-03-2013|ВМРО

Моите уважения, г-н Енев, аз никого не убеждавам в моите убеждения, но и не приемам чужди убеждения за свои. Много държа на фактите и фактологията изобщо, защото в тях се крие истината, която, за съжаление дълго време е била пудрена, замаскирвана, а в някои случаи направо са и правили пластична операция, та да не може да се познае… Ще коментирам сега и тази част от предния ти отговор:,, Днес вече никой не може да си позволи подобни игрички, без да рискува да бъде начаса вдигнат на рога от цялата международна общност.›› Не съм съгласен и веднага ще се обоснова. Не никой, а повечето не могат да си го позволят. Големите продължават да правят каквото си искат и по – точно, грешно се изразих – не големите, а мощните играчи на политическата сцена. Да вземем един Израел например. Какво прави тази,, огромна›› държава, пет пъти и половина по – малка от България днес (впрочем и полупустинна)? Прави си каквото иска. Израел извършва геноцид над арабите от 1948 година до днес. И продължава да извършва геноцид над арабите, докато пиша тези думи. Светът не вижда ли, не се ли възмущава? Защо не налагат санкции над Израел? Израел е бил обявяван за държава – агресор от ООН. И какво от това? Да не би да го бомбардира НАТО, както бе бомбардирана Сърбия през 1999г.? Да не би да го окупираха? Териториално ли го разчлениха? Не. Нищо подобно не се случи, а Израел продължава и в момента да избива араби. Защо? Защо едни държави могат да си позволят да правят каквото си искат, включително геноцид в най – ново време, а други биват веднага санкционирани и то жестоко. Израел си позволява не само геноцид над арабското население на своя (вече) територия, но и да нахлува в чужди държави (като Ливан през 2005г.), да заплашва с бомбени удари, да извършва бомбени удари, когато и където намери за добре, да избие като кучета девет турски хуманитарни работници на турски кораб, атакуван като от пирати в Средновековието (в случая пиратите бяха израелски командоси)? Как и защо восокодемократична Америка подкрепя Израел винаги в тези му начинания и го нарича,, стълб на демокрацията в Близкия изток››?! Как така на едни държави е забранено да употребяват сила спрямо съседите си, а при други даже се толерира?! Нямаме ли очеизваден двоен стандарт, този път от страна на планетарния хегемон – англосаксонските Съединени Държави на Америка. НО – ето го и отговора на въпроса, с риск да бъда обвинен в антисемитизъм (при условие, че нямам абсолютно нищо против евреите, защото знам от историята как солунските евреи, които са били мнозинството през 1912г. са искали градът им да мине към Царство България, а не към Гърция)- американските евреи контролират политиката чрез огромното си богатство и благодарение на това Израел е получил над 300 милиарда долара безвъзмездно от Америка от 1948г. до сега, благодарение на това Израел изгради най – мощната армия в Близкия изток и днес 5 милиона евреи се подиграват на 500 милиона мюсюлмани, защото знаят, че могат да ги смажат военно по всяко време и никой нищо няма да им направи. О, да, забравих – Израел стана и ядрена държава, а нали ядреното оръжие трябваше да остане само в ръцете на Америка, Русия, Франция, Великобритания и Китай… За едни може, за други – не може. Някои прасета са по – равни от другите. Руснаците могат да си позволят да избият няколко стотин хиляди чеченци – по същото време, когато сърбите избиваха албанците. Обаче руснаците никой не ги бомбардира. Защото ако някой ги бомбардира, след това ще стане на прах. Турците до ден – днешен тероризират кюрдите, но понеже са стратегически съюзник (все още) на Съединените държави, американците си затварят очите пред турските зверства. Китай окупира Тибет – суверенна държава – в средата на миналия век. Китайците извършиха чудовищни зверства там. Е, и? Някой нещо направи ли им? Тъжната истина е, че и в миналото, и днес, а опасявам се и в бъдещето, СИЛАТА е това, което определя кое е разрешено и кое не. Могат да се измислят стотици правила, които вътрешно да унищожават всеки национален организъм, който ги приеме, но дали тези, които измислят тези правила ги прилагат със същия аршин спрямо себе си? Не, разбира се. Защото те са силни. През Първата световна война България мобилизира 1 200 000 войници при население 4 800 000 души. Никоя нация – в цялата световна история, – не е постигала такава мобилизация. В Балканската война българската армия смаза турската на бойното поле, в Междусъюзническата разби сърбите при Криволак и обкръжи гръцката армия в Кресненското дефиле (шестима гръцки генерали са разстреляни след това – гърците броят това обкръжаване за катастрофа), а в Първата световна през 1915г. изтри Сърбия от лицето на земята и през 1916г. – и Румъния. В битките в Добруджа и преди превземането на Букурещ, българите разгромиха две руски армии – факт, който бе дълбоко прикриван през цялата история на комунизма. На Дойран сломихме англосаксонската мощ, при Битоля, Червената стена, Кота 1248 разбихме французите. В навечерието преди ПСВ българският военен потенциал е бил оценяван като 50% по – голям от военния потенциал на Османската империя. Русия се е страхувала от възраждането на българската имперска мощ и от факта, че всъщност българските войски много по – лесно могат да превземат Цариград от руските. И оттам тръгва руската симпатия към Сърбия, не отнякъде другаде. Френският военен министър е искал,, войска от 100 000 българи пред която и да било друга военна сила в Европа››, а английската преса пише следното:,, Страна с население под пет милиона и с военен бюджет под два милиона лири изпрати на фронта 400 000 мъже, които в 4 седмици превзеха 160 мили вражеска територия, превзеха една крепост и окупираха друга, водиха и спечелиха две велики битки срещу способна нация с насление от 20 милиона и спряха само пред портите на вражеската столица. Освен японците и гурките, Българите са тези, които отиват в битка с твърдото намерение да убият поне един враг“… Затова и Чърчил ни мрази, защото вместо да унищожим Сърбия и Румъния, ние можехме за втори път да смажем Турция на бойното поле, Германия и Австро – Унгария оставаха изолирани и щяха да бъдат много бързо задушени. Много малко българи всъщност осъзнават бойната мощ, която сме притежавали… България също като Израел е била обявявана за страна агресор, но това не попречи на всички да се надпреварват само две години по – късно за мощната българска армия. Българската танкова армада от 1990г. беше голяма колкото обединените танкови сили на Германия и Франция – над 3000 танка. Но – за срам и позор – нашите политици ни елиминираха доброволно като военен фактор и поставяйки ни от позицията на военна сила в позицията на военна слабост, те ни наредиха в клуба на слабите държави, които се подчиняват на правила, писани от другите. Това е трагедията на България. Оттам произтича слабостта – днешните български младежи не знаят какво е това българска танкова колона… Но аз съм оптимист и вярвам, че ще дойдат по – добри времена и българската бойна мощ – единствената сигурна гаранция за българската държавност, ще бъде възродена. Включително и с ядрено оръжие. Всичко е въпрос на правилно управление. Да уточня – не ни трябва ядрено оръжие за нападение, но ни трябва като сдържаща сила, такава каквато всички демократични (и не толкова демократични) притежават.

- 20-03-2013|Златко

Ок, разбирам. Само няколко приказки още: по принцип нищо против, само че всичко, което казвате, има простичкия недостатък да е ужасно банално, предъвквано хиляди, може би дори милиони пъти, из мрежата и по други места. То е скучно до скомина, тъй като представлява просто преповтаряне на „мисли“, в които няма и грам собствено мислене. И понеже от опит знам какво става, когато хора от вашия тип се почувстват обградени от мъничко внимание – реки от изобилни баналности, тоест – тук се виждам принуден да поогранича малко възможността ви да изобилствате. Нищо лично, тъй като не виждам нищо лично и в нещата, които казвате. Просто не ми се ще този форум да бъде заливан от безинтересни неща. Опитайте по други, по-всеядни от този тук български сайтове. Съжалявам, тук и посрещаме, и изпращаме единствено по ума – дрехите няма как да видим, то си е ясно…

- 20-03-2013|Златко

Спомняте ли си какво казваше Гордън Геко на младия Бъд Фокс, в онзи класически филм на Оливър Стоун (брей, кога отлетяха всички тия години!)…

Цитат:

Tell me something I don’t know…

Това е правилото, навсякъде. Или поне там, където нещата се правят по смисъл, а не по някакви игрички, социални или други.

Хайде, лек ден…

- 20-03-2013|Даниел

Текстът е от 1994 г. Когато човек си спомни какви бяха реалностите на живеещите в България тогава, написаното звъчи наистина сюреалистично.

Не, Кръстева не е Хана Арендт на Балканите. Тя е Мария Антоанета, която идва да ни каже: „Като няма хляб яжте сладкиши.“ И ги яжте, ако обичате, с маниери, та да сте по-приятни на околните, които са принудени да гледат крайно некрасивата ви и неизтънчена агония.

(Е, Мария Антоанета, не е казала наистина „онези“ дъми – Русо ги и е приписал, така че може би не е справедливо да я сравнявам с Кръстева).

Ах, това „ние“, когато говори за произхода, и това „вие“, когато говори за негативните последици на произхода!

Кръстева, мое страдание.

- 20-03-2013|Златко

А, и още нещо: не знам дали е успяло да постигне нещо друго, но това размишление на госпожа Кръстева успя да ме накара, най-после, да изпълня една мечта от преди тридесет години (бях я забравил – или по-скоро изоставил – напълно, особено откак парите, това шесто чувство, без което останалите пет комай не функционират нормално, ме напуснаха, по живо, по здраво)…

Та така. Запретнах ръкави и най-после си намерих пълното шесттомно издание на есеистката на Томас Ман. Онова, основното, на Fischer Verlag, Frankfurt a. M. Още от казармата насам, докато скришом четях онези две оранжеви томчета от великолепната поредица на Исак Паси (помните ли ги още бе, юнаци?), бях се зарекъл, че някой ден ще си намеря всичко от тоя човек (всъщност, в младежката си наивност, бях се зарекъл, че ще го изчета, простено да ми е). Е, сега най-после го направих. Вярно, само на електронната машинка, вярно без парички, вярно малко неудобно за четене, поради факта, че намерено из задните дворове на световната мрежа – но все пак пълното събрание, хей, кой ти го дава!

Та има, значи, полза от предизвикателствата на госпожа Кръстева, имаааааа…

- 20-03-2013|Даниел

Още няколко мисли:

Може би част от обяснението е в академичния „произход“ на Кръстева, във френския структурализъм, в убеждението, че светът се състои от противостоения на семантични единици. За структуралистите светът е език (а след лингвистичния обрат/linguistic Turn), в това за известно време повярваха всички хуманитарни науки. Така можем да си обясним втренчването в езика, и субтилното убеждение, че всичко ще бъде наред, стига само да кажем правилните думи.

(Вие се оплаквате от бедност, насилие, и прочее, пфа, глупости. Важното е да казвате „образ“ вместо „имидж“).

Семантиката и структурализмът не са места, от които е лесно да заемеш твърда социална позиция – в крайна сметка моралът е още една „езикова игра“. Това може да обясни защо Кръстева, поне в този си текст, оставя впечатление, че се тревожи повече за съдбата на думите, отколкото за тази на говорещите.

Мисля че дори един францучин би счел текста за доста „ревматичен“, когато става въпрос за възхвалите на френското. За чий Френски език говори Кръствева? За чия Франция? Франция е шарена и мултикултурна страна. В Париж има повече Сенегал отколкото Версай. Може би е време Кръстева да направи едно интелектуално „пътешествие“ до белите петна по картата в собствения си град. Дали тогава нама скоро да четем „Франция, мое страдание“? Надявам се не.

- 20-03-2013|Kiril Ivanov

Хубавото на Кръстева и други одарени българи, че са като брусссс. Като ти се такова таковата да си го натаковаш да е по– остро.

- 21-03-2013|Самолет 005

Направи ми впечатление една статия, но още по-голямо впечатление ми направиха коментарите под нея, където Кръстева фигурира също като коментиранаhere – клик

- 22-03-2013|liliana

suglasna sum 4e Julia pi6e na slojen ezik i moje bi e prekaleno‘erudizirana“ i intelektualna. No vmesto da obsujdame tova, ne e li po-vajno da 4uem istinata v niakoi pasaji koito spored men sa napravo za6emetiava6to to4ni. Toest da izvle4em polzata ot tova koeto kazva tazi izklju4itelna li4nost, da 4etem mejdu redovete na tazi malko prekalena iztun4enost, ako 6tete! Az li4no na mnogo mesta razbrah i usetih ne6to koeto e viarno i istinno, merci!

- 07-04-2013|Антоанета Дончева

Колко странно, Златко-написали сте точно това, което вианги съм си мислила за Кръстева, когато говори за България. Великолепен текст! Поздравявам ВИ!

Всъщност, тя никога няма да го прочете, нито пък другите коментари и това е много жалко…

Крехкостта на доброто – Част 1

Автор: Цветан Тодоров

Въведение

Миналият век ще остане в историята като време, в което масовото насилие достигна нива, които светът не е познавал никога преди това. Преследването и унищожението на европейските евреи със сигурност представлява един от най-трагичните епизоди в човешката история. Но тези събития ни предлагат и възможност – за съжаление рядка – да видим как може да разцъфти и доброто, в усилията, положени за да се помогне на преследваните и да се спасят ония, живеещи под заплаха за живота. Актове на доброта се случват спонтанно почти навсякъде; но има две страни, които могат да си припомнят собствената история с гордост, благодарение на колективната защита, която са предоставили на евреите, докато самите те са живеели под немски контрол. Тези две страни са Дания и България. В същото време, в което Червената армия се приближава към българската граница, пише Хана Арендт в Айхман в Ерусалим, „нито един български евреин не е депортиран, нито пък е умрял от неестествена смърт… Не съм чувала за нито един опит“, продължава тя, „да се обясни поведението на българския народ, което е уникално сред пояса от смесени населения“.

Как можем да разберем тази чудотворна проява на доброта? Дали тези хора са притежавали изключителни морални и политически качества? Що се отнася до българите, аз знам от личен опит, че те не гледат на самите себе си с особено високо уважение. Разбира се, те обичат страната си и ценят спомените си, но когато се стигне до изказване на ценностни съждения, те бързо се съгласяват, че други народи, както отблизо, така и отдалеч, ги превъзхождат. С изключение на редките моменти на патриотична възбуда, те не са свикнали да считат себе си за герои. Ето защо самите те откриха с известно удивление тази героична глава от собствената си история.

Настоящата книга е замислена като опит да се обясни това щастливо събитие. Какво точно се е случило в България през тези военни години? Вярно ли е, че всички български евреи са били спасени? Кои са действащите лица и какво ги е мотивирало? Как са стигнали до това да извършат онова, което са извършили? Търсих отговорите на тези въпроси в документи и спомени, касаещи тези събития, някои от които са преведени между тези корици; отговорите, които намерих, също предлагам тук. Но първо, нека си припомним няколко страници от учебниците по история.

Последователността на събитията

Историята на преследването и защитата на евреите в България е добре позната, тя е тема на няколко изследвания, особено след основополагащата книга на Фредрик Чари Българските евреи и окончателното решение, публикувана през 1972; различни други изследвания, появили се по-късно, изясняват определени детайли. Ето защо ще се огранича да припомняне на основните събития от епизода.

Три елемента на историческия и демографски контекст трябва да бъдат взети пред вид в началото.

Първият е, че в края на Втората балканска война (1913) и отново в края на Първата световна война (1914-18), България е трябвало да се откаже от няколко провинции, обитавани най-вече от български населения: Добруджа е отстъпена на Румъния, Тракия на Гърция, а Македония на Сърбия, бъдещата Югославия. Надеждата да се възвърнат тези провинции под български контрол все още е много жива в началото на Втората световна война.

Вторият елемент засяга политическата ситуация вътре в България. Военният преврат от 19 май 1934 е отслабил, в някои случаи дори разрушил, ролята на традиционните български политически партии, както и онази на Народното събрание, върховното законодателно тяло в страната. Силна изпълнителна власт е съсредоточена в ръцете на правителството, което царят, Борис III (1894-1943), назначава и контролира. Парламентарна опозиция въпреки това съществува, но тя не е силна. След изборите от декември 1939, тя се състои от 19 депутати (от общо 160), включващи двама от крайната десница, девет комунисти или техни съюзници и осем депутати от традиционните демократически партии. Режимът може да бъде описан като авторитарен, но не фашистки.

И накрая, българските евреи, на брой 48,400 според преброяването от 1934, съставляват 0,8 процента от населението на страната. Деветдесет и седем процента от тях живеят в градовете, около половината в София; в по-голямата си част това са работници или занаятчии. Макар че България си има своите антисемитски традиции, те не са особено силни.

В самото начало на Втората световна война България избира глобалната си стратегическа ориентация: тя ще се държи извън конфликта и ще бъде неутрална (никакви български войници не са изпратени на фронта), като същевременно поддържа традиционния си съюзник, Германия. Тази позиция се оказва изгодна: според условията на германо-съветския договор, който дава на Съветския съюз северните провинции на Румъния, на 7 септември 1940 България получава южна Добруджа (която успява да задържи в края на войната).

Именно от този момент нататък може да се проследи развитието на българската антиеврейска политика, започваща с въвеждането на Закона за защита на нацията. Заявяваната цел на този закон е да предотврати действия срещу държавата, но определен брой от неговите клаузи са насочени специално срещу евреите. Европа се намира в апогея на расовото законодателство: Нюрнбергските закони са приети през 1935, а сега, както посочва Борис пред един от съветниците си, расовите мерки са осъществени в Румъния, Унгария „и дори Франция“. Време е за България да въведе някакви собствени ограничения и регулации. Започвайки с определянето на това кой точно е евреин, законът налага ограничения върху правото на това население да избира местоживеенето си, да притежава собственост и да практикува определени професии. Текстът на закона е оформен от Александър Белев, адвокат към министерството на вътрешните работи и водещ член на Ратник, едната от трите главни фашистки организации в България.

Законът, обявен за пръв път през октомври 1940 от министъра на вътрешните работи Петър Габровски, предизвиква силни реакции. Протестни писма се посипват върху Народното събрание от страна на професионални съюзи, политици и религиозни власти, както българско-православни, така и еврейски. Други обаче изразяват спокойно задоволство от закона, особено някои бизнес организации и различни фашистки групи. Подробностите около тези реакции могат да бъдат намерени в спомените на Димитър Пешев. Народното събрание дебатира закона през ноември и декември същата година, и го одобрява през януари 1941.

През март 1941 България се присъединява към Оста – военния съюз, свързващ Германия, Италия и Япония; българското членство облекчава немската окупация на Югославия и Гърция. През декември същата година, когато, малко след нападението на Япония върху Пърл Харбър, Съединените щати обявяват война срещу Германия, България прави същото срещу Съединените щати и Великобритания. Същевременно, това решение има чисто символична важност. България получава контрол над Тракия и Македония, първо военен, през април 1941, а после и административен. „Официално“, България си е възвърнала старите земи. Фактически обаче тя не присъединява тези територии, а само ги администрира; решението относно окончателното им разпределение е отложено за края на войната. Въпреки това присъствието на българската армия в окупираните територии индиректно помага на германската армия.

Тук също, в окупираните територии евреите са отделени от останалото население. Правителствено разпореждане от 5 юни 1942, касаещо гражданството в „земите, освободени през 1941“, постановява, че „всички бивши югославски и гръцки поданици ще станат български такива, освен ако изрично пожелаят другояче“. Но член 4 от декрета уточнява, че „[Тази мярка] не засяга лица от еврейски произход, освен женени еврейски жени, които получават гражданството на съпруга си“ (Оцеляването, стр. 181). Това отказване на гражданство ще се окаже фатално за тракийските и македонски евреи.

Годините 1941 и 1942 показват бавно, но постоянно увеличение на антиеврейските мерки, и в същото време влошаване на жизнените условия на евреите. Еврейската общност се опитва да организира няколко изселвания с кораби за Палестина, но с катастрофални резултати: първият кораб, който потегля, Салвадор, потъва в Мраморно море на 12 декември 1940 със 180 души на борда; вторият, Струма, който потегля от Румъния, потъва с 400 пътници и екипаж. Корабите са стари и в лошо състояние. Различни опити за уреждане на легално отпътуване за Палестина на определен брой евреи пропадат. Нещо повече, британските власти, отговорни за администрацията на палестинския протекторат, не бързат особено да приемат корабите с бегълци. Няколко месеца по-късно, имайки пред вид исканията на евреите за входни визи в Палестина, Антъни Идън, британският външен министър, отговаря, „Ако бихме предприели подобни стъпки, евреите от целия свят ще поискат от нас да направим същото и за Полша и Германия. Хитлер много лесно би могъл да изиска да сдържим думата си“. (Бояджиев, стр. 73).

Междувременно, българското правителство е наложило вечерен час за евреите, ограничило свободите им, иззело някои от домовете им или насила отделило някои от тях в работни лагери; от тях се изисква и да носят жълтата Звезда на Давид. Въпреки това администрацията си позволява доста големи свободи при съблюдаването на тези разпоредби; царят и министрите му поддържат сърдечни връзки с известни членове на еврейската общност, а българските консулства в чужбина продължават да издават визи на евреите, които ги поискат. Отделът, отговорен за еврейските въпроси в немското външно министерство в Берлин започва да показва все по-голямо нетърпение.

Ходът на събитията получава рязък обрат през есента на 1942. Към края на август е издаден нов декрет, очертаващ серия от допълнителни мерки, регулиращи публичния живот на евреите и създаващ Комисариат по еврейските въпроси, подчинен на министерството на вътрешните работи. Белев е назначен да ръководи операциите му. Немският посланик в София, Адолф Бекерле, както и неговият полицейски (Гестапо) аташе, Карл Хофман, получават уверения от премиер-министъра Богдан Филов и министъра на вътрешните работи Габровски, че депортацията на евреите може да започне всеки момент. Но за момента, настояват българските лидери, евреите са необходими за различни задачи в България, особено за поддържането на пътищата.

На 21 януари 1943, депортацията на българските евреи навлиза в критичната си фаза, с пристигането в София на Теодор Данекер, СС хауптщурмфюрер и специален пратеник на Айхман. След като е опредлелил броя на евреите, които трябва да бъдат депортирани – 20,000 – Данекер предявява исканията си на Белев, неговия български колега. Заедно те решават как да се разпредели тази цифра: 14,000 евреи, преценяват те, могат да бъдат депортирани от окупираните територии (8,000 от Македония и 6,000 от Тракия); останалите 6,000 ще трябва да бъдат взети от „стара“ България – тоест от регионите вътре в границите отпреди 1940-та година. Данекер предлага да започнат с „нежеланите“ евреи.

През първите дни на февруари Белев издава инструкции до делегатите на Комисариата в новите територии да подготвят предстоящите операции. Те не трябва да пробуждат съмнения, нито пък да разкриват истинската дестинация на вагоните. Отначало трябва да бъдат арестувани само мъже, след което семействата им ще бъдат инструктирани да ги последват. „На жените да се каже, че трябва да се присъединят към съпрузите си, така че целите семейства да бъдат преселени в стара България“ (Оцеляването, стр. 207). На 12 февруари кабинетът, очевидно след дълги дебати, одобрява предложенията на Белев, включително и ония, които уточняват броя на евреите, които трябва да бъдат арестувани. В телеграма до отдела по сигурност на Райха от 16 февруари, Данекер докладва със задоволство, че подготовката за депортация върви добре и че тя трябва да започне в ранния март.

На 22 февруари Данекер и Белев подписват съглашение, уточняващо предстоящата депортация. Уточнява се официално, че ще бъдат депортирани 20,000 души, без съблюдаване на възраст или пол; решава се също от кои гари ще заминат евреите, и с какви влакове. Съглашението включва споразумения за споделяне на разходите (българските железници ще платят за транспорта до границата, но не и по-нататък), и се уточнява, че българското правителство ще се откаже от каквито и да било по-нататъшни претенции върху поданиците си (каквито те всъщност вече няма да бъдат): „В онези случаи, в които евреи се депортират без все още да бъдат лишени от гражданството си, това трябва да стане при отпътуването им от българска територия“ (Оцеляването, стр. 205). На същия ден комисариатът разпространява до местните си делегати меморандум, изискващ в следващите двадесет и четири часа всеки от тях да направи списък от „богати, известни и изобщо добре познати“ евреи, както и местни лидери и опоненти на режима (Оцеляването, стр. 206). На 2 март 1943 кабинетът формализира по-ранните инструкции и машината е поставена в ход.

Депортациите започват по план. На 4 март тракийските евреи са арестувани и прехвърлени в „стара България“; на 11 март е завършено изолирането на евреите от Македония и град Пирот, на сръбската граница. Посланик Бекерле вече може да запише в дневника си на 3 март, че „Данекер ме информира, че от вчера е започнало вдигането на тракийските евреи, и че македонските евреи вече са прехвърлени в гетото; разрешава се само на момичета, по-малки от 14 години, да напускат [гетото], за да купуват храна и други неща от първа необходимост“ (Оцеляването, стр. 210). На 18 и 19 март тракийските евреи са откарани с влак до Лом, откъдето се качват на шлепове, заминаващи за Виена; оттам са прехвърлени с влакове до Катовице и Аушвиц. Македонските евреи са прехвърлени с влакове директно до Аушвиц, на 22 и 25 март, и до Треблинка на 29 март. Депортирани са всичко 11,343 души. От тях ще оцелеят дванадесет.

Задържанията и депортациите не остават незабелязани в „стара България“, където еврейските депортирани се намират транзитно в продължение на няколко дни; свидетели реагират със състрадание и гняв, за които има многобройни свидетелства – писмото на Димитър Икономов до колегата му Пешев, което подтиква последния към действие; изказванията, направени от Стефан, митрополит на София; настояването на Петко Стайнов, опозиционен член на Народното събрание, до премиер-министъра. Особено Стефан не губи време и предупреждава царя, пледирайки към него в телеграма да спаси тракийските евреи, чийто транспортен влак той е видял да минава през България. Но както Стефан казва още по онова време, неговите молби стигат до глухи уши.

За евреите от „стара България“ събитията получават по-друго развитие. Техните арести започват на 3 март в различни провинциални градове и са провеждани според различни списъци, изготвени от комисариата. За разлика от събратята им в Тракия и Македония обаче, те могат да разчитат на подкрепа от българските си приятели. Най-ясният пример за това идва от Кюстендил. Там арестите, насочени срещу местното еврейско население от около 1,000 души, започват на 7 март. На 8 март делегация от четиридесет души решава да отиде в София и да пледира в подкрепа на съгражданите си. В края на краищата заминават само четирима: адвокат, пенсиониран учител, бизнесмен (Асен Суичмезов) и местният депутат в народното събрание, Петър Михалев; никой от тези мъже не е евреин. Пристигайки през нощта в София, те уговарят за следващия ден среща с друг депутат от Кюстендил, Димитър Пешев, който е и заместник-председател на Народното събрание. Както става ясно от спомените му, Пешев вече е бил информиран за случващото се; той кани посетителите си за среща в Народното събрание същия следобед. Изисква разговор с премиер-министъра Филов; това, казва му се, е невъзможно, но той и делегация от седем други депутати ще бъдат приети от министъра на вътрешните работи Габровски. Отначало Габровски отрича каквото и да било знание за арестите; в края на краищата, под настояването на посетителите, които отказват да си тръгнат, той вдига телефона и нарежда арестите да бъдат прекратени, а арестуваните – освободени.

Същият сценарий се повтаря и в други провинциални градове (но с по-малък успех). По-късно ще четем свидетелски разказ на Кирил, митрополит на Пловдив и бъдещ патриарх на България; той изпраща собствена телеграма до царя; ходатайства пред административните власти и позволява на евреи да намерят убежище в дома му; говори се, че той се е зарекъл да легне върху релсите на пътя на първия еврейски транспортен влак от неговата епархия. В София множество публични фигури се застъпват пред роднини и приятели от правителствените кръгове.

Пешев, който вече е играл решаваща роля при осуетяването на правителствените планове, решава да изгради предимството още по-нататък. Той бързо съчинява протестно писмо, което е подписано от четиридесет и двама представители на партията, разполагаща с парламентарно мнозинство и го изпраща до председателя на Събранието. Със сдържан тон той осъжда правителствената антиеврейска политика и изисква тя да бъде променена. Филов, щом само научава за писмото, е вбесен от това предизвикателство към властта му. В желанието си да унижи Пешев лично, той изисква, по време на заседание на представителите от неговата партия, всички, които са подписали писмото, да оттеглят поддръжката си. За негово разочарование тридесет от депутатите отказват да се съгласят. Освен това Филов изисква гласуване против Пешев и освобождаването му от задълженията на заместник-председател. Нито веднъж през това време Пешев не получава възможност да се защити публично. Въпреки това плановете за депортация на българските евреи са преустановени за известно време.

Така завършва финалния епизод от еврейската депортация; операцията е напълно успешна в Тракия и Македония, но пропада в самата България. Чиновниците от германската легация не изглеждат прекомерно разочаровани. „При тези обстоятелства“, пишат те на 5 април 1943, „реалният резултат, 11,343 депортирани евреи, трябва да се счита за задоволителен. Петдесет и шест процента от планираните 20,000 са били постигнати“. (Оцеляването, стр. 237).

Данекер и Белев не се отказват от идеята за депортиране на цялото българско еврейско население; службата на Айхман продължава да подчертава важността на тази задача. Действайки съгласувано, двамата упражняват натиск върху Филов и Габровски, които ги уверяват в добрите си намерения. От друга страна, еврейските организации, религиозни власти и различни политически фигури се опитват да убедят властимащите, и особено царя, че всички планове за депортация трябва да бъдат преустановени. Хващайки се за няколко акта на съпротива, в които са участвали евреи, в ранния март 1943 Белев прави нов план, със следните алтернативи: „План А: депортация на българските евреи в източните региони на Германия, с цел вътрешнодържавна сигурност; План Б: евакуация от София в провинцията на 25,000 евреи, ако предишният план се окаже нереализуем“. Габровски се съгласява с План А и го представя на Борис по време на аудиенция при царя на 20 май 1943. „Царят“, пише Хофман в доклада си от 7 юни, „реши, че евакуацията на евреите в провинцията трябва да започне незабавно. По тази причина план А беше изоставен“ (Оцеляването, стр. 257). На 21 май кабинетът утвърждава решението на царя. Международната ситуация, след Сталинград и победите на съюзниците в Африка, започва да се променя, както и общественото мнение в самата България; отсега нататък царят категорично ще се противопоставя на самата депортация.

Софийското еврейско население посреща новините за предстоящата евакуация и интерниране с паника и депресия. Протестите се увеличават, като Българската православна църква и определен брой известни граждани стоят начело на опозицията. Митрополит Стефан, който е изключително активен през този период, изпраща на Борис телеграма, която звучи така: „Не съдете, за да не бъдете съдени. Защото, с какъвто съд съдите, с такъв ще бъдете съдени; и с каквато мярка мерите, с такава ще ви се отмери. [Матей 7:1-2]. Знай, Борисе, че Бог наблюдава действията ти от небето“ (Оцеляването, стр. 42). Освен това Стефан приема главния равин на България у дома си. Традиционният празник по случай деня на Кирил и Методий, 24 май, се превръща в масова демонстрация срещу правителствените антиеврейски политики; арестувани са около 400 души. Въпреки това евакуацията на софийските евреи в провинцията продължава през целия юни; близо 20,000 евреи са принудени да напуснат столицата. Но депортацията в концентрационните лагери в Полша все още не се случва.

Дали тя просто е отложена? Данекер и Белев се надяват на това, но изглежда само малцина споделят надеждите им. В доклада си от 7 юни посланикът Бекерле вече е изразил по-различно мнение относно ситуацията. Първо, той представя Белев като опонент на правителствените политики и казва, че не може да му се има доверие. Белев, пише Бекерле, е възприел официалната позиция на българските управници, която се свежда до следното: „Разбира се, ние сме съгласни, по принцип, да решим ‚еврейския въпрос‘; но на практика засега ние се нуждаем от нашите евреи (те строят пътища!); освен това депортацията им би дошла на висока политическа цена, както вътрешна, така и международна“.

Съюзниците са акостирали в Сицилия и България повече от всякога желае да запази неутралитета си (антисъветската пропаганда е забранена в страната, особено ако е насочена директно срещу Сталин). В един следващ доклад, датиран от 18 август 1943, Бекерле стига до следното заключение: „разбрах от разговорите си с посочените министри и от срещата ми вчера с премиер-министъра, че да се настоява на депортацията в настоящия момент няма какъвто и да било смисъл“. Той не е изоставил всяка надежда, но я оценява като слаба: „когато немският [военен] успех стане очевиден и политическата офанзива срещу нас отслабне, това ще бъде момента за действие“ (Оцеляването, стр. 264-5).

На 28 август, няколко дни след последната си визита при Хитлер, Борис внезапно почива. Тъй като принц Симеон е още дете, поставени са трима регенти, като Филов е един от тях. Формирано е ново правителство и в началото на октомври Белев е заменен с друг комисар, който не е особено известен с антисемитизма си. В края на месеца на софийските евреи е дадено разрешение да се завърнат по домовете си, а в течение на следващата година са отменени различни антиеврейски мерки; на 31 август 1944, в навечерието на окупацията на България от Съветската армия, кабинетът отменя Закона за защита на нацията. На 9 септември 1944 старият режим се срутва.

Конкуренцията на паметите

Спасяването на българските евреи, дори и да е частично (тъй като тракийските и македонски евреи са депортирани), е без съмнение заслужаващо хвалебствия действие. Въпросът е, кой има заслугата за него?

Комунистическият режим, който постепенно взема властта в България след 9 септември 1944 дава два взаимно изключващи се отговори на този въпрос: първо, случилото се не е чак толкова важно; второ, Комунистическата партия носи цялата заслуга за това славно постижение.

Случилото се не е чак толкова важно: това е заключението, което човек би могъл да направи, ако би следвал заседанията на Народния съд – съдебния орган с извънредни пълномощия, отговорен за чистките след 1944. Защото, след като решава да постави пред съд всички депутати от управляващото мнозинство за това, че са подкрепяли политиките на предишното правителство, съдът решава да не обръща особено внимание на техните действия по времена еврейската депортация. От четиридесет и тримата делегати, които са подписали протестното писмо на Пешев, двадесет са осъдени на смърт, шестима на доживотен затвор, осем (включително и самия Пешев), на по петнадесет години затвор, четирима други на по пет години и един на една година; трима са оправдани, а друг един умира по време на процеса (Нисим, стр. 225-6, 315-16). Най-важни сред екзекутираните са Икономов, който е бил първия човек, вдигнал тревога и Иван Петров, който се е борил твърдо в Народното събрание против Закона за защита на нацията; Михалев, винаги до Пешев по време на усилията му, получава доживотна присъда. Хората, осъдени на затвор, евентуално получават намаления на присъдите. Митрополит Стефан е освободен от задълженията си.

Съдебният апарат, сега в ръцете на комунистите, не е единственият, който оценява като незначителни действията на Пешев и неговите колеги. Важни фигури от либералната опозиция като Петко Стайнов, делегат в Народното събрание и журналиста Димо Казасов, който смело се е противопоставял на депортацията, сега заемат властови позиции: Стайнов е министър на външните работи, а Казасов – министър на информацията. Признаването на заслугите на техните политически опоненти със сигурност не фигурира сред основните им приоритети. Макар че Стайнов свидетелства на процеса на Пешев, той не говори в негова защита.

Нито пък всички членове на българската еврейска общност са особено готови да изразят благодарността си към тези паднали обществени фигури. Когато идва време да се намери адвокат за Пешев, който, поради поста си на заместник-председател на Народното събрание е обект на особени обвинения, семейството му се обръща първоначално към един изтъкнат комунист и еврейски адвокат, Нисим Меворах. Той отказва да поеме случая, позовавайки се на „политически причини“. Назначеният от съда адвокат, Давид Лиги, не се появява на първия ден от съдебните заседания, представяйки медицинско свидетелство, за да оправдае отсъствието си. Бившите жертви на преследване, след като вече са извън опасност, не поемат непременно борба срещу това ново преследване. Но не всички правят същия избор. Йосиф Яшаров, друг адвокат от еврейски произход, се съгласява да защищава Пешев и действително спасява живота му, като намира смекчаващи вината обстоятелства. Иронично, онова, което убеждава съда, са не действията на Пешев за спасяването на евреите, а по-скоро нещо, което той е направил години преди това, през 1936, когато, като министър на правосъдието в една предишна администрация, е блокирал екзекуцията на една опозиционна фигура – човек, който в момента е министър на отбраната в новото след-деветосептемврийско правителство. Решението на Пешев от 1936 му е струвало поста при последващите размени в тогавашния кабинет. Що се отнася до Яшаров, той ще заплати скъпо за спасяването на живота на Пешев: през 1948 той е лишен от адвокатски правомощия, като софийската адвокатска колегия се позовава на неговите „реакционни тенденции“ като причина за изключването му (Нисим, стр. 210-22).

Дълго след процесите от 1944 еврейският геноцид все още не е признат като такъв в България. Един учебник от 1954 например му посвещава едно-единствено изречение: „Имитирайки хитлеристите, правителството чрез Народното събрание прокарва Закон за защита на нацията, насочен срещу българските евреи“. Очевидно е, че нито депортацията на македонските и тракийските евреи, нито неуспешната депортация на българските евреи, се смятат за достойни за споменаване. Според официалната българска енциклопедия в немските концентрационни лагери е имало само политически затворници; в Аушвиц, продължава енциклопедията, са били убивани „затворници от всякакви националности“.

Такова е първоначалното комунистическо гледище за преследването на евреите по време на войната. Но съществува и друга, напълно различна версия, според която преследването действително е едно от големите престъпления на предишния режим, което е пропаднало благодарение на героичните действия на Комунистическата партия. Тази нова версия е формулирана и развита от известен брой еврейски комунисти, които първи събират и публикуват свидетелства относно тези събития. След масовото изселване на българските евреи за Израел през 1948 и 1949, всички публикации, свързани с еврейската общност, попадат в ръцете на ревностни комунисти. Годишникът на социалната, културна и образователна Организация на евреите в България, който се появява за първи път през 1966 и е посветен на публикуването на военновременни документи, отнасящи се до еврейската общност, се придържа твърдо към тази линия.

Комунистическата партия омаловажава събитията от март 1943, в които не играе никаква роля, като вместо това подчертава ония от май 1943, особено демонстрацията от 24 май срещу евакуациите и интерниранията. Тази демонстрация, в нейната партийна интерпретация, е била организирана и ръководена от представители на Работническата партия (името, под което Комунистическата партия, нелегална от 1925 г., оперира по онова време) След 1954, когато властта минава в ръцете на Тодор Живков, хората започват да „осъзнават“, че всъщност не някой друг, а самият той е ръководел тази славна операция. Хвалебствията към него ще стават все по-екстравагантни през следващите години, докато, към края на 1970-те, организацията се оказва поставена под натиск да номинира Живков за Нобелова награда за мир, заради ролята му при спасяването на българските евреи; в края на краищата от номинацията обаче не излиза нищо (Нисим, стр. 264)

До каква степен са обосновани тези претенции?

Нека да кажем на първо място, че по време на войната комунистите всъщност не се противопоставят на преследването на евреите във всичките му форми. Вярно е, че те се опитват да използват тази кауза, като я впрягат за политическите си цели, които са да се отхвърли съществуващата властова структура, а самите те да бъдат разглеждани като най-активни участници в борбата срещу фашизма; това, разбира се, е нещото, което се очаква политиците да вършат. Има множество свидетелства за опитите на партията да се бори срещу антисемитизма, в речите на нейните депутати в Народното събрание – тоест в ония речи, датиращи от времената, в които те все още могат да говорят онова, което мислят (след съветската инвазия тези законодатели са премахнати от постовете си и хвърлени в затвора). Такива свидетелства могат да се открият и в политическите статии и нелегални вестници, които партията разпространява, както и в нейните радиопредавания от съветска територия. Но дали тези намеси са играли толкова важна роля, колкото комунистическите историци биха искали да я представят? Ето това трябва да се определи.

Откровено казано, нищо не ни насочва в тази посока. Протестите на комунистическите депутати, когато Законът за защита на нацията все още се намира в проектна фаза, са били възприемани най-вече като пропагандни ходове, каквито те всъщност са, сред ред други неща; и във всеки случай протестите на този или онзи депутат не играят абсолютно никаква роля: услужливото управляващо мнозинство прокарва закона през януари 1941. По времето на самата депортация, през март 1943, комунистите не са в позиция да се противопоставят на операцията, която продължава. Партията, която по това време е забранена и подложена на правителствени репресии, има само малко влияние; ако евреите биха били възприети като намиращи се в близост с комунистите, те биха били подложени на дори още по-големи преследвания. Накрая, демонстрацията от 24 май е организирана предимно от водачи на еврейската общност, особено равина Даниел Цион. Що се отнася до Живков, той изглежда не е играел каквато и да било роля; в антологията Оцеляването, публикувана в София през 1995, но все още апологетична към комунистите, редакторите сухо отбелязват, че „Версията на Тодор Живков, бивш секретар на третия регионален комитет на Българската работническа партия, че Централният комитет му е възложил задачата да организира и ръководи демонстрацията… не е потвърдена от изследователските търсения“.

Но ако не комунистите са онези, които са спасили българските евреи, то кой тогава? През ранните 1950 години се появява една втора теза, диаметрално противоположна на първата. Според тази нова теза истинският спасител на евреите не е никой друг освен Борис III. Тезата след това е подхваната от българската емигрантска преса, особено през 1952 от Бенджамин Ардити, български евреин, който е емигрирал в Израел. Тя е подхващана отново и отново в българските емигрантски вестници, но също, след 1990, и в самата България. Тя има две очевидни предимства: първо, тя лишава комунистите от какъвто и да било кредит за спасяването и, второ, приписва благородна роля на техния исторически враг, царя. Освен това, за някои хора трябва да е имало и нещо успокояващо в този приказен край: в края на краищата царят все пак е бил добър и мъдър.

Но ако човек се обърне към историческите документи, първото нещо, което се забелязва е, че думите на царя никога не могат да бъдат приети като чиста монета. Когато Бори говори (той не пише често), то е не за да разкрие вътрешните си мисли, нито пък за да представи в думи света, който вижда около себе си; той говори, за да въздейства върху ония, към които се обръща, така че те да вършат онова, което той иска те да вършат. За всеки от тях царят има различни неща за казване и всичко, което той казва, е предназначено да служи на избраните от него цели. На евреите, търсещи покровителството му той обещава, че нищо няма да им се случи; на германците, изискващи депортацията на евреите отговаря, че няма нищо, което да желае повече. На различните си довереници, министри и съветници, той никога не дава два пъти един и същи отговор. Ето защо единственият начин да се прецени отношението на царя към евреите е да се разглеждат действията, а не думите му.

От 10 март 1943 до смъртта си на 28 август същата година, царят се придържа твърдо към позицията, че евреите не трябва да бъдат депортирани. Пешев и неговите колеги-депутати не биха могли да спрат депортацията, ако Борис, който има върховната власт в България, би искал тя да бъде осъществена. Документите от онова време потвърждават това. В доклада си от 5 април 1943 Хофман пише: „изглежда, че министърът на вътрешните работи е получил от най-високо място [von höchster Stelle] разпореждане да спре планираното прехвърляне на евреите от стара България (Оцеляването, стр. 236; немски текст в Бояджиев, стр. 79). Подборът на думите е показателен: германските функционери представят тази информация като дедукция, а не като емпиричен факт, и те избягват да посочват лично царя. Въпреки това, в България от 1943 „най-високото ниво“ може да се отнася само до една-единствена личност. На 9 март Габровски се съгласява да отмени заповедите си, вярвайки, че ще може да ги продължи на следващия ден; трябва да е имало последващо действие от страна на царя – въпреки че за такова не са останали свидетелства – което да му е попречило да го направи. По време на следващия опит за депортация, през май 1943, Борис отново се намесва: както видяхме, по време на аудиенцията с неговия министър на вътрешните работи на 20 май, царят, отхвърляйки съвета на последния, отлага депортацията и вместо нея предпочита евакуация. Пред лицето на немския натиск той извърта: да, той много ще се радва ако германците решат неговия „еврейски въпрос“, но за момента наистина се нуждае от „своите“ евреи за поддържане на пътищата. Едва ли е за учудване, че в дневниците си Гьобелс го описва като „хитър като лисица“.

Но, както и да е, царят е фактически отговорен за депортацията в лагерите на смъртта на 11,343 души от окупираните територии в Тракия и Македония. Разбира се, тези хора не са български граждани, но именно неговото правителство е онова, което с декрет от 5 юни 1942 им е отказало гражданство. Борис не започва депортацията сам (това е отговорност на Данекер и Белев), но не прави нищо, за да я спре, макар че разполага със средства да го направи. Той очевидно знае какво се случва и знае също каква съдба очаква депортираните евреи. И дори ако не знае, всичко, което трябва да направи е да слуша хората, които са били свидетели на операциите. Швейцарският chargé d’affaires, Шарл Редар, се среща с Филов на 11 март 1943 и го моли да спре депортацията, обяснявайки много ясно, че евреите, изпратени в Полша, са изправени пред сигурна смърт; силно невероятно е Филов да е запазил тази информация за себе си и да не я е споделил с царя. Думите на Стефан, митрополитът на София, са особено съкрушителни. След като е станал свидетел на еврейското страдание от първо лице, той изпраща на Борис телеграма, с която го моли да спре депортацията. „В отговор на нашата телеграма ние получихме съобщение, с което ни информираха, че всичко възможно и законно ще бъде направено“. С други думи, операцията ще продължи, тъй като тя се прокарва в стриктно съгласие със закона.

След завръщането си в София, Стефан отново пише до двореца. „Усилията ми не доведоха до нищо“, пише той на 2 април 1943; „малко след това депортираните бяха откарани до пристанищата на Дунав“. Отказвайки да се предаде, той изпраща доклад до царя. Дворцовият чиновник, който го получава, дава на Стефан да разбере, че царят е „реагирал благосклонно към първия ни призив, като е наредил евреите, депортирани от Тракия, да бъдат третирани добре докато пресичат България, макар и да са пленници на висшето командване на Хитлер“. Дали българските полицаи, които придружават тези транспорти, са получили заповедите? Независимо дали да или не, съдбата на депортираните си остава същата, докато българските съвести са евтино облекчени. Този отказ от страна на царя да се съобрази с религиозните авторитети е достатъчно необичаен, за да накара Стефан да отбележи в мемоарите си, че „това беше единственият път, при всичките ни професионални контакти с царя, в който ние се срещнахме с мълчание и резервираност“.

Стефан не е сам в усилията си; депутати от управляващото мнозинство (като Икономов), както и от опозицията (Стайнов) протестират публично. Други митрополити, които са станали свидетели на депортациите, също се изказват. „В Скопие“, пише Софроний, „арестуваха евреите – мъже, жени, деца, немощни. Събраха ги всички в един склад за тютюн, където бяха държани под строга охрана. По-късно бяха изпратени в Полша“ (Оцеляването, стр. 232). Нито правителството, нито царят биха могли да не знаят за тези призиви. Въпреки това те си остават без отговор.

Откъс от Tzvetan Todorov,

The Fragility of Goodness: Why Bulgaria’s Jews Survived the Holocaust,

Princeton University Press, 2003

Цветан Тодоров е френски философ от български произход, един от най-влиятелните интелектуалци на съвременна Европа.

Коментари (21)

- 15-03-2013|Случаен гост на ЛП

Изглежда, че свръхчувствителният „дунавски селянин“ Цв. Тодоров, спонтанно се е присетил – pardone moi! – и за кромидена България. Но за какво друго, освен за едно интелектуално Нищо, ни напомня с разсъжденията си авторитетният парижки автор? Като всичко, с което самоотдадено се е захващал, разработвал и внушавал на впечатлените си от интелектуализма му почитатели, този път мосьо Тодоров, s`il vous plait, сякаш се извинява за набързо охладения „Bollinger blanc“, който поднася на публиката си, внушавайки и, че всеобхватната му съвест има български корени. Хубаво! Но щеше да е още по-хубаво, ако публицистичната му услужливост не изглеждаше така самоцелно употребена, како в случая.

- 15-03-2013|Историк

Колкото повече текстове се появяват върху този епизод от историята, толкова повече се убеждавам, че ключовите думи, които всички трябва постоянно да имаме наум, са: „при тези обстоятелства …“

Да, в конкретния случай тези думи („при тези обстоятелства …“) са употребени в цитиран тук германски документ от епохата (от от германската легация в София) – но те са напълно валидни и за положението, в което се намират всички останали действащи лица.

И което е особено поразително в случая: става ясно, че някои днешни наши коментатори на тези събития заемат една неуместно максималистка поза: „Да де, спасили сте някакви си 48 000 – ама защо не сте спасили онези 11 343, а? Негодници такива!“

А тази поза е неуместно максималистка именно като я съпоставим с нагласата, изразена от германските райх-чиновници в техните документи: „реалният резултат, 11,343 депортирани евреи, трябва да се счита за задоволителен. Петдесет и шест процента от планираните 20,000 са били постигнати“.

Разбирате ли какъв парадокс се получава: онези тогавашни хитлеристи, обладани от тяхната тоталитарна идеология, се оказват на практика не чак толкова големи максималисти (в постигането на собствените си декларирани цели за „окончателно“ решение), колкото се явяват днес неколцина „български“ (явно – само по паспорт) коментатори на онези събития (които не престават да се възмущават „ама как може да се гордеете, като не сте спасили ВСИЧКИ евреи“)…

- 15-03-2013|Историк

А иначе, и в този текст има някои несъобразени неща. Авторът, както често се случва на български автори (дори и когато живеят в чужбина), е толкова вторачен в българския мащаб на събитията, че на моменти изцяло изпуска от поглед по-широкия, балкански, и дори европейски мащаб.

Пример за това е фразата „именно неговото правителство е онова, което с декрет от 5 юни 1942 им е отказало гражданство.“

Ами те тези хора дотогава не са били хора без гражданство – те са си имали гражданство, били са граждани съответно на Гърция и на Югославия.

И въпросът трябва да бъде насочен именно към управляващите в тези страни: какво направиха те, управляващите на суверенните страни Гърция и Югославия от 1930-тте години нататък? Каква политика водиха те, какви управленски решения взимаха, доколко съумяваха да предвидят какво ще случи и какви ще бъдат последствията? Как докараха те СВОИТЕ граждани и СВОИТЕ територии до това положение, в което се оказаха тези техни граждани и тези техни територии през 1941, 1942, 1943, 1944 г.?

И само след като си отговорим на тези въпроси, вече ще можем да даваме и оценка какво са успяли и какво не са успяли да сторят БЪЛГАРСКИТЕ управляващи през същия период: от 1930-тте години нататък!

- 15-03-2013|Златко

Ако има някаква полза от подобни дискусии, то тя най-вероятно е в това, че малко по малко се научаваме на онзи тип мислене, при който става дума не само и единствено за борещи се противоположности, а за допълващи се и взаимно обогатяващи се виждания за едни и същи неща. Автоматичната реакция на почти всички читатели тук е, че ако някой казва неща по-различни от ония, които ги пише по нашите вестници и исторически книги, той значи е против нас… Девет от десет десет души тук четат текстовете и статиите с неизбежното усещане, че някой се опитва да ги унижи и оскърби, защото им казва нещо ново и не съвсем добре известно или прието.

Ами хубаво, то и това си иска време…

- 15-03-2013|Историк

Ама какво „ново и не съвсем добре известно или прието“ ни казва Цветан Тодоров в случая?

Този човек е боравил с документи, чел ги е, цитирал ги е дори – но много често просто не ги е разбрал!

Ето, от текста му личи, че той по принцип би трябвало да е запознат с факта, че от гледна точка на дворцовите чиновници, евреите от земите извън България са „пленници на висшето командване на Хитлер“ (защото сам е цитирал тези думи). Цитирал е думите, но явно не им е обърнал внимание. А то именно тези думи ясно показват каква точно е разликата в статута на евреите от България и тези не от България. И защо едните са спасени – а другите не.

- 15-03-2013|Любо – Жалко

Жалко за тези, които четат, без да разбират. Добре, че истината не се установяваше с гласуване. Има си исторически документи.

- 17-03-2013|Цвета – крехкостта на доброто

Спасяването на българските евреи и неспасяването на евреите от Беломорска Тракия е още едно доказателство, че всичко зависи от конкретния човек на конкретното място. И до личния избор на всеки човек. От гледна точка на днешните поколения въпросът стои бихме ли допусанли това да се случи отново или не. Това е важното. В останалите говорения – и в тези, които обвиняват българите, че не са спасили и евреите от Беломорска Тракия, и онези, които ги оправдават, има твърде много политически интереси. А въпросът е за РАСТЕЖА НА ЧОВЕШКИЯ РОД. Ще допуснем ли нещо подобно да се повтори в човешката история или не?

- 17-03-2013|Златко

Хм, при очевидната непосилност на наследството на „Възродителния процес“, самият аз виждам само малко смисъл в задаването на абстрактни въпроси като горния. На тях вече е даден отговор, при това доста еднозначен. Реалният въпрос в наши дни е „в състояние ли сме да променим нещичко в тази доста убийствена умонагласа“, а не дали ще допуснем нещо, което не само допуснахме, но и което мълчаливо поддържа(х)ме, при това със злобничко задоволство. И чието наследство изплащаме и до днес, примерно в лицето на едно идещо поколение, лишено от способност да вярва в страната си или в нас – неговите родители. Това не е песимизъм, поне от моя гледна точка. Просто там, където има нужда от скалпел, не може да се работи с душевни мехлеми, това май е всичко…

- 17-03-2013|БС2003

Много интересна и добросъвестно написана статия. Темата е много болезнена, за съжаление.

- 17-03-2013|Гост

За да разбереме изключителността на спасяването на българските евреи не е необходимо да се връщаме 70 години назад в историята. Случайно до мен стигнаха публикациите на Кети Райчева, която моли Българското правителство да се застъпи за съпруга и, ливанския гражданин Талал Халил, задържан и изчезнал безследно в Ливан. Съпругът и е получил разрешение за Българско гражданство, но не го е получил защото още не се е отказал от Ливанското си гравданство. И междувременно е задърван и изчезнал безследно. Според думите на Кети Райчева, молбите и за помощ от Българските институции остават нечути и безрезултатани. Коментарите под статиите в пресата са смразяващи. Дали някой взима под вниманието страданията на тази жена, опитваща се да помогне на съпруга си с „не финализирано“ Българско гражданство, не е ясно. На фона на нейния съвременен, частичен случай, ясно се разбира героизма на всеки един от онези български граждани, които с нещо са помогнали българските евреи да бъдат прибавени към зловещата статистика на унищожените милиони. Пазликата е в това че преди 70 години те са били хиляди, в случая на Кети става въпрос само за един човек. Но за нея той е важен колкото хиляда. Нека си спомним и 6 Български сести в Либия, за които с години България не направи нищо. Героизма на целокупния Български народ в защита на българските евреи трябва да се споменава и популяризира постоянно. За тези тихи дела Българския народ не е получил необходимото световно признание. Депортирането на евреите от Беломорска Тракия и Македония не трябва да се отрича, то е факт. За спасяването на съпруга на Кети Райчева България трябва да направи всичко възможно и Българската Общественост трябва да подтикне Българските Институции да се застъпят за един не напълно български гражданин. Защото добротата е крехко и рядко срещащо се проявление на човещкия дух, особенно в наше време!

- 18-03-2013|Гост

Извинявам се за правописните грешки в горния пост и изпуснатото „не“ в текста. Да се чете – „да не бъдат прибавени“.

- 19-03-2013|льольо – пропуск?

Защо ли ерудитите не споменават, че корабът „Струма“ е бил потопен от съветска подводница?

- 19-03-2013|Златко

Интересно, първата ми мисъл, когато прочетох за двойната катастрофа беше, че това не може да бъде случайно. Но пък, признавам, си мислех по-скоро за германски, отколкото за съветски подводници. Това исторически доказан факт ли е, или просто версия откъм нашенско?

- 21-03-2013|Бисер Стояанов – Спасени евреи от Беломорска Тракия, Македония и Ви

С благодарност на Цветан Тодоров и Златко Енев за споделените размисли по крехкоста на доброто.

И все пак има има данни за спасени евреи от Беломорска Тракия, Македония и Виши-Франция. В интервюто с българската публицистка Даниела Горчева от Хага, Холандия, научих интересни факти за действията на българските дипломати от посолството във Виши-Франция по спасяване на български евреи и тези от новите територии.

http://frognews. bg/news_52357/ D_Gorcheva_Balgariia_spasiava_vsichkite_si_evrei_o t_svoiata_teritoriia/

- 14-08-2013|Нада Нешева

„малко по малко се научаваме на онзи тип мислене, при който става дума не само и единствено за борещи се противоположности, а за допълващи се и взаимно обогатяващи се виждания за едни и същи неща.“ – напълно съгласна.

- 18-08-2013|Кръстина – Блг на ЗЕ за поредния текст на ЦвТ

Все по-неслучайно ми звучат интертекстуалните връзки между книги на Цветан Тодоров и „Доброжелателните“ на Джонатан Лител. Всеки, който неглижира спасяването на българските евреи, би се замислил, ако прочете 800-те страници на „Доброжелателните“, донесли едновременно двете най-престижни литературни награди във Франция – „Гонкур“ и Голямата за роман на Френската академия. Творбата почива на скрупульозно мащабно проучване на документи из европейските библиотеки и е „по-документална“ от много документални изследвания. И макар че „обстоятелствата“, представени от истор документи, и литерат образ, нарисуван от ДжЛ, не би следвало да се сравняват поради различната си природа, съпреживяването на образа на унищожаването на евреите в Съв. съюз наистина би проявило като непосилна лекотата, с която се отхвърля огромното постижение на конкретните храбри човеци, изработили спасяването на бълг евреи.

- 18-08-2013|Златко

Хайде сега малко по-конкретно, Кръстина: Кой и какво точно отхвърля? И кои точно храбри човеци биват отхвърляни? Щото ако вие например смятате, че премълчаването е равно на възвисяване (или, за да звуча по-обективно: че разкриването на обратната страна е равно на принизяване), то, естествено, няма как да се разберем. Аз например съм метър и шестдесет висок. Не съвсем „мъжествен“ ръст, но мислите ли, че би имало полза да го крия, щото ми се иска, не ще и дума, да изглеждам по възможност малко по-голям?

- 18-08-2013|Кръстина

Искрено съм изненадана от обвързването на храбростта с ръста и с мъжествеността, Златко. Дори само защото познавам немалко храбри жени. И защото не мисля, че храбростта е функция на ръста и непостижима за женствеността: откровено заяждане по повод на „илюстрацията“, която търси да ми обясни опозицията „премълчаване“ – „разкриване“!

Що се отнася до отхвърлянето, става дума за признаването на огромното постижение – спасяването на 48 400 български евреи, и обвиненията за предадените тракийски и македонски евреи. Очевидно коментарът под статията:“ Разбирате ли какъв парадокс се получава: онези тогавашни хитлеристи, обладани от тяхната тоталитарна идеология, се оказват на практика не чак толкова големи максималисти (в постигането на собствените си декларирани цели за „окончателно“ решение), колкото се явяват днес неколцина „български“ (явно – само по паспорт) коментатори на онези събития (които не престават да се възмущават „ама как може да се гордеете, като не сте спасили ВСИЧКИ евреи“)“ много ме е впечатлил.

По повод повечето гледни точки за нещата и за явленията от живота: мисля ги като прекрасна възможност за човека да постигне достатъчно обективна оценка за това, което е важно за него. Колкото по-отворено и по-пъстро става ветрилото от гледни точки, толкова по-голяма става и възможността за постигане на истината.

- 26-01-2014|Георгиев – re: Или „забравени“ подробности? „Хаавара“
льольо писа:

Защо ли ерудитите не споменават, че корабът „Струма“ е бил потопен от съветска подводница?

След като хитлеристкото правителство сключва с ционистките организации договорът „Хаавара“ през 1934 г. от пристанищата Варна и Констанца започват да пътуват през Черно море и проливите в Ср. море кораби превозващи евреи от цяла Европа до Палестина.

И така до средата на 1943 г. Но английското управление на Палестина междувременно се противопоставя на приток на евреи в Палестина, а немските войски стигат до Варна.

Вижте статията на Хр. Бояджиев за становището на британския външен министър Идън.

В момента се сещам за имената на два от тези кораба с български екипаж „Пенчо“ и „Салвадор“…

Не прави чест на евреите да премълчават тези факти, защото истината винаги излиза наяве.

- 26-01-2014|Георгиев – Ето една връзка към статия по въпроса

http://paper. standartnews. com/bg/article. php? d=2006-09-21&article=161210

- 03-02-2014|Георгиев – Грешка.

Договорът Хаавара е сключен през август 1933 г., а не през 1934г., както съм отбелязал в първото изказване.

Забравено свидетелство за антисемитизма в България

Автор: Николай Поппетров

Противоречивата и болезнена тема за гоненията против българските евреи от края на 1940 до 9.ІХ.1944 г. е разгледана подробно в „VІІ състав на Народния съд. Едно забравено документално свидетелство за антисемитизма в България през 1941–1944 г.“ (ИК „Изток-Запад“) в съставителство и предговор на Върбан Тодоров и Николай Поппетров. Публикуваме части от предговора и от писмото на Димо Казасов до министър-председателя Филов.

„VІІ състав на Народния съд. Едно забравено документално свидетелство за антисемитизма в България през 1941–1944 г.“, ИК „Изток-Запад“, в съставителство и предговор на Върбан Тодоров и Николай Поппетров, 2013 г.

Изданието съдържа основните материали от VII състав на Народния съд, който е образуван специално за „съдене на подсъдимите, провинили се като антисемити-фашисти“. То разглежда гоненията против българските евреи от края на 1940 г. до 9.ІХ.1944 г. Включените текстове са свързани с два значими кръга от проблеми – този за антисемитската политика в България през 1941–1944 г. и този за дейността на Народния съд през 1944–1945 г. Значението на материалите, поместени в изданието като исторически извор, е пряко свързано както с обществения и научния интерес към посочените събития, така и с въпроса за историческата памет и нейното субективно използване като политически аргумент в публичното пространство, се посочва в предговора, от който предлагаме откъс.

Предговор

…Така постепенно както вътрешнополитическото развитие на отделните страни, така и международната конюнктура след войната благоприятстват по-бързото забравяне на тъмните страни от миналото и преодоляването на неговите негативни последици, разбира се, за сметка на историята и с цената на компромиси при разкриването на историческата истина. Не е необходимо да се изброяват много примери в полза на това твърдение, което е характерно за който и да е народ и държава от времето на войната. Достатъчно е да припомним, че в името на общото си следвоенно развитие и единство федеративна Югославия изтъква основно борбата и героизма на Титовите партизани срещу германците и замъглява и прикрива вътрешната братоубийствена борба между четници и партизани, между усташи и партизани и четници, броят на чиито жертви може би доближава този на дадените във войната против германците. В съседна Гърция десетилетия наред е едва ли не табу разкриването на събитията и истината за периода на Гражданската война. Българската държава не прави изключение – в продължение на десетилетия тя възвеличава значимостта на собственото си партизанско движение, героизма на комунистите във въоръжената борба, гледа да не изтъква и дори ако може изобщо да не се говори за не-комунистическата, но демократично и антифашистки настроена опозиция, избягва темата за българската окупация в Македония и Беломорието през войната, скрива ролята на връзките между югославското и българското съпротивително движение и пр.

От друга страна, развитието на двустранните и международните отношения след войната също съдейства за постепенното изтикване на заден план и дори забрава на нелицеприятното историческо минало както във вътрешнополитически план на всяка страна, така и в международен – между съседните или други държави. Така както България десетилетия наред отбягва въпроса за действията на българската войска в окупираните съседни земи, като дори негласно се правят и опити окупацията да бъде представяна като освобождение, така и Гърция в последните 40–45 години, с подобрените българо-гръцки отношения, се въздържа да подчертава България и българите като враг №1 и като основен окупатор след германците по време на войната, да изтъква Драмските събития и като цяло да пропагандира срещу България. И Югославия, въпреки по-сложните отношения с България, избягва през този период да набляга специално върху ролята на българите като окупатори по нейните земи.

С течение на годините и с постепенната смяна на поколенията тази изкривена представа за историческото минало започва да се възприема в масовото обществено съзнание за истина, а добре премълчаното неминуемо се превръща вече в добре забравено. От това правило не прави изключение и темата за спасяването на българските евреи.

След приключването на Народния съд през 1945 г. въпросът за съдбата на българските евреи по време на Втората световна война престава да предизвика широк обществен интерес и сравнително бързо е оставен на забрава. Той е изместен от значително по-прагматични въпроси на следвоенното развитие в световен мащаб, сред които е и създаването на държавата Израел[853].

Барака от еврейския лагер в „Кайлъка“.

Във времето между 1948 и 1951 г. от България за Израел се изселва мнозинството български евреи (около 43 000 души), което свежда българската еврейска общност до едно незначително малцинство от около 6500 души. С това тя и практически е лишена от възможността да оказва въздействие за провеждане на някаква по-специална политика в свой интерес. Очертаните по-горе тенденции на постепенно умишлено забравяне или изкривяване на историческата действителност от времето на войната се отразяват пряко и върху въпроса за съдбата на българските евреи – премълчаването на сведенията за ролята на българските окупационни части в Беломорието и Македония довежда в българската история и до забрава за тяхната роля и за тази на България като цяло по изселването на евреите от същите области в лагерите на смъртта. И обратно, след един период на затишие по въпроса за съдбата на собствените си евреи за около две десетилетия, от средата на 60-те години България започва да включва в пропагандния си външнополитически арсенал темата за тяхното спасяване през Втората световна война. С много малки нюанси тази тема е почти еднакво експлоатирана и използвана за постигането на едни и същи цели както до, така и след 10 ноември 1989 г…

Така от началото на 70-те години официалната пропаганда лансира първо БКП, а сетне и само една личност в нея като основен фактор за спасяването на българските евреи. Тази линия продължава до 1989 г., когато, след падането на режима, темата за спасяването на българските евреи получава нов тласък. Естествено ролята на Т. Живков и на БКП бързо отпада, изместена от получилата нова давност стара и позабравена теза за ролята на цар Борис като спасител на евреите. Наред с нея отново на преден план излиза и най-логичната от историческа гледна точка аргументация за ролята на демократичната българска общественост, която се е ангажирала с акция за спасяването на българските евреи, и която, наред с бързата промяна на Източния фронт, се оказва сред основните фактори, довели до тяхното избавление от лагерите на смъртта.

Същевременно се появяват и нови тези, чиято аргументация е насочена към отричане наличието на български фашизъм и към акцентиране ролята на Германия и германския натиск за изселването на евреите от Беломорието и Македония. Целта е ясна – България и българските правителства да се оневиняват за провежданата от тях политика до 9.ІХ.1944 г., която е нямала нищо общо с фашизма; България не е окупирала, а е освободила или пък само администрирала тези области; не са били българските правителства, администрация и войска тези, които са провеждали антисемитска политика, а те са били принудени в името на българските национални интереси да се съобразяват с германските искания и натиск. Друг вариант на тезата за оневиняването на българските управници и прехвърляне вината върху нацистка Германия е този за обвързване съдбата на евреите от старите предели на страната с тази на евреите от новоприсъединените земи. Така със задна дата изпращането на по-малкото на брой беломорски и македонски евреи в лагерите на смъртта се представя като изкупителна жертва пред германците в името на спасението на мнозинството евреи, живеещи в пределите на същинска България. В последните години пък стана модно да се говори повече за съдбата на македонските, беломорските и пиротските евреи и тяхното изселване в лагерите на смъртта като тема, останала досега прикривана и в голяма степен неизвестна на широката общественост, в противовес на силно подчертаваното с години спасяване на българските евреи. За съжаление и този верен в своята същност факт твърде бързо излиза от чисто историческия си контекст и започва да се използва за конюнктурни цели с днешен политически привкус, при което е на път да се превърне в сериозен международен въпрос, оказващ отрицателно отражение върху развитието на дипломатическите отношения между две съседни държави.

Не е излишно тук да приведем един малко по-обемен цитат, който прекрасно илюстрира развитието на налаганите стереотипи по въпроса за съдбата на българските евреи както в българските учебници по история, така и в масовото обществено съзнание от края на Втората световна война до наши дни: учебникът по история от 1946 г. отбелязва, че антисемитският Закон за защита на нацията е бил промулгиран от Борис III и на тази основа са били депортирани евреите от Новите земи. Акцията по спасяването не е описана, а е фиксирана като заслуга на българския народ. Учебникът от 1954 г. отбелязва само приемането на антисемитския закон, без изобщо да спомене за спасяването на евреите. Изглежда поразително. Не са изминали и десет години от края на Втората световна война, а се премълчава едно уникално събитие. Изглежда още по-озадачаващо, ако се вземе предвид, че управляващите комунисти са взели участие в акциите за защита на евреите – чрез листовки, политически декларации и апели, съучастие в манифестации, предавания по нелегалната радиостанция. Може да се предположи, че учебникът от 1954 г. е подготвен през 1953 г. и отразява антисемитската по същество кампания, започнала в СССР през 1948 г. и кулминирала през 1953 г. Но непосредствено след смъртта на Сталин (март 1953) кампанията е спряна. А учебникът продължава да се преиздава и през 60-те години. Странното премълчаване сякаш противоречи на логиката на Аристотел, но всъщност се вписва в друга – идеологическа логика. Основният патос на учебника е заклеймяването на българския фашизъм. Негативизмът е толкова силен, че факти, които могат да смекчат черната картина на „фашисткото робство“, просто се изключват. През 1982 г. поредният учебник вече разказва за спасяването на евреите и компенсира пропуснатите идеологически бонуси, като акцентира на успехите на Червената армия и акцията на Комунистическата партия.

Еврейски трудов лагер

След 1989 г. историята се пренаписва. Спасяването на евреите от „старите земи“ е подчертано, депортирането им от Тракия и Македония се смекчава и отбелязва като признак на „крехкия български суверенитет“ – ролята на българските власти просто се премълчава. Изтъква се специално инициативата на Димитър Пешев и на някои депутати от парламента, както и ролята на Двореца. Участието на Комунистическата партия се омаловажава и игнорира. Учебникът от 2001 г. дава следната обща оценка:

„Това е постижение на цялата нация, без да се изпуска важната роля на Двореца и дори съдействието на отговорни представители на властващия режим.“ (История и цивилизация, учебник за 11 клас. София, Анубис, 2001, с. 214). Споменават се само две имена – Александър Цанков (2 пъти) и Димитър Пешев. Либералните политици (Н. Мушанов, П. Стайнов), които категорично и последователно отхвърлят антисемитизма, се оказват за втори път пренебрегнати.

Ако пристрастието намира място дори в учебниците, които поне по дефиниция трябва да се отличават с обективност, то в ангажирания печат идеологическите схеми са наложени върху историята семпло, неприкрито, с апломб. Сравнително проучване на вестниците Дума (орган на екскомунистическата БСП) и Демокрация (орган на антикомунистическия СДС), осъществено от изследователи на Софийския университет, показа фрапиращи различия и образци на едностранчивост. Вестник Дума подчертава дори не толкова спасяването на евреите, колкото не-спасяването на 11 000 евреи от „новите територии“ като доказателство за фашисткия характер на режима в България. Акцентира се на ролята на Съветската армия. Според Давид Овадия, поет, участник в съпротивата: „Не царят е спасил евреите, а победите на Съветската армия са решаващият фактор да не бъде допуснато депортирането.“ Обратно, според Демокрация: „Не другарите спасиха българските евреи, не Тодор Живков, а Борис III. Главно българската власт и общественост, а не Тодор Живков, както ни се втълпяваше досега.“

„Спасяването на евреите е екран, върху който се проектират всички идеологически деформации на българската история.“[854]

Другата голяма тема – тази за Народния съд – макар и свързана с предишната и исторически не по-малко значима, бива използвана през годините в значително по-малък мащаб за пропагандни и конюнктурни цели. Едно от обясненията за това е, че в продължение на няколко десетилетия за дейността на Народния съд почти не се говори и пише, като че ли върху нея е поставено табу и тази тема някак си тихомълком е напълно пренебрегната и оставена на забвение. Дори и периодичните амнистии на осъдените на различни години затвор от Народния съд по повод чествания на кръгли годишнини от 9.ІХ.1944 г., при които за близо 20 години почти никой не излежава пълната си присъда и са пуснати предсрочно на свобода, също не са използвани като пропаганда от страна на комунистическата власт. Още по-необяснимо е обстоятелството, че дори и в пропагандата в световен мащаб, която от десетилетия наред българската страна прави във връзка със спасяването на българските евреи, никога не се е изтъквал като аргумент и неоспоримият исторически факт, че България първа в света е организирала специален съдебен процес за осъждане на антисемитизма. Споменатите по-горе общи причини, свързани с относителното успокояване след войната по въпросите на фашизма и неговото възмездие в световен план, могат само частично да обяснят спуснатото мълчание по въпроса за Народния съд, което се отразява дори и върху липсата на изследователски интерес към него през тези десетилетия. Несъстоятелни са и аргументите, че изследвания няма, защото бил ограничен достъпът до архивните материали за Народния съд, тъй като от 50-те години на миналия век те се съхраняват в архива на МВР.

Основната част от причините би могла да се търси във вътрешното развитие на БКП и като цяло на политическото развитие на България в първите няколко години след войната, както и в разправата и чистките с онези партийни и ОФ-дейци, които са имали по-различно и критично виждане както за дейността на БКП до 1944 г., така и за следвоенното развитие на България и налагането на съветския модел на държавно управление. Част от тези видни партийни дейци участват в Народния съд било като съдии или като народни обвинители от върховните състави и още тогава проявяват своето несъгласие и с директния партиен натиск, и с външната намеса върху работата на съда. Впоследствие повечето от тях целенасочено са елиминирани от активния политически и обществен живот в страната, за да не критикуват и пречат на провеждането на партийната линия на сталинизация.[855] Показателен за нежеланието на управляващите да се чува и говори каквото и да било за Народния съд е и фактът, че направените още тогава два документални филма с репортажи от съда не са прожектирани и разпространени в България по официално необяснени, но очевидно вътрешнопартийни причини.[856]…

Логично е със смяната на режима през 1989 г. да се промени и цялостният поглед по въпроса за Народния съд, като се отиде от едната в другата крайност. Основната аргументация в повечето писания за Народния съд оттогава и до днес, които имат предимно вестникарски и широкопопулярен характер, не се свежда до нещо повече от декларативни, крайно негативни оценки и идеологеми, които не почиват нито на достоверна фактология, нито на сериозен анализ. За съжаление в голямото си мнозинство авторите на тези писания не само че не са специалисти по въпросите, за които пишат, но дори и само заради обща култура не са погледнали и прочели нещо от писаното преди тях, камо ли да се запознаят по-задълбочено с архивни документи и материали. И в този случай отново не може да бъде приет за меродавен аргументът за трудния достъп до архивите, въпреки че 20 години след 10 ноември 1989 г. материалите от Народния съд продължават да се съхраняват в архива на МВР и едва през 2010 г. са предадени на Държавния архив. Обратно, в новото време достъпът до тях бе значително либерализиран и само този, който не е пожелал, той не е получил материалите от Народния съд.

VІІ състав на Народния съд

Приятно изключение е сериозното проучване на Поля Мешкова и Диню Шарланов за дейността на Народния съд –Българската гилотина: Тайните механизми на Народния съд, София, 1994. В него авторите не само се опират изцяло на оригинален документален материал, но и проявяват впечатляващо обективен подход при неговото представяне, независимо че на места можем да изразим несъгласие с някои техни по-крайни тълкувания и оценки. Не бива да бъде подмината и книгата на Петър Семерджиев Народният съд в България 1944–1945 г., издадена през 1997 г., в която също от критична гледна точка се разглежда дейността на всичките състави на Народния съд.

В наскоро излязлото изследване за държавния антисемитизъм в България през Втората световна война(„Спасение“ и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България, 1940–1944 г., София, 2012) Румен Аврамов очертава, на основата на архивни материали, различни аспекти на провежданата от страна на КЕВ противоеврейска политика, свързана с изземване на еврейската собственост, с което фактически навлиза в проблематиката, обстойно разглеждана от VІІ състав на Народния съд. Това е и причината авторът периферно да вземе отношение по дейността на този състав и на съда като цяло, както и по постановените от него присъди. За съжаление и в този случай сме свидетели как въпреки претенциите си на сериозен изследовател, Аврамов прокарва определени внушения и прави оценки и коментари без да е работил с документите на Народния съд – със съдебните протоколи най-малко, да не говорим за другите следствени и доказателствени материали по делото. Най-интересното обаче е, че авторът се опитва да лансира нова, неаргументирана теза за пряка взаимовръзка между малкото на брой и твърде меки присъди, дадени от VІІ състав на Народния съд, от една страна, и някакво целенасочено подценяване на антисемитизма от страна на новата власт след 9.ІХ.1944 г. от друга.

Темата за Народния съд става твърде актуална от началото на 90-те години с оглед на някои чисто практични проблеми, свързани с предприетата през този период реституция. На няколко пъти Конституционният съд е сезиран от най-високи места да се произнесе по законосъобразността на Народния съд и на неговите решения и да се постанови тяхната отмяна. Материалните цели на тези искания са повече от прозрачни, въпреки че почти винаги биват завоалирани зад морални категории като реабилитация на личността, изчистване на несправедливо опетненото име и т. н. Във всичките си решения до 1996 г. Конституционният съд отхвърля исканията за отмяна на Народния съд като цяло с мотива, че по принцип тези искания са нецелесъобразни и не може да се произнася тях. На 12 април 1996 г. с Решение № 243 Върховният съд на Република България, по предложение на главния прокурор Иван Татарчев за отмяна по реда на надзора на постановените от Народния съд присъди, приема, че „По отношение осъдените 124 от общо 126 лица от ІІ състав на Народния съд е налице явна необоснованост на съдебния акт поради обективна и субективна несъставомерност на деянията в обвинителния акт, или поради това, че фактическите положения, приети за установени от съда, очевидно не се подкрепят от доказателствата по делото. В тази му част проверяваният съдебен акт следва да бъде отменен поради допуснати особено съществени нарушения… и подсъдимите трябва да бъдат признати за невиновни и оправдани по предявеното им обвинение…“ Сходно е и определението на същия съд в негово Решение № 172 от 26 август 1996 г., с което се „отменят изцяло присъдите от 1 февруари 1945 г. по наказателно дело № 1 на І тринадесетчленен състав на Народния съд…“ С това се стига фактически и до политическата реабилитация на бившите регенти, министри и депутати, осъдени от І и ІІ състав на Народния съд, реабилитация, която поставя страната ни в крайно деликатно политическо положение в международен план. За правния и политическия абсурд на тези решения на Върховния съд, при които хем няма оправдаване на подсъдимите и тяхната вина, хем няма отмяна на присъдите, показателни са и обърканите обяснения на Мелкон Мелконян, председател на съдебния състав по делото за отмяна на присъдите на І състав на Народния съд: „Върховният съд не е оправдал никого, както се твърди тези дни. Не е в правомощията му да разглежда политическите грешки на тези политици. Аз не мога да преценя от днешна гледна точка дали сключването на договора с Германия или влизането ни в Тристранния пакт е правилно, или не. За мен тези хора са осъдени не като виновни, а просто това е било една политическа разправа. Съставът на Върховния съд не оправдава никого. По въпроса за вината не се е произнесъл. Присъдата е само отменена и делото е прекратено, тъй като няма на кого да се върне за ново разглеждане, понеже самите подсъдими са вече покойници.“[857]

Списък на евреите, въдворени в концлагера „Сомовит“

С тези си определения Върховният съд отваря така желания път за реституция на имотите на най-видните представители на управляващите среди от 1941–1944 г., съдени от І и ІІ състав на Народния съд. Последвалите съдебни и тълкувателни решения на различни съдебни органи по искания за отмяна на присъди от Народния съд в повечето случаи са свързани с искане за реституция и с друго материално обезщетение на осъдените лица от Народния съд. Близо година по-късно, през май 1997 г., а и по-сетне, през декември 1998 г., сезираният отново за отмяна на присъди по Народния съд Върховен касационен съд отхвърля искането на главния прокурор за преглед по реда на надзора като правно недопустим и се произнася, че: „Народният съд по Наредбата-закон за Народния съд… няма качеството на съдебен орган и постановените от него присъди не са съдебни актове, поради което не подлежат на преглед по реда на надзора… Последиците от дейността на Народния съд могат да бъдат предмет на законодателна намеса, както това е сторено със Закона за разглеждане на останалите висящи дела на народните съдилища, приет от Великото народно събрание на 28 февруари 1948 г., и със Закона за амнистията от 1964 г.“

По този начин и с други съдебни решения докъм средата на 1997 г. реституцията върху имоти, конфискувани по силата на съдебни решения от Народния съд, се осъществява с отмяна на индивидуалните присъди първоначално по реда на надзора, а след това като тази практика се отменя като противоконституционна, и чрез индивидуално възстановяване на собствеността по силата на специални закони (ЗВСОНИ и др.). С това отпада необходимостта от отмяна на присъдите по Наредбата-закон за Народния съд, тъй като реституцията и обезщетенията настъпват по право – по силата на съответния закон. Ето какво постановява по този повод Конституционният съд в своето Решение № 4/1998, повтаряйки мотивите си от 1994 г.: „… Поради това се допуска реституция по силата на закона (ex lege) без проверка на присъдите.“ И до днес се водят множество дела в различни съдилища в страната за индивидуално разглеждане и различни материални обезщетения на осъдени от Народния съд, като по-голямата част от тях завършват с отказ да бъдат възстановени правата на подсъдимите.

Така или иначе, след направения пробив за осъществяването на реституция, обезщетения и материално задоволяване на наследниците на осъдените от Народния съд с най-апетитните части от имотите на управляващите до 1944 г., и след законодателното заобикаляне на въпроса за юридическата правомерност или не на Народния съд като цяло, интересът към неговата законосъобразност и отмяна, както и за политическата и моралната реабилитация на осъдените от Народния съд лица като че ли съвсем намалява и дори на моменти изчезва от публичното пространство.

Периодично и най-вече при настъпването на кръгли дати некомпетентни журналисти и други автори подхранват с непроверени писания илюзията сред общественото мнение, че Народният съд като цяло е нелегитимен и като такъв е напълно отменен, а осъдените лица от всичките му състави – изцяло са политически реабилитирани. Законосъобразно решение в такъв дух обаче няма и не може да има, доколкото това е и правно невъзможно, а и означава да бъде реабилитирана цялостната политика на България до 9.ІХ.1944 г. Изключение са двете решения на Върховния съд от 1996 г. за колективно пълно оправдание на осъдените от І и ІІ състав на Народния съд лица (регенти, министри и депутати), които са взети под натиска на главния прокурор Иван Татарчев с искане за отмяна по реда на надзора. За съжаление никой не се е ангажирал да преразгледа и отмени тези решения като правен и политически абсурд, въпреки прекратяването тихомълком на тази съдебна практика в последвалите години.

В морален и исторически план някои от присъдите на Народния съд сигурно изглеждат прекомерни и несправедливи, но не съществува правен орган днес, който да има прерогативите да преразгледа индивидуално всичките присъди и да постанови по-справедливи решения. Ето и какво е продължаващото в сила и до днес определение на Закона за политическа и гражданска реабилитация на репресирани лица от 1991 г., изменян многократно, вкл. и до 2010 г.: „Обявява се политическа и гражданска реабилитация на лицата, които са били незаконно репресирани заради техния произход, политически убеждения или религиозни вярвания през периода от 9 септември 1944 до 10 ноември 1989 г., и ако са: 1) осъдени от наказателни дела с изключение на осъдените от Народния съд 1944–1945 г., освен ако са реабилитирани по съдебен ред, деянията им са амнистирани или присъдите им са отменени по реда на надзора, или са осъдени от ІІІ тринадесетчленен състав на Народния съд по наказателно дело № 3/1945 г.“

Комисарят по еврейските въпроси Александър Белев

Интересно е в тази връзка да се припомни, че когато през 2009 г. избухна скандал с международен отзвук заради решението за наименуване на софийска улица на името на Богдан Филов, никоя от двете спорещи страни не се сети или пък не посмя да изтъкне като аргумент „за“ или „против“ обстоятелството, че присъдата на Народния съд над Б. Филов като министър-председател и регент е отменена от днешния българския съд и той политически е реабилитиран като невинен. Едва ли е далече от елементарната логика, че щом политикът е реабилитиран за своите деяния, то и политиката, която той е провеждал чрез същите тези деяния, автоматично следва да се приеме за реабилитирана. А това едва ли допринася за утвърждаването на международния образ и престиж на България като правова, демократична и не реваншистка държава…

Европейската рамка, в която следва да се положат разглежданите от VІІ състав на Народния съд събития, е очертана от идването на 30 януари 1933 г. на власт на ръководената от Адолф Хитлер Националсоциалистическа германска работническа партия (НСГРП) и съответно от осъществяването на антисемитската ѝ идеология на практика. Съществени елементи от антисемитската политика на Третия райх с отзвук или пряко влияние върху българското политическо развитие през 40-те години са приемането на антиеврейските Нюрнбергски закони след 15 септември 1935 г., т. нар. Кристална нощ – масов, залял цяла Германия антиеврейски погром от 9 ноември 1938 г., и поетият на „Конференцията Ванзее“ на 20 януари 1942 г. курс към „окончателно решение“ на еврейския въпрос, т. е. на депортиране и унищожаване на еврейското население, намиращо се в обсега на германското военно и политическо действие. Трябва да се посочи, че в навечерието на Втората световна война ограничителни мерки срещу евреите предприемат някои други европейски държави – например Италия през 1938 г., а малко по-късно и редица други страни, сред които Румъния, Унгария, Сърбия, Франция и др.

Всеки опит за представяне/анализиране на разглежданата тема допира до един и повече от основните аспекти, които са свързани с по-голямата тематика – за наличието и проявите на българския антисемитизъм. Към него могат да се отнесат редица въпроси като тези – имало ли е в български условия антисемитизъм, ако да, какъв е бил той по своята същност и мащаби, в какво се изразява, местно (автохтонно) явление ли е, кои обществени среди се явяват негови изразители, кой го поддържа и т. н.

Като цяло в българските земи след Освобождението противоеврейските настроения се проявяват спорадично и, може да се каже, в повечето случаи са привнесени отвън. След 1879 г. се наблюдават изолирани случаи на моментна обществена неприязън към евреите и няколко антиеврейски погрома, породени предимно от слухове за побои от евреи над българи или за еврейски ритуални убийства. В своята цялост еврейското малцинство успешно започва да се интегрира в българския стопански, обществен, културен и политически живот от 90-те години на XIX век насетне, при едно открито толерантно отношение на властите към него. Българският антисемитизъм обаче има своите, макар и изолирани и лишени от мащаб, проявления още в края на ХIХ век. Първите белези на целенасочени и публично споделяни антисемитски настроения могат да се открият през 80-те и 90-те години на миналия век. Във връзка със засиленото заселване в североизточна част на България на доста евреи-бежанци от Русия поради антиеврейски погроми в Одеса и другаде, както и с идването на арменски бежанци от Османската империя през 90-те години на ХІХ век се надигат протести на местните жители от Русе, Варна, Добрич и другаде, които с писма и предложения настояват в българското законодателство да бъдат приети забрани за заселването на евреи и арменци в България и за закупуване на земеделски имоти от тях. Така се оформя първата ксенофобска и антисемитска вълна в български условия. Действително българското правителство с редица окръжни нареждания и заповеди е забранило още от 1884 г. насетне влизането и заселването на евреи от чужбина, дори и те да са снабдени с редовни паспорти, „защото не е полезно да се пускат у нас разни чужденци – евреи, които идват главно с експлоататорска цел.“ Тази мярка е отменена за кратко през 1902 г. по отношение на руските евреи по настояване на руската дипломация, но през 1903 г., с идването на новия министър на вътрешните работи Димитър Петков, отново е въведена повсеместно.

Така, въпреки че в основата на противоеврейските нагласи и пропаганда, а и на посочените по-горе първи прояви на държавен антисемитизъм са заложени обвинения с икономическа подкладка, съществуват също и такива, които уличават евреите в използване на човешка кръв за ритуални цели, т. е. в едно са преплетени елементи на актуалния тогава европейски антисемитизъм и на традиционни противоеврейски разбирания. Външното влияние, заемките в случая са по линията на различни германски, австрийски/унгарски, руски, полски, румънски, френски и др. антисемитски текстове. Водещ мотив в издаваните докъм средата на първото десетилетие на ХХ век брошури и периодика е еврейската опасност, сведена до ритуални убийства, лихварство и икономическо поробване, придружена с призиви евреите да бъдат изгонени от България. Основни експоненти на българския антисемитизъм са предприемачът Николай Митаков, журналистът Стоян С. Шангов, старозагорският митрополит Методий Кусев и др.

В условията на стопанска, политическа и идейна криза след Първата световна война възниква втора антисемитска вълна в България. Като цяло след войната противоеврейските настроения и антисемитската пропаганда се разгръщат в два тясно преплетени пласта, които отразяват не толкова и не само тенденции в развитието на българското общество, но и такива в общоевропейски план. Първият е на борба против международния еврейски капитал, респективно масонството като еврейско дело, представяно като основен виновник за положението на България след войната.

Вторият е на отъждествяването на болшевишкия режим в СССР с международното еврейство. Така страхът от комунизма и стопанската криза, както и международната изолация на България активизират противоеврейски чувства и прояви – формира се радикална десница с антикапиталистически и антикомунистически нагласи, която се противопоставя на интернационализма и либерализма (в стопанската и в политическата му проява). В българските условия прочитът на тези тенденции води до убеждение, че съществува заплаха от международното масонство, че либерализмът и парламентарната демокрация от западен вид са непригодни към българските народностни специфики и традиции, че българското съществуване е заплашено от международен заговор на противниците на националната държава, както и от другата еврейска рожба –болшевизмът.

В края на 20-те години антиеврейските мотиви стават един от основните елементи на печатната и устната пропаганда на ранния български фашизъм – организациите Съюз „Българска родна защита“, „Съюз на българите фашисти“, „Национална задруга за политическо възраждане/Национална задруга на фашисти“. В самото начало на 30-те години те намират място и в „Съюза на българските младежки легиони“ (по-късно „Съюз на българските национални легиони“), както и в кръга „Обединение“ около ген. Никола Жеков. Антисемитизмът се превръща в отличителен белег на повечето идейни и организационни прояви на дяснорадикалния политически спектър, който е свързан с фашизма и националсоциализма.

След известен период на затишие, съвпадащ с консолидирането на авторитарните безпартийни правителства, антисемитизмът отново набира инерция в навечерието на Втората световна война. Съществен фактор за това е поведението на създадената през 1936 г. организация „Съюз на ратниците за напредъка на българщината“. През 1938 г. ратниците организират расистки акции и антиеврейски погроми. По същото време от техните и от легионерските среди се подема пропаганда, която представя евреите като стопанска и политическа заплаха за интересите на българската държава и народ; приписва им се, че те държат в своите ръце значителна част от капиталите, че не работят за българското стопанство, а за чуждестранни интереси, че провеждат идеите на световното масонство, а някои са свързани с болшевизма.

Третата антисемитска вълна (1941–1944) съвпада с провеждането на антисемитска политика на държавно ниво през Втората световна война. В България развитието на „държавния антисемитизъм“ през този период преминава през няколко ясно изразени фази. През късното лято на 1940 г. българското правителство взема решение да ограничи гражданските права на евреите. Изработен е комплексен закон – Закон за защита на нацията (ЗЗН), в който основен акцент е поставен върху мерките срещу евреите. През декември 1940 г. той е приет от ХХV ОНС и на 21 януари 1941 г. с обнародването си в „Държавен вестник“ влиза в сила. ЗЗН лишава лицата от еврейското малцинство от активно и пасивно избирателно право, забранява им държавна работа, бракове с българи, възможността да се заселват в столицата и др…

Откъс от писмото на Димо Казасов до министър-председателя проф. Филов

До г-н Министър-председателя проф. Филов,

копие до г-да министрите и народните представители

Г-н Министър-председателю! Както Ви е известно, на 6 и половина милиона българи е заповядано пълно мълчание и само на 10 от тях е обезпечена привилегията всичко да говорят, всичко да вършат, всичко да могат. Неми безпомощни зрители на опустошенията, които тая странна привилегия нанася в стопанския и духовния живот на народа, ние, българските граждани, имахме поне утехата, че от тази привилегия се ползват само българските министри и никой друг, освен тях.

Днес обаче тая привилегия е разширена. От нея са ползват Ваши приятели, за да ни делят на „националисти“ и „интернационалисти“, на „патриоти“ и „предатели“, на „спасители“ и „продажници“. Стига се дотам, че с позволението на ръководената от Вас цензура най-видните български писатели, на които мизерията е била винаги неизменната участ, да бъдат обвинени в подкупничество, загдето са казали справедливи думи в защита на българските евреи. Със същите мизерни обвинения бяха украсени и масоните, някои от които стояха от дясната Ви страна на министерската маса, а други – на депутатските банки.

Тъй като при управлението на председателя на Академията на науките всички пътища за защита чрез печата на истината и честта остават задръстени, аз си позволявам, г-н министър-председателю, да Ви отправя следните редове:

В тоя момент Вие събирате в личността си достоянията на пет от най-върховните звания в нашата държавна и духовна йерархия. Вие сте шеф на Българското правителство. Вие сте върховен ръководител на Българското просвещение. Вие сте председател на Българската академия на науките. Вие сте професор в единствения български университет. Вие сте председател на българския „Пенклуб“.

По силата на тоя факт, всеки е в правото си да очаква от вас не само политическа активност и прозорливост, но и респект към общо установените етични норми, към основните повели на нашето народно възпитание, към научната истина, към великите уроци за превратността на историческата съдба, за труженическото дело на писателите. Да очакват от Вас и една тънка чувствителност към всеки опит да се осъждат на морална смърт беззащитни граждани, да се тласкат към безсрамие и буйства подрастващи поколения, да се фалшифицират исторически данни, да се клеймят писатели, общественици, учени и военни, да се свежда до нивото на продажник всеки, който има гордостта да не мисли тъй, както мислят Вашите приятели.

Изпълнен с тия очаквания аз вземам свободата да Ви поставя следните въпроси:

1. Като масон Вие отлично знаете, че българските масонски ложи бяха ултранационалистически гнезда. В тях членуваха всички видни представители на македонското национално движение.

2. Но ако Вие, г-н проф. Филов, сте забравили Вашата масонска принадлежност и Вашия дълг да почитате истината, аз Ви питам: защо като министър на просветата и председател на „Пенклуба“ тъй лесно забравихте дълга си към българските писатели?

С разрешението на ръководената от Вас цензура бе отпечатан и разпространен в хиляди екземпляри един позив, в който най-видни писатели, начело с Т. Г. Влайков и Елин Пелин, са обвинени в подкупничество само защото са направили една доблестна защита на българските евреи.

Каква картина! Калта да се окаже под покровителството на цензурата, а жертвите ѝ – Ваши другари – под охраната на Вашето потънало в мълчание равнодушие. Нима председателят на „Пенклуба“ не разбира, че защитата, която писателите направиха на евреите, е същевременно защита на духовната самобитност на българина, надарена с човечност, справедливост и състрадание към изпадналия в беда? Кой по-добре от писателите знае, че нашият малък и беден народ не може да импонира нито със сила, нито с богатство и че той е силен с чувството, което има за справедливост и е богат със своята човечност.

Когато българският народ изгуби своето съхранено през вековете и характерно за неговия национален облик чувство за справедливост и човечност, той ще загуби своята нравствена и духовна физиономия, своята национална самобитност, своята славянска същност, своя български образ. Но той ще загуби и още нещо! Той ще загуби и своя събиран в течение на дълги години морален капитал, който го е издигнал в очите на света като трудолюбив, толерантен, мирен, справедлив и човечен народ. И защита на писателите е защита на посегателството върху най-скъпоценното съдържание на българската национална душа.

3. Председателят на българския „Пенклуб“ безспорно знае, че в конгресите в Дубровник, Будапеща, Барцелона, Прага, Буенос Айрес, българският писател поиска подкрепата на световни знаменитости за зачитане на българската народност, на българския език, на българската книга в земите, където живеят българи, тъй както българите зачитат наравно със себе си живущите в нашата държава малцинства. Исканата подкрепа бе дадена. И когато днес българският писател защитава равноправието на евреите, той отстоява честта на подписа си, сложен под моралния контракт, сключен в едно общество, за което честта нито е пуст звук, нито е глупав предразсъдък.

4. На четвърто място, аз питам председателя на българската Академия на науките и професора от Софийския университет какъв прием той готви със своя антисемитски закон на българските учени, философи, писатели, художници, композитори в световния ареопаг на същите, дето видни места заемат гениални синове на еврейския народ? Полезно ли е българската млада наука и българските учени да бъдат злепоставени заради социалната истерика, която люлее умственото равновесие на някои?

5. В политическите, стопанските, духовните, научните върхове на големи и малки държави играят видна роля гениални синове на еврейския народ. Войната срещу евреите у нас не може да остане без отражение върху тия среди и не може да не ни постави в нравствен конфликт с обществеността на тия държави, с които нашите интереси ни повеляват да поддържаме и духовни, и стопански връзки. Един богат с голям материален и духовен живот народ, като германския и италианския, може да си позволи лукса на подобен конфликт, но един малък народ като нашия е длъжен да го избегне. Ние се нуждаем от колкото се може повече приятели, от колкото се може повече съчувствия и съдействия. И служат на чужди интереси не тия, които искат да държат открити пътищата на нашия народ за връзка с всички, а ония, които искат да ги задръстят. Какъв странен, какъв чудовищен национализъм да иска да обрече народа си на колкото може по-голяма изолация!

6. Вие оправдавате законопроекта срещу евреите с необходимостта да се отстранят всички влияния и се защити българската самобитност. Но в такъв случай защо си затваряте очите:

І. За 650 000 турци, които като цяло владеят много по-голямо притежание от евреите, които със своя консерватизъм спъват стопанския прогрес на страната и които са обект на чуждестранна пропаганда?

ІІ. За 70 000 румъни, обект на енергична чужда пропаганда?

III. За безбройните чужди училища в България, където хиляди българчета са подложени в най-крехката им възраст на чужди влияния и пропаганда?

Не препоръчвам гонитбата на турци и румъни, но питам: защо виждате сламката, а оставате слепи за гредите?

7. В една земя като нашата, която жадува за стопанска инициатива и експанзия, за да бъдат извлечена скритите в недрата ѝ богатства и възможности, вие започвате поход срещу едно инициативно малцинство като еврейското, което е родено, което живее, което мре и оставя придобитото в земята ни, и го поставяте морално под циганите, които са два пъти по-многобройни от него и които водят един чисто паразитен живот върху снагата на нашето национално стопанство. Благоденствието на страната ли изисква това наказание за стопанската активност и тая привилегия за паразита?

8. Тия и редица други факти не ви ли показват какво странно лицемерие се крие зад борбата с чуждите влияния? Кого ще заблудите, че борбата срещу евреи и масони, които не играят никаква роля в нашия обществен живот, не е плод на чуждо влияние?

Вие имате само едно средство да държите в заблуда народа по тия и редица други въпроси: цензурата и камшика. На тях днес председателят на Академията на науките е поверил грижата да пазят престижа на истината. Но истината въпреки всичко ще възкръсне и в нейната светлина светът ще види, учуден, че председателят на Българската академия на науките вместо с факел се е оказал с камшик в ръката.

Николай Поппетров е български историк, изследовател на най-новата българска история.

Коментари (2)

- 09-03-2013|Златко

Седемдесет години от, хм, спасяването на българските евреи. Време за размисъл, време за поредна равносметка…

- 09-03-2013|Златко

Ако желаете да подпишете петицията, моля отидете на адресhttp://www. peticiq. com/ pochitane_pametta_na_zhertvite_na_holokosta

По повод почитане паметта на жертвите на Холокоста

До Народното събрание на Република България

ОТВОРЕНО ПИСМО

На Български хелзинкски комитет във връзка с декларацията на 41-то Народно събрание на Република България по повод 70-годишнината от спасяването на българските евреи и почитане паметта на жертвите на Холокоста

Български хелзинкски комитет оценява високо усилията на българското гражданско общество за спасяването на евреите-български граждани от депортация в нацистките лагери на смъртта по време на Втората световна война. Тези усилия, включващи значителен личен риск и саможертва, се увенчаха с успех и донесоха заслужено международно признание на спасителите на българските евреи. Те заслужават висока оценка от всички български институции, включително от българския парламент. В декларацията на Народното събрание са посочени и е отдадена почит на лица, организации и институции, изиграли своята роля, за да се стигне до благоприятната развръзка. Претеглянето на техните заслуги е въпрос, който стои не пред политически орган, а пред историческата наука.

Заедно с това, с тревога отбелязваме изопачаването на някои исторически факти и опитите за прикриване на отговорността на българските власти за депортацията на повече от 11 000 български евреи от окупираните от българската държава територии в Кралство Югославия и Северна Гърция. В декларацията на Народното събрание се твърди, че този престъпен акт е „предприет от хитлеристкото командване“. Изразява се съжаление, че „не било във възможностите на местната българска администрация да го спре“. В действителност, депортациите са дело на тогавашната българска администрация както на местно, така и на централно ниво. Българската държава ги е договорила суверенно с нацистка Германия, суверенно ги е планирала и провела, предоставила е тези хора на нацистките власти със знанието, че ги изпраща на смърт. Беломорието и Македония са изцяло интегрирани в българската държава, за което говорят официалното титуловане на монарха като „Цар Обединител“, печатите на всички местни български учреждения, носещи надпис „Царство България“, разпростирането на българската юрисдикция върху тези земи, даването на българско поданство на жители от тези територии. Обстоятелството, че интегрирането на тези територии е временно и не е международно правно признато се отнася до всички територии, придобити през войната, които могат да бъдат окончателно присъединени към една или друга държава едва след мирен договор. Тогавашните български власти никога не са изразявали намерение или предприемали стъпки за спиране на депортацията. Напротив, съществуват официални петиции на еврейските общности в окупираните територии до царя и премиера с искане на евреите да бъде дадена възможност да придобиват българско поданство. Тези петиции обаче не получават никакъв отговор. Лишаването на евреите от окупираните територии от възможност да придобият българско поданство е последица от решения на самите български власти като Закона за защита на нацията и Наредбата за поданството в „новите земи“ от 5 юни 1942 г.

Изразяваме възмущението си, че българският парламент отказва да признае отговорността на тогавашните български власти за съучастието в този геноцид. Той трябваше да го направи и трябваше да поднесе извинение пред жертвите. Свободните хора в едно свободно и демократично общество не би трябвало да изпитват притеснения да се изправят пред своето минало, колкото и нелицеприятни да са някои факти. С това, повече от всичко друго те заслужават доверието и уважението на другите и доказват, че са честни и надеждни партньори. Българското общество е доказало, че има честността и куража да го направим дори по отношение на събития и периоди от българската история, които са по-близки до днешния ден.

Призоваваме българката общественост, институциите, неправителствените организации, партиите, медиите, учените и гражданите на нашата страна да обсъждат събитията, свързани с този, изпълнен както със саможертва, така и със зъл умисъл период от нашата история в тяхната противоречива пълнота. Ние дължим това както на спасителите на българските евреи, така и на онези, които загубиха живота си в газовите камери на Треблинка.

Настоящата декларация е отворена за присъединяване от лица и организации, които споделят нейния дух.

Можете да подкрепите това писмо, като подпишете петицията!

Чужденецът

Автор: Лорън Колинс

Жерар Депардийо и Франция поемат по различни пътища…

Съществителните получават все най-добре звучащите части – картоф, макак, Апалачи – но тази зима в Париж едно почти случайно прилагателно с три срички предизвика политически скандал. Minable, което означава „жалък“ или „дрипав, парцалив“, получи дебюта си в сутрешното телевизионно шоу „Télématin“ на 12 декември. Домакинът запита френския премиер-министър Жан–Мари Ейро какво мисли за решението на Жерар Депардийо да потърси жителство в Нешен – белгийско селце от две хиляди души, и почти още толкова ниви с цвекло, за да избегне данъка от седемдесет и пет процента, който френското правителство беше обещало да наложи върху приходите, надвишаващи един милион евро. Обикновено сдържаният Ейро отговори: „Je trouve ça assez minable.“[858]

Minable беше се появявало преди това във фрази като „Minable le Pingouin“ (детска книжка за една своенравна птица) и „clown minable“ (след една серия от „Симпсънови“, в която Софи, ожесточената дъщеря на Красти, му казва, „Написах ‚жалък клоун‘ в една от търсачките в Интернет – и твоето име веднага се появи“). Но, идещо откъм устата на втория най-силен човек във Франция – от държавата към гражданина, от администратора към артиста – то предизвика особено внимание. Според новинарския седмичник Le Nouvel Observateur, minable беше „удар през устата“ – „само една дума“, която пробуди всички несигурности на Депардийо, превръщайки го от национална ценност обратно в Pétarou (дребния фишек), сина на „невежия прол[етарий]“, идещ от затънтената провинция Шатору, с неговите „пръдни, удари с глава, с дребните му бутаници“. Списанието продължава „‚Minable‘. Това означаваше да се игнорира всичко, което той е постигнал, сам, със собствените си ръце, неговите сто и седемдесет филма и шедьоври; постоянно нарастващата му империя от недвижими имоти, статуи, произведения на изкуството, лозя, магазини, бистра… Това означаваше да се забрави, преди всичко, нещото, което лежи в основата на всичко това – неговата култура, идеща от неутолимата му жажда за четене, страстните му приятелства с Барбара, Жан Карме, Франсоаз Саган, Маргьорит Дюра и Андре Мандуз, латинистът, който беше го накарал да открие Свети Августин“.

Икономическата ситуация на Франция е мрачна. Безработицата е 10,6 процента; Standard & Poor наскоро понижи кредитния рейтинг на страната; производството замира. Откак наскоро на една от заглавните страници на The Economist беше представена връзка френски хлябове, вързани заедно с тротилов фишек, плюс запален фитил, вървят и разговори за „багетната бомба“. Най-належащото предизвикателство, пред което е изправен президентът Франсоа Оланд е бюджетния дефицит, който, при четири и половина процента, се държи упорито над лимита от три процента, изискван от ЕС. Оланд, който проведе кампанията си върху платформа против икономиите, обеща да измайстори тридесет милиарда, чрез смесица от съкращения и повишени данъци. Правителството, също като „рицарите, които казват ‚ньо‘“[859], изисква подрязана градинска алея, а Депардийо отказва да им я предостави. Minable беше магическото проклятие на Ейро.

Министърът искаше да даде урок. Но Жежè, както Депардийо е познат, се оказа доста див козел на отпущението. Той беше изследовател на историята, най-добрият интерпретатор на Сиранò и Дантон сред своето поколение. Осъзнаващ френската двойственост по отношение на богатството, и може би в неин плен, в продължение на дълго време той беше представял себе си, въпреки успехите си в бизнеса, като човек на природата. През 1988 той публикува кратък мемоар, наречен „Откраднати писма“. В главата, наречена „Пари“, пишеше, „Като размисля, парите са лайна. Аз наистина бях заровен в лайната, приятелче! Парите бяха станали за мен нещо напълно абстрактно. Те са нещо, с което трябва да свикнеш много бързо, преди да ти е изяло главата“. (Нека не остане изгубено за историята, че, след травматичен сблъсък с някакво агресивно куче, през 1978 Депардийо беше имал три аналитични сесии при Жак Лакан). В „Моята готварска книга“ той изброяваше наслажденията си: вкуса на дива мента, шляпкането на кал между пръстите на краката му, острата миризма на лисица. Беше израснал в бедност, но свободен, и месото си оставаше за него един вид въплъщение на добруването. Беше раблезиански сенсуалист[860], а не балзаков мошеник. „Имам много остър слух“, писа той. „понякога ми е достатъчно да чуя само част от някоя история, за да си представя останалото – хрущенето на сухи листа в гъсталака, където малко животинче се промъква обратно към бърлогата си; птица, ровеща меката земя в търсене на сочен червей“.

Депардийо чу minable, и положи всички усилия да не се превърне в закуската на Ейро. На 16 декември неделният вестник Le Journal du Dimanche излезе с открито писмо от него до министъра. „Жалък, вие казахте ‚жалък‘?“, започваше то, правейки асоциация с филма на Марсел Карне Забавна драма от 1937, в който автор на трилъри е преследван от мнителен и морализаторски настроен епископ. „Това наистина е жалко“. Депардийо обяви, че се отказва от паспорта си, понеже е гражданин на света, който е бил третиран неуважително. „Не желая да бъда нито съжаляван, нито възхваляван, но отхвърлям думата ‚жалък‘“, приключи той.

Неговият cri de Coeur[861] всъщност не беше предназначен за четене; той беше предназначен за слушане. Това беше слово, обръщащо се към етоса („Роден съм през 1948, започнах да работя на четиринадесет годишна възраст като печатар, работник в склад, а след това като драматичен артист“); логоса („Платил съм сто четиридесет и пет милиона евро данъци, в продължение на четиридесет и пет години“); и патоса („Никой човек, който е напускал Франция, не е бил нараняван по начина, по който бях наранен аз“). Това беше хвалебствие към самия него, напусналия гражданин. Académie Française, пазителка на майчиния език, дефинира minable като означаващо „външност, издаваща бедност“. С една-единствена дума Ейро беше извършил дребно мошеничество: той беше нарекъл един богат човек беден.

Първият път, когато се чу за седемдесет и пет процентния „супер-данък“, беше през февруари миналата година [2012], когато Оланд, по онова време социалистически кандидат за президент, обяви в едно телевизионно интервю, че френските котки започват да стават прекалено тлъсти. Оланд се намираше по средата на оспорвано надбягване с носителя на поста, Никола Саркози, от центристко-десния Съюз за народно движение, на когото се гледаше като на вулгарен човек, дори и сред мнозина от онези, които ценяха неговите про-бизнес политики. Нещо повече, Жан-Люк Меланшон, водачът на Левия фронт – една възродена организация от комунисти, троцкисти, социалисти, студенти и природозащитници – също се намираше високо в резултатите от допитванията, изсмуквайки на своя страна твърдата левица с обещания за забрана за уволняване на работници при фирмите, реализиращи печалби и изземане на доходи, надвишаващи триста хиляди евро. Бивш учител, който наричаше себе си „шум и ярост“, Меланшон предлагаше радикална алтернатива срещу англосаксонския капитализъм, който според него е осакатил френската икономика и корумпирал културата на страната. „Ако Европа е вулкан, то тогава Франция е революционния му кратер!“ ревеше той по митингите. (Един от тях, проведен на мястото на Бастилията, привлече около сто хиляди души). Лозунгите от кампанията му гласяха „Накарайте да плащат банките, а не хората“, представяйки „Промяната е сега“ на Оланд като модел за идеологическа импотентност.

„Моят враг е светът на финансите“, беше обявил Оланд по-рано през време на кампанията, но споменаването на супер-данъка се оказа изненада за съветниците му. „Питате ме за предложение, за което никога не съм чувал“, призна пред един репортер Жером Каюзак, който по-късно стана бюджетен министър на Оланд. Ако данъкът, който представляваше седемдесет и пет процентно увеличение за най-богатите жители на Франция, беше изненада за съветниците на Оланд, той се оказа силно възбуждащ за френската публика, шестдесет процента от която го одобрява. Заедно с други промени в данъчното законодателство – по-високи налози върху печалбите от капитала, по-високи проценти за горната средна класа – супер-данъкът се осланяше на републиканския идеал за данъчното облагане като институция, която насърчава социалното сцепление. Американците настояват бедните да бъдат по-добре; французите настояват богатите да бъдат по-зле. Както твърдят френските икономисти Томас Пикети и Емануел Сез, високите данъци за богатите са ефективен начин за намаляване на неравенството в доходите, което си остава сравнително ниско във Франция. Пикети, когото Оланд посочва като човек, от когото е бил повлиян, подкрепи кандидата като „следващия Рузвелт“. Той каза пред Ройтерс, „Планът на Оланд за данък от седемдесет и пет процента е правилният отговор на движението ‚Окупирай‘. Иронията е в това, че уличното движение се случва в Съединените щати, докато политическият отговор идва от Франция“.

Дори и социалистите признават, че супер-данъкът е до голяма степен символичен. Беше предвиден да продължи само две години и да донесе приходи от няколко стотин милиона евро – прашинка брашно в експлодиращия национален багет. (Това ме подсеща за вица, в който един френски политик пита, „Да, това функционира на практика. Но дали ще функционира и на теория?“) Франция притежава дълга традиция от данъци, предназначени, по същество, да повишават духа. Събирането на L’impôt de solidarité sur la fortune („солидарния данък върху богатството“), например, по някои изчисления струва повече, отколкото възвръща.

„Символът е важен за нас“, каза Ян Галу, социалистически député[862], когато го посетих през януари в Народното събрание. „Това означава да се каже на френския народ, че всеки трябва да дава своя принос за националното усилие, но най-богатите трябва да допринасят повече“. Галу, шумен човек на четиридесет и шест години от сърцето на областта Шер, има малко снопче косми под долната устна и очила с метални рамки. Няколко седмици по-рано той беше обявил, че на Депардийо, както и на други данъчни бегълци, трябва да се отнеме френското гражданство. „Никой не е незаменим“, каза той по-късно пред вестника Югозапад. „Депардийо е получил много от Франция“, продължи той по-късно същия ден, вече от офиса си. „Без Франция той не би съществувал“.

Депардийо, в писмото си до Ейро, беше писал, че напуска Франция „защото вие смятате, че успеха, творчеството, таланта, всичко различно, представлява основание за санкции“.

„Ние правим таланта възможен!“, каза Галу. „Ние позволяваме на таланта да разцъфне, но, от своя страна, искаме солидарност. Безсрамно е да отказваш да помогнеш на страната си когато тя минава през ужасна ситуация и те моли за помощ в продължение на две години, и това е всичко. Онова, което ме шокира най-много беше, че Депардийо каза „Не давам пет пари за това какво мислите за мен във Франция‘“.

Аргументите на социалистите са странна смесица от филантропически призиви и заплахи за конфискация. Никола Делаланд, изследовател на френската данъчна система в Института за политически изследвания в Париж, обяснява, че след 1789, понятието „данък“ е било заменено от „принос“, с което се отразява идеята, че плащането на данъци, или правенето на принос, е гражданска чест, а не задължение. Все пак разговорът ни напомняше таблица за спрежение на глаголите. Дали от богатите се очаква да увеличат приносите си защото биха могли, би трябвало, или защото трябва? Дали супер-данъкът е жест на благотворителност или ограбване?

Втората седмица от l’affaire Depardieu беше открита с друго писмо, публикувано в ляво-ориентирания вестник Libération от актьора Филип Торетон. Озаглавено „Alors Gérard, T’as les Boules?“ („И така, Жерар, значи ти писна“), то е написано на уличен жаргон и с глас, който би могъл да принадлежи на Жан-Клод от филма „Валсиращите“, предизвикващ някоя голяма клечка[863]. „Вече не искаш да бъдеш французин? Продаваш собствеността си и напускаш заедно с плячката за съседна страна с по-слънчево небе за богатите като теб?“ Торентон, твърд поддръжник на левицата, продължава, „Но, Жерар, наистина ли мислеше, че ние ще одобрим това? Какво очакваше всъщност? Медал?“ Според него Депардийо трябва да бъде оставен в Белгия с неговите „пиянски гуляи“ и неговите пилета.

Грубият еротизъм на Депардийо – той е „както земя, така и дух“, както беше писала някога Полин Кел – е неговия гений. Наскоро чух романистката Хилари Мантел да изнася брилянтна лекция в Британския музей, в която твърдеше, че по времена Френската революция скандалът на монархията „пренасочил лъчите на женомразството“ към едно-единствено тяло, онова на Мария-Антоанета. (Лекцията, озаглавена „Разсъбличането на Ан Болейн“, е публикувана в The London Review of Books, по чиято поръчка е написана). По същия начин, страховете на Франция, свързани с парите, се съсредоточиха в личността на Депардийо – „един булимичен[864] търговски пътник“, както го нарече L’Express, вечно потен другар на сметкаджии и биячи, с отрязани ръкави и прическа „на гърне“. Френски звезди и преди бяха ставали данъчни бегълци, но никой от тях не беше предизвиквал вълнението, съпровождащо заминаването на Депардийо. Агентите на движимо имущество и британските политици надигнаха обичайния си шум, но изглеждаше малко вероятно, че Депардийо представя авангарда на някакво масово напускане. (Според държавните преценки само около три хиляди души биха били засегнати от супер-данъка). Драмата, по-скоро морална, отколкото материална, произлизаше от факта на отказ от вярата, от страна на една фигура, преди асоциирана с обществената еманципация. Желанието на Депардийо за повече, отколкото му се полага, изглежда беше представително за цялата ненаситност на времената. Ако месото бяха неговите пари, то стомахът му беше банката.

Libération беше „притежавала“ тази история от началото на миналата есен, когато публикува една вече всеизвестна заглавна статия, представяща Бернар Арно, главния мениджър на модния тръст L. V. M. H. Арно, най-богатият човек във Франция, наскоро беше поискал белгийско гражданство. Заглавието звучеше така: „Casse-Toi, Riche Con!“ (приблизително: „Измитай се, богат гъз такъв!“), игра на думи с един гаф на Саркози, който веднъж беше отговорил на някакъв бъбривец по време на една селскостопанска изложба с думите, „Casse-toi, pauvre con.“[865] (Арно съди Libération за „изключителна вулгарност и насилие“. Той е заявил, че ще продължи да живее във Франция и да плаща данъци там). Друга заглавна страница представяше Депардийо, в един вид contrapposto поза, като „Le Manneken Fisc“. Това обединяваше, в една-единствена игра на думи, данъчното бягство; the Manneken-Pis[866], един от брюкселските фонтани, представящ пишкащо ангелче и един инцидент от 2011, в който Депардийо беше уринирал на пода в един от самолетите на Air France.

Силвен Бурмо, човекът, който измисли и двата мотива от корицата, каза, „Арно и Депардийо са подобни един на друг, защото и двамата са направили състояние от френското умение“. Бурмо, заместник-редактор на Libération, казва, че напускането на Депардийо е особено болезнено. „Във Франция понякога се гледа с добро око на провокациите на артистите, когато са направени с чар. Но тази на Депардийо е обратното. Той беше възприет като простак“. Скоро след като разговаряхме, Libération писа, че Арно тихомълком изнася милиарди евро в различни белгийски холдингови компании. Уводната статия звучеше така, „По принцип нищо незаконно: просто баналната изобретателност на майсторите на глобализацията, които игнорират границите и изглежда забравят страната, която ги е направила царе“. (Арно твърди, че целта му е да защити компанията в случай на собствената му смърт).

На деветия ден актрисата Катрин Деньов, в един вид кръгова петиция, се обяви срещу Торетон. С кралска снизходителност тя го смъмри за това, че напада Депардийо, който е далеч по-добър от него. „Говорите за физиката му! Неговия талант! ‚Тази каша‘, за която говорите. С какво право, от каква демократична загриженост, правите нечистите си обвинения?“, писа Деньов. „Само като си помисля какво ли бихте направили през 1789, тялото ми започва да потръпва“. На следващия ден: един туийт от Гад Елмалех, популярен комик. Той също е от отбора Депардийо. Дали от убеждение или от професионална солидарност, цяла група други артисти се присъединиха към хòра. Сред тях беше и певецът Мишел Сарду, който каза, че Депардийо, ако заседне в Нешин, ще се отегчава „като плъх“.

Дойде Коледа и размените на топката продължиха. (На 29 декември френският конституционен съд реши, че супер-данъкът е незаконен, по технически причини, но Оланд се зарече да поднови предложението). Както списанието за култура Les Inrockuptibles писа по-късно, всичко това беше „много ‚zizanie dans le village Gaulois‘„– намек за „Астерикс“, означаващ диви разправии из къщи – докато филмовият продуцент Винсен Маравал „хвърли бомбата“, признавайки, че френските актьори са смехотворно надплатени. Статията на Маравал разкри за публиката нещо, което хората от френската филмова индустрия бяха се опитвали да премълчават в продължение на години: че техните бюджети, благодарение на щедрата система за държавни субсидии – l’exception culturelle – са често дори още по-раздути от ония на мнозина техни американски колеги. (Според Маравал, Бенисио дел Торо е спечелил по-малко с „Че [Гевара]“, отколкото Франсоа Хавиер Демезон за „който и да е от филмите, в които играе“.) И така, запита Маравал, „защо Депардийо да е копелето?“, когато той толкова често е предлагал услугите си почти безплатно, така че независимите таланти, избутани назад от надплатените звезди, да могат да направят филмите си. Ян Галу, социалистическият депутат, беше казал, че Депардийо не би могъл да съществува без френското кино, но поддръжниците на Депардийо твърдяха обратното. Това помага да се разбере защо Депардийо се чувства така онеправдан. Той смята, че е работил на бартерна система, а правителството беше му предоставило сметка.

Пижоните започнаха да се появяват през есента. Те задръстиха Туитър и Фейсбук. Имаха си свой собствен хаштаг[867] „#geonpi“, което е „pigeon“, само че с разменени срички, в съгласие с verlan, френския сленг, който разделя думите на по две части и разменя местата им. „Пижон“ означава глупак, чукан. Пижоните пишеха и писма. Едно от тях беше изпратено по YouTube чрез анимационен гълъб, който тъжно се блъска по тротоара из коленете на забързаните минувачи. „Мосю президент“, пееше той, „вече години наред / съм блъскал като гъз / за да увелича богатството / което не съм откраднал / За разлика от другите, които напуснаха / аз имах самочувствие / и си стоях във Франция / а вие ме измамихте“. На следващия ден птицата беше отлетяла.

„Открих политическия свят миналата година“, каза наскоро Жан-Давид Шамборедон, който без да иска беше стартирал движението на пижоните. На 28 септември Шамборедон, изпълнителен директор на ISAI, фонд за рисков капитал, който инвестира във френски Интернет-компании, публикува статия-мнение в бизнес-изданието La Tribune. Шамборедон, инженер по образование, е прекарал голяма част от деветдесетте години в Силиконовата долина и се е завърнал във Франция, за да подсили сцената на младите компании. Когато разбрал за бюджета на Оланд за 2013, той бил изумен. Благодарение на желанието на правителството да облага печалбите от капитала по същия начин както и заплатите, данъчният процент за един предприемач, продаващ фирма, би нараснал, в някои от случаите, от тридесет и два на шестдесет процента. Предприемачите, естествено, бяха на мнение, че правителството не е взело пред вид тяхната готовност да влагат години на упорита работа, често при минимално заплащане и значителна изложеност на риск. „Ние се намираме тук в една антикапиталистическа, антиикономическа догма, разрушаване на мечтите, почти садистка демотивация“, писа Шамборедон.

La Tribune публикува статията в един петък сутрин. Същата вечер Карлос Диас и Фабиан Коен, двама френски предприемачи, се свързали с Шамборедон. „Те създадоха тази страница във Фейсбук, а след това ми се обадиха и казаха, ‚С нас ли си?‘“, припомня си той. „Казах им, ‚С вас съм‘. Бах тринадесетия човек, който се присъедини към Фейсбук-групата. Четиридесет и осем часа по-късно, членовете бяха двадесет хиляди“.

Балзак пише, „Тайната на едно голямо богатство, което няма очевиден източник, е някакво забравено престъпление – забравено, защото е било извършено фино“. Разговорите, които водех за финансовия климат във Франция, започваха почти по един и същи начин: „Вие разбирате, че парите са табу-тема в тази страна, нали?“ Да, отговарях аз, но Франция не е Дания. Неравенството съществува. Има множество големи къщи, разкошни облекла, хора, купуващи скъпи картини. „Има една много егалитарна идея за това как би трябвало да изглежда обществото, каквото и лицемерие да съдържа тя“, каза ми Кристин Окран, журналистка-ветеран. „Тя стига назад до Френската революция, която, между другото, е една много буржоазна революция. Митът за равенството е нещо, което задушава всяка дискусия за доходите“.

В Америка един политик не трябва да изглежда прекомерно образован; във Франция, той не трябва да изглежда прекалено заинтересован от суми. За да се докаже, че това е сериозен човек, се изисква един вид неграмотност в математиката (innumeracy). „Икономиката се счита за пречка пред идеологията – ограничение, което политиците се опитват да избягват, ако могат“, каза Шамборедон. Политиците във Франция говорят на „гражданите“, а не на „данъкоплатците“.

Във Франция, както и по други места, беше станало изгодно да те виждат като борец против капитализма. Уебсайтът на Жером Каюзак, бюджетния министър, предлагаше цитат, приписван на Томас Джеферсън: „Смятам, че банковите институции са по-опасни за нашите свободи от заплашителните армии“. (Каюзак, който, забавно, нарече загубата на Депардийо „голяма печалба за белгийското кино“ се намира под разследване във връзка с обвинения, че е поддържал тайни банкови сметки в Сингапур и Швейцария. Той отрича обвиненията.) През октомври, ArcelorMittal, индийската компания за стомана, обяви планове за затваряне на две доменни пещи във Франция, даващи работа по на няколко стотин работници; Арно Монтебур, министърът на индустрията, заплаши да национализира една от техните фабрики. „Не искаме Митал във Франция, защото не уважава Франция“, каза той, звучейки по-скоро като министър против индустрията. Това беше стилов ход, но прибързан, тъй като ArcelorMittal дава работа на двадесет хиляди души във Франция. След като Лакшми Митал, директорът на компанията, сподели неудоволствието си, Монтебур преразгледа позицията си. Междувременно кметът на Лондон, Борис Джонсън, обяви, „Виждам, че санкюлотите изглежда са завладели правителството в Париж… Нямам никакви колебания или притеснения да кажа на всекиго там, ‚Venez à Londres, mes amis‘[868]

Въпреки реториката, Оланд, първият социалистически президент от седемнадесет години насам, прокарва сдържан икономически курс. Той договори споразумение за заетостта, което шефовете на профсъюзите приветстваха; преглътна и някои мерки за икономии. Бюджетните ограничения направиха така, че един пакет за ранно пенсиониране, който той предложи, се оказа доста разводнен.

„По всеки въпрос, по който е направил обещания, той трябваше да приеме компромиси“, каза наскоро Доминик Льофебр, който беше министър на търговията при Саркози (и, неофициално, известен като негов porte-flingue или носител на брадвата). „Оланд няма как да изпълни онова, което обещаваше по време на кампанията, така че му остават два символа – гей-браковете и данъка от седемдесет и пет процента“. Льофебр характеризира супер-данъка като „цинична“ щипка демагогия, която ще изсмуче динамизма на страната. „Ситуацията е много мрачна“, каза той. „Това не е като през 1981, когато мнозина французи решиха да отидат в чужбина след избора на Митеран. Сега вече ще си заминат не само богатите хора, но и хората, които искат да бъдат богати. Франсоа Оланд пие кръвта на Франция“.

Един ден отидох до щабквартирата на Съюза за народно движение, за да се срещна с Надин Морано, която беше министърка на професионалното обучение и формиране при Саркози. Беше сутрин и наблюдавах партийните величия да пристигат един след друг, всеки от тях преминаващ покрай самотен плакат на бившия президент. „Заедно подготвяме Реконкистата“[869], пишеше на друг плакат. Един позив предупреждаваше, че Оланд „стигматизира инвеститорите и бизнесмените“. Морано, надежден източник на агресия (веднъж бяха я заснели как крещи на уличен продавач от сенегалски произход „Не можем да приветстваме тук всички сенегалци“), се осмива от френските медии като poissonnière, търговка на риба. Тя се е заела да защищава Депардийо в Туитър. „Оланд е на лов за богаташи“, каза ми тя. „А за него ‚богат‘ е, когато печелиш четири хиляди евро месечно!“ Тя продължи, „Ние живеем в страна, в която не ни е позволено да мечтаем за успех, сякаш това е нещо срамно“.

В офиса си, Шамборедон – меко присъствие с буйна кестенява коса – критикува „глупавия, опасен и внезапен“ начин, по който е бил формулиран данъка върху печалбата от капитала, но се съгласява, че това може би е било неумишлено. Повечето хора във Франция приемат за даденост, че, ако печелиш бързи пари, сигурно си крадец. Хората се съмняват че такава работа е реална работа. „Ако сте получили наследство от баща си, това е по-законно, отколкото ако изградите бизнес“, казва той. Посред протеста на пижоните, чиновниците от министерството на индустрията бяха организирали среща с Шамборедон и други предприемачи. Той си припомня, „казах им, че фирмите за рисков капитал и ‚ангелите‘ инвестират в компании, които правят загуби. Те казаха, ‚О, наистина ли? Не го знаехме това‘. Тази политическа класа се състои предимно от професионални политици и очевидно при това се появява липса на знание“.

Правителството скоро смекчи условията за облагане на печалбата от капитала. „Сега вече мисля, че те не са искали да убият новите компании“, каза Шамбореон. „Те не са знаели, че всъщност ги убиват“. Отваря един от прозорците и пали цигара. „Реалността е, че сега сме в една глобална икономика. Не съм сигурен дали мнозинството от французите разбират или приемат, че нашата икономика е управлявана от капитализма“.

Le Président de la République прекара новогодишния ден в опити за постигане на мир. Оланд и Депардийо, писа Le Figaro, са говорили по телефона в продължение на половин час, в дискусия за политика и поезия. През 2008, когато синът на Депардийо, Гийом, почина на тридесет и седем години от пневмония – той имаше проблеми с дроги и беше страдал от влошено здраве след мотоциклетна катастрофа през 1995 – нацията се беше обединила около Депардийо. (Гийом, също актьор, беше публикувал мемоар, в който описваше баща си като беден страхливец, но двамата евентуално се помириха). Според близките приятели на Депардийо, сега той бил неутешим поради злата воля от страна на сънародниците му. „Това е човек, който напусна поради липсата на внимание, на любов“, каза бившата му съпруга Елизабет по радиото. В „Депардийо“, една авторизирана биография, Пол Чутко писа, „Той е човек на променливи настроения и чувства, с емоционална палитра, която варира от стеснителност до избухливост, от невинност до хитрина, от една почти женствена деликатност до сляпа, животинска бруталност“. (Това е част от абзац, в който се описва как, след фотосесия с Vogue, Депардийо успокоил нервите си със „стек, достатъчно голям за трима, огромно парче Рокфор и две бутилки младо червено вино от собствения му замък“.) Ервè Темим, адвокатът на Депардийо, ми каза следното за настроението на клиента си, „Той притежава истинска сила, но е и чувствителен към този масивен разрушителен процес, който не разбира“.

Жестът на Оланд не облекчи ситуацията. На 3 януари аферата навлезе в своя бароков период, когато Депардийо потвърди, че е решил да приеме предложението за паспорт от страна на Владимир Путин, президента на Русия. (На следващия ден Бриджит Бардо се закани, че тя също ще се изсели в Русия, ако някой френски съд не предотврати плановете за евтаназия на два болни от туберкулоза слона). Една от по-малко убедителните версии на караницата беше, че правителството е започнало да преследва Депардийо в отплата за приятелството му със Саркози, когото той беше поддържал по време на изборите. Всъщност Депардийо беше също толкова близък и с Митеран; веднъж той описа приятелските си срещи с покойния президент като „почти любовен обмен“. Портфолиото от мощни приятели на Депардийо се простира от Кастро (веднъж той нарече ябълковия компот, подправен с капка стар ром от бутилка, подарена му от Кастро, „Господ в кадифено бельо“) до чеченския управник Рамзан Кадиров (на празненството по случай тридесет и петия рожден ден на последния през 2011, Депардийо се изправи на сцената и изрева, „Слава на Кадиров!“).

На 5 януари Депардийо посети Путин във вилата му в Сочи. Паспортът беше готов. (Руските власти очевидно бяха взели някаква стара негова снимка от Интернет, с което документът получи вида на фалшива студентска карта за самоличност). Часове по-късно Депардийо кацна в Мордовия, мястото, където се намират някои от най-строгите руски наказателни колонии. Тук пофлиртува с танцьорки на народни танци. Беше облечен в традиционна руска бродирана риза. Получи две котенца, чифт валенки и предложение да стане културен министър на Мордовия. Депардийо нарече Русия „велика демокрация, а не страна, в която премиер-министърът нарича един от гражданите си ‚жалък‘“. Вече беше добре известен като умел търговец. Сега беше успял да направи нова сделка за подкрепа: кетчуп, паста, кредитни карти, Владимир Путин.

Докато Депардийо си летеше така насам-натам, се появи един любопитен музикален видеоклип, наречен „Небо молчит“. Това беше дует между Депардийо и Гюлнара Каримова, тънката четиридесетгодишна дъщеря на узбекистанския диктатор Ислам Каримов. „Гуджа“, както тя предпочита да се нарича, веднъж беше описана в една дипломатическа телеграма като „най-мразената личност в цялата страна“. Сега искаше да бъде и поп звезда. Тя и Депардийо бяха се срещнали през есента, когато той беше посетил Ташкент, за да преговаря ролята си на монах във филм за Пътя на коприната, на който Гуджа беше съсценаристка. Очевидно Депардийо се е възхитил от една книга, която Гуджа, също и поетеса, е публикувала, и предложил да рецитира част от нея като въведение към песента. Резултатът приличаше на караоке-парти в частно помещение.

Проблясъците от Депардийо започнаха да придобиват вида на спорт. В понеделник той беше в Цюрих със Сеп Блатер, авторитарния лидер на международния футбол. Във вторник пропусна да се яви по съдебна призовка в Париж – за каране на мопед в състояние на инвалидност – за да се поскита из Черна гора в присъствието на някакви хора в черни кожени якета. И докато едно домашно спречкване придобиваше чертите на глобален фарс, Корин Льопаж, френска делегатка в Европейския парламент, писа за френското издание на „Huffington Post“, „Как е възможно една страна, надарена от боговете със своята култура, кухня, природа, която е първата туристическа дестинация в целия свят; страна, която мнозина считат за Елдорадо, да бъде превърната само за няколко седмици в плашило?“

Няколко дни по-късно Депардийо беше в Азербайджан. В незапасана риза и подхлъзващи се очила за четене, той даде интервю за руския телевизионен канал Россия 1. Когато се обяви против Pussy Riot („Представете си ако тези момичета бяха влезли в някоя джамия. Сигурно нямаше да излязат живи“), дори и защитниците му не знаеха какво да правят. В тази седмица Les Inrockuptibles публикува поредица от статии, разглеждащи „пункта Жежè“. Депардийо, писа списанието, е въплъщението на една нова форма на „анархо-пужадизъм“;[870] той беше се превърнал от храбрец от киното в преследвано животно. Серж Кагански, един от авторите, работещи за списанието, ми каза, „iскахме да покажем, че Депардийо, когото обичахме, е мъртъв“. Корицата на списанието представяше емоционален черно-бял портрет на актьора от времената на апогея му: „1948–2013, c’était[871] Депардийо“

Жан-Люк Меланшон седеше на предната седалка на минибуса и говореше за рака на капитализма. Саркози веднъж беше казал, че се стреми да „морализира“ капитализма; Меланшон, който получи четири милиона гласа в президентските избори, се надява да го демонизира отново. Имаше и подходящ за целта вид: смръщени вежди, торбички под красиво притворените очи. „Финансовият сектор поглъща реалната икономика, производството и размяната на стоки“, каза той. „Финансовата сфера просто се върти около самата себе си, без каквато и да било връзка с реалността“.

Попитах го дали има място за капитализъм във Франция.

„Това е метафизически въпрос“, каза той.

Меланшон, член на Европейския парламент, говореше, докато минибусът се носеше към предградието Ла Курньов, където щеше да посети някакво събитие. „Ние смятаме неограниченото натрупване за неморално“, каза той. „Дори и ако дарявате щедро, то все пак е неморално. Ние не искаме благотворителност. Не искаме да живеем от трохите, падащи от масата на богатите хора“. Като за Робеспиер, Меланшон е добра компания. „Внимавайте, ние сме заразителни“, каза той, обръщайки се с лице към мен в минибуса. „Може и да си отидете оттук с егалитарния вирус“.

Популярността на Меланшон идва от способността му да представя по романтичен начин неясните дилеми на икономиката. Той е артист на логическите заблуди и принудителните избори, като превръща количественото в качествено. Миналата година, в едно интервю за „Гардиън“, той изтъкна единствения аргумент срещу Европейската централна банка, който някога е успявал да задържи вниманието ми: „И какво ако не можем да платим обратно дълговете си? Голяма работа… Американците изтриват дълговете си през цялото време… Малко инфлация? Какво предпочитате: малко инфлация или смърт?“

Меланшон изпитва чувството, че ракът е по същество колониална болест, пробутана на Европа от американски елементи. Той желае една Франция, която да почита труда по-високо от капитала. „Ние не сме много привързани към общото здраве на капитала; докато фабриките произвеждат неща, ние сме щастливи“, обяви той. Но това ме накара да се чудя: ако Меланшон постигне онова, което иска и елиминира високите доходи, кой тогава ще купува нещата – чантичките на Луи Вюитон например – които произвежда Франция? Отначало той ми каза, че руснаците и китайците биха могли да купуват чантичките. После промени мнението си: „Все още можете да си купите чантичка от Луи Вюитон при триста хиляди евро годишно. Това е далеч от мизерия“. Като един вид икономически креационист, Меланшон е имунизиран срещу данни. И продължава с празните си приказки: „Никога не съм мечтал за пари освен веднъж. Човек си мечтае за любов или има кошмари, но всъщност не сънува чека“. Реалната мизерия, каза той, се намира „в онези англосаксонски адове. Парите не са единствения проблем в живота“.

А Нешен не е плъховата дупка, която хората го изкарват, че бил. Той е част от общината Естемпюи, сбор от седем села на около десет мили североизточно от Лил. В една неотдавнашна съботна утрин зимното слънце се бореше с прекъслив дъждец. Петел прекоси пътя. От другата страна имаше бар, който се перчеше с Foosball, въздушен хокей, дарт, един заек и два папагала, на име Жакò и Лолот. Дъската за обяви в кметството рекламираше няколко различни занимания, включително и парти за местния отбор по тенис на маса. „Имате ли някаква артистична страст?“, пишеше на една от бележките. „Елате и я споделете с нас! Грънчарство, моделиране, папиé-машè, мозайка“.

Откак Депардийо обяви плановете си да се установи в Нешен, Даниел Сенесел, кметът на Естемпюи, се е превърнал в миниатюрна сензация сред френскоезичните белгийски среди. Но той скоро беше сграбчил шанса. Новогодишната си реч – която качил и в мрежата – той държал в костюм на Астерикс, с фалшив мустак и шлем с крилца.

Сенесел – облечен в кариран костюм и карирана кърпичка в джобчето, часовник с верижка от червена и розова кожа и червени очила – ме приветства в офиса си. Навън се вижда плакат на Буда. Вътре има голяма рамкирана снимка на гола жена, седяща на брега на канала Естемпюи.

„Когато Депардийо дойде тук, може да отиде в някой от ресторантите, може и да отиде при монтьора да си оправи мопеда“, каза Сенесел. „Изгодното за него е, че може да избяга от градския начин на живот и да има миг спокойствие“.

Сенесел ме заведе до колата си – червено Сузуки, украсено с негови лепенки, в бял диско-костюм с червени ревери. Повъртяхме се наоколо из геометричния пейзаж – полета, разделени от живи плетове и порти. Колата, в един момент, беше наполовина във Франция и наполовина в Белгия.

Автомеханикът, при посещението на Ню Йорк Таймс в градчето, беше казал, „Завистта е френската национална болест“. Но Сенесел, който е социалист, смята, че супер-данъкът всъщност е добра идея. Неразумното било, че седемнадесетте нации от еврозоната не са хармонизирали финансовите си политики. (Покачващото се евро беше намалило конкурентоспособността на Франция през последните седмици, увеличавайки икономическите ѝ трудности). И в това той може би е прав: представете си какво би станало, ако нюйоркчани могат да спестят седемдесет процента от данъците си като се преселят в Кънектикът.

Две хиляди френски граждани, включително и около двадесет членове на семейство Мулиез, основатели на една от най-големите вериги за супермаркети в Европа, вече живеят в Естемпюи. Сенесел казва, че селяните нямат нищо против притока, защото той се е получил постепенно, в продължение на тридесетте години откак Митеран промени данъчното законодателство на Франция. Много от френските емигранти са купили и обновили остарели недвижими собствености, с което са позволили на местните хора да си построят нови къщи.

На пътя излезе сребърен Мерцедес.

„Voilà, Mme. Mulliez!“, казва Сенесел, помахвайки.

Сенесел ме закара до основната атракция в района, просторно имение, наречено Шатò Пулè. Къщата на Депардийо се държи в тайна, но когато минахме покрай едно по-малко имение – красиво, с избледняла розова фасада, покрита с лози – той кимна.

„През сезона тук покрай селото минава малък трамвай“, казва той. „Можем да го наречем Депардийо. Да се надяваме, че ще ни даде разрешение да показваме къщата му“. В boucherie[872], където Дапардийо си купил суджучета, когато идвал тук, на касовия апарат е закрепена изрезка от вестник: „Жежè планира лятно барбекю“.

От руските си лудории насам Депардийо се е покрил. Няколко дни преди да посетя Нешен, адвокатът му, Ервè Темим, беше ме приел в просторен офис на Рю дьо Риволи. Темим, който представлява и Роман Полански, седеше зад бюро, пред впечатляващи прозорци, обрамчени от светложълти велурени завеси. В принтера му се виждаше светложълта хартия. Депардийо, каза той, е бил наранен от шумотевицата. „Той смята, че публичните реакции са извънмерни. Не е извършил никакво нарушение, не е направил нищо незаконно, той е свободен човек“.

Темим обеща, че Депардийо „ще се завърне в по-добра форма от всякога“. Сега си почивал. „Не знаем какъв ще е края на този филм, но не можем да изключим някои много добри изненади“, каза Темим. Само знаем, че Депардийо се е съгласил да играе главната роля във филм за Доминк Строс-Кан.

Източник

Лорън Колинс е американска журналистка, сътрудничка на списание „Ню Йоркър“.

Коментари (1)

- 10-03-2013|Златко – Ceci ne pas une pipe

Понеже доста хора изглежда възприемат това като статия за капризите на една филмова звезда, подчертавам: това не е статия за Жерар Депардийо. Това е статия за Франция, и още повече – за Европа. Това е статия за нещата, които ни заобикалят и – щем не щем – определят и ще определят, поне в обозримото бъдеще, собствения ни начин на живот и мислене…

Балканите и „историята на лайната“

Автор: Душан Биелич

В книгата на Майкъл Игнатиеф, Честта на воина: Етническата война и модерната съвест (1998), има едно описание на авторско интервю със сръбски войник, който се е бил с хърватските си съседи в продължение на около две години. Разговорът се провежда в източна Хърватска, в някакво селце на име Мирковци („мирно място“). Опитвайки се да ангажира войника в мултикултурен дебат, Игнатиеф го пита кое е нещото, което го кара да смята, че е по-различен от хърватите. За очевидно удоволствие на Игнатиеф, отговорът на войника дава солидни свидетелства за „нарцисизма на малките разлики“ и потвърждава собственото гледище на автора, че това е движещата сила зад балканските братоубийства. Войникът изрежда множество непримирими разлики между сърбите и хърватите, и обвинява чужденците в това, че не разбират защо сърбите и хърватите, които им изглеждат толкова еднакви, всъщност са напълно различни. След това, очевидно подразнен от цялото тъпо разпитване и в желанието си да го приключи, той внезапно преобръща позицията си, като казва, „гледай сега, ето как стоят нещата. Тези хървати, те си мислят, че са нещо по-добро от нас. Те искат да бъдат джентълмени. Мислят си, че са европейци. Аз обаче ще ти кажа едно нещо. Всички ние сме едни и същи балкански лайна“.[873]

Анекдотът на Игнатиеф съдържа трите най-важни елемента на балканските „технологии на Аза“: лайна, психоанализа и братоубийство. Тези три елемента са взаимно свързани и колективно отнасящи се към създаването на балканска идентичност като въртяща се врата. Заключенията, касаещи Балканите, са алармиращи. Позволете ми да спомена само две имена: Йован Рашкович и Радован Караджич. Тези двама сръбски психиатри, основатели на Сръбската демократическа партия в Хърватска и Босна, са използвали клиничните си познания и психоаналитическия дискурс върху нормалността и лудостта, в националистическата си реторика. В резултат от вмъкването на това познание, сръбската национална идентичност беше конструирана като лудост, причинена от репресията на комунизма, нуждаеща се от освобождаване. Лудостта, разглеждана чрез психоаналитическия дискурс, беше овъншностена под формата на лудешкото действие на братоубийството. Когато Игнатиеф се е срещнал със сръбския войник, зает с битката срещу своя съсед и бивш приятел, сърбинът вече е психиатрична кукла, трагичен продукт на едно клинично „познание“, и политическото му поведение се намира, както може да се очаква, в съгласие с психоаналитическата теория на „нарцисизма на малките разлики“.

Тази статия е част от един по-голям проект, занимаващ се с психоанализата и нейното въздействие върху конструкцията на пост-комунистическата идентичност на Балканите. Разбира се, Рашкович и Караджич са два крайни примера за балканската психология, при това такива, които са най-силно идентифицирани с балканската лудост. Други балкански психоаналитици напълно са се отказали от балканските си идентичности. Двете най-известни имена сред тази група са Юлия Кръстева и Славой Жижек. В тази статия аз ще се занимавам със случая при Юлия Кръстева, опитвайки се да конструирам подривен критичен отговор на нейния психоаналитичен подход към балканската идентичност.

„Въртящата се врата“ на балканската идентичност

Родената в България Юлия Кръстева е може би най-известната на Запад интелектуалка от източноевропейски произход.[874] Кръстева е отишла във Франция преди около 40 години и оттогава насам нейните приноси към западния дискурс по въпросите на представянето, идентичността и подривността са широкомащабни и впечатляващи. Макар и само на 25 години, когато навлиза във френската интелектуална сцена, доминирана от хуманисти и структуралисти – все мъже – тя действа като „заместваща сила“, както се изразява учителят ѝ Ролан Барт, винаги готова „…да разруши последното предубеждение, за което сме се надявали, че може би ще ни успокои“.[875] Критиците обясняват уникалната ѝ, подривна гледна точка, с нейната „странност“. Торил Мои например пише: „Именно в това, в собствената ѝ позиция на маргинализирана емигрантка и жена-интелектуалка в Париж в късните шестдесет години, както и в специфичния ѝ произход, ние можем да открием формиращите влияния в ранното творчество на Кръстева“.[876] Преводачът и популяризатор на Кръстева на английски език, Леон С. Рудиез, е по-директен, цитирайки българския ѝ произход като източник на неконформистката ѝ „умонагласа“. Той смята, че тази умонагласа „…я е предпазила от безкритично приемане“[877] на която и да било мода. „Статусът ѝ на чужденка“, продължава Рудиез, „се оказва ценно качество във Франция; той би трябвало да бъде ценно качество и в тази страна [САЩ].“[878]

Макар и критиката да смята, че бъдността ѝ на българка и жена в Париж е помогнала на Кръстева да развие подривния си дискурс, самата тя бърза да отрече както българската си идентичност, така и балканския национализъм. В три наскоро преведени сборника с есета и интервюта по въпросите на национализма и европейската субективност, Нации без национализъм (1993), Кризата на европейската тема (2000) и Бунт, каза тя (2002), Кръстева, обяснявайки кои са причините за това отхвърляне на българската ѝ идентичност, пише, „…полезно е да бъдеш космополит, когато идваш от една толкова малка страна като България…“[879] и „аз съм от ония хора, които се ужасяват и отхвърлят идеята за Volksgeist (народен дух), произхождаща от редица мислители, сред които са Хердер и Хегел“.[880] Тя се безпокои от съживяването на Volksgeist-а в източна Европа: „…този Volksgeist ме кара да се чувствам объркана от националистическия бум сред източноевропейските народи в наше време…“[881]

Разбирането на Кръстева за пост-комунистическата ситуация в източна Европа като цяло, и особено на Балканите, следва плътно теорията на Хана Арендт, според която, след Наполеон, два вида национализъм са разделяли Европа. Докато „гражданският национализъм“, представян от Франция, притежава силна рационална и законова база, както и дълга история на публично обсъждане, „племенният национализъм“ се базира на силни колективни, мистични чувства, които обикновено заместват законовия авторитет и подкопават гражданските и човешки права.[882] Живеейки и работейки в една нация, която служи за пример за „гражданския национализъм“, Кръстева обявява себе си за „космополит“ и отхвърля връзката си с родната страна, която за нея представлява – заедно с други балкански нации – „племенния национализъм“ и една нова хегемонна заплаха срещу гражданското общество. По такъв начин, подобно на Арендт, чиято политическа теория тя силно уважава и в която вярва безусловно, Кръстева приема политическата и културна двоична етика на „гражданската“ срещу „племенната“ европейска идентичност и, заедно със Самуел Хънтингтън, тегли цивилизационната разделителна линия между Изтока и Запада.

В есето си „Българийо, страдание мое“, публикувано след падането на комунизма и в началото на новите кървави конфликти в бивша Югославия, Кръстева описва едно рядко посещение в родната си страна след колапса на комунизма. Тя открива два особено дразнещи и вътрешно свързани дразнители – мръсни улици и мръсен национален език. За нея и двете неща са симптоматични за социално безредие и липса на реална национална идентичност. Тя се оплаква от пост-комунистическата естетика на публичното пространство, черните пазари и „боклука и мухите“ по улиците на София. Но още повече се оплаква от „липсата на вкус“, разкривана от жалкото състояние на националния език. Когато българите започват да превеждат Шекспир и Достоевски, Фокнър, Бекет, Натали Сарот, Барт, Фуко, някои неща от самата нея, „стана ясно“, пише Кръстева, „че няма достатъчно думи, и така те напъхаха в този беден език на чувствителни селяни и наивни мислители цял арсенал от безвкусни и лишени от корени чуждици“.[883] Когато „чуждите думи, леко модифицирани чрез прибавянето на наставка“, бъдат изписани на кирилица, те „предизвикват съжаление“ и пробуждат „мигрена у така наречената култивирана публика“.[884] За Кръстева вандализмът, долнокачествената потребителска естетика, нелегалната икономика, политическата корупция и културното плагиатство – общи черти на пост-комунистическите общества – са все признаци на варварство и като такива предотвратяват каквато и да е възможност за социална щедрост, любезност и национален вкус. Тя формулира един принцип на гео-естетика, който разделя европейските нации на такива, като Франция, които притежават естетика на публичната сфера и други, като България, които я нямат.

Принципът за гео-естетиката на Кръстева, продължение на „същинската политика на дискурса“ на Арендт, постулира, че дадена нация е политически обект на ред само до степента, в която тя постига естетическо единство сред гражданите си – тоест притежава национален „вкус“. Франция, разбира се, е естетическата нация par excellence и водещият пример за този принцип. „Френският вкус“, пише тя, „е акт на учтивост сред хора, които споделят една и съща реторика – едно и също натрупване от образи и фрази“, и макар че „всяка личност принадлежи към своето семейство, клан от приятели, професионална клика, всичко това е закотвено в езика“; хората от различните кланове споделят „един и същ набор от прочити и разговори“, което, от нейна гледна точка, е пример за „стабилно общество“.[885] Френското чувство за съпринадлежност е „вкоренено в езика, в един начин на живот и в неговата хармонизация на споделени нрави, наречени френски вкус“.[886] Що се отнася до изкуството на живота, Кръстева дори твърди, че Франция трябва да бъде разглеждана като естетическия водач на света:

Аз приютявам тялото си в логичния пейзаж на Франция, подслонявам се в добре поддържаните, удобни и усмихнати улици, потривам рамене с нейните странни хора – те са резервирани, но просветени и проникнати от една непроницаема интимност, която е, общо взето, учтива. Те са изградили Нотр Дам и Лувъра, завладели са Европа и голяма част от земното кълбо, а след това са се върнали обратно вкъщи, защото предпочитат удоволствието, което върви ръка за ръка с реалността. Но, понеже предпочитат удоволствията, които реалността им позволява, те все още считат себе си за господари на света, или във всеки случай велика сила. Един подразнен, снизходителен, очарован свят, който изглежда готов да ги следва. Да ни следва.[887]

Също като Арендт, Кръстева теоретизира полиса и неговите граждани като въодушевявани от акта на речта и конструкцията на определен наратив. Чрез наратива, чрез мрежата на речта, се поражда истински интерес към политическото действие, а полисът се саморегулира. Както за Арендт, така и за Кръстева, тези условия са незаменими за запазването на гражданските общества и европейската демокрация. „Боклукът и мухите“ по улиците на София, както и замърсеният български език, говорят за липса на inter-esse[888] (за да използваме понятието на Хайдегер) сред гражданите, за да действат в полза на всеобщото благо. Наративът не само поражда интерес към политическото действие, но освен това, в и чрез разказването на истории, прави възможно задаването и отговарянето на въпроса „кой съм аз?“ Липсата на наратив е опасна, понеже тя прави формирането на гражданска субективност невъзможно. При липсата на гражданска идентичност, най-вероятно е на преден план да излезе Volksgeist-ът, тоест нещата да бъдат определяни от насилническия национализъм, с присъщата му липса на разграничение и невъзможност за конструиране на критични субекти. Както смята Кръстева, „…тези опущения на вкуса са просто окончателния признак за жалката капитулация на народа (а и толкова много други) пред новия световен ред…“.[889]

Кръстева, подобно на Арендт, разглежда полиса и фактора на гражданина в него, като задвижвани от акта на разказване. За разлика от Арендт обаче, Кръстева вярва, че при липсата на наратив, на национален „вкус“, животът не си струва да се живее, понеже е сведен до простичкото „zoon“.[890] По този начин, за нея липсата на естетика в публичната сфера на днешна България изключва каквато и да е възможност за формиране на гражданска идентичност, и така се превръща в причина за нейното „страдание“.

Без съмнение Кръстева, заедно с Арендт, гледа към гръцкия полис и гръцката философия в търсенето на модел за модерната национална държава, където естетиката на единичния и политиката на публичното пространство се смесват в изкуството на живота. Нека обаче си припомним, че в Орестията богинята Атина, направляваща първата демокрация, убеждава гражданите на Атина да пренасочат племенната си отмъстителност от собствените си вражди към „чуждия“, който живее в периферията на града, за да могат по този начин да осъществят върховенството на закона и да направят себе си красиви и желани за останалия свят. „Демокрацията“ винаги е обвързвала естетиката на публичната сфера с организираното насилие по периферията. Като консервативен културен аналитик и модел за Кръстева, Самуел Хънтингтън отбелязва: „Западът е спечелил света не чрез превъзходството на идеите или ценностите си, а по-скоро чрез превъзходството си в прилагането на организирано насилие“. Кръстева гледа на българите като на политически екскременти, един вид низвержение на полисния супер-Аз, без да взема под внимание „организираното насилие“, което решава кой е образован и красив, и кой не е. Нейната гео-естетика и политиката на националния „вкус“ се обляга на непризнатата екскреционна[891] логика, която заплашва организираното насилие на „демократичната“ национална държава и на дуализма между вкуса и отвращението.

Двоичността на вкуса и отвращението обаче не винаги е следвала разделителната линия между цивилизацията и варварството. В Рим жените са мажели лицата си с човешки екскременти, за да запазят свежестта на кожата си; в Египет женската истерия е била лекувана чрез вдишване дима на овъглен крокодилски тор, а екскрементите на този гущер са били в Египет както козметичен продукт, така и опосредстващ елемент в божественото обвързване между писанията и лайната. Казано другояче и, за да изясня критическата си позиция относно гео-естетиката на Кръстева, под нейната цивилизационна линия между „френския вкус“ и балканските „боклук и мухи“ тече поток от преобърнато обозначаване.

За да разкрия това съотношение на значенията, ще се обърна към един друг, по-малко известен френски естет, Доминик Лапорт,[892] и неговата кратка студия История на лайната. За разлика от Кръстева, Лапорт подхожда към въпроса за френския вкус исторически, критично и – за да цитираме тук Дейвид Уилс – изотзад. Той твърди, че пораждането на модерната власт има началото си в естетиката на публичната сфера и в нейните граждани – като и двете неща, според Лапорт, са следствия от прочистването на човешки екскременти. Кръстева подхожда към въпроса за националната естетика фронтално, чрез историята на съзнанието от Аристотел до Арендт, и в един дискурс, който вече е превърнал управляването на човешкото тяло (както твърди Мишел Фуко) в удоволствие на чистия дискурс върху тялото. Лапорт се противопоставя на фронталния подход, въвеждайки човешките екскременти като естетически индикатор изотзад. Основният му пункт е, че по същия начин, по който лайната са били почистени от улиците на Париж, за да се облагороди общественото пространство, така и френският език е бил прочистен, за да се облагороди обществения наратив. През 1539 крал Франсоа издава указ, че парижките улици трябва да бъдат почистени от лайна. Указът съвпада по време с усилията на Кралската академия да се обалгороди френския език чрез систематичното му прочистване от остарели латински думи. „Латинският език е застоял“, пише Лапорт. „Той мирише на бездейна схоластика и застояли класни стаи, на езотерика и съмнително знание“.[893] По-нататъшни прочистващи мерки, както на обществените места, така и на езика, са предприети по време на републиката. Езикът е промит и надзираван полицейски, така че да не е нужно никой, който го говори, „да се страхува да си изцапа устата“[894], както се изразява един френски законодател.

Пол Елюар обобщава поетически хигиеничния произход на властта: „Езикът говори и пита: ‚защо съм красив?‘ Защото господарят ми ме къпе“. Лапорт твърди, както го прави и Кръстева, че формирането на националната естетика е от решаваща важност за френската власт – първо като абсолютна монархия, а после като република: „Без господар, човек не може да бъде пречистен. Пречистването, дали чрез огън или чрез слово, чрез кръщение или смърт, изисква подчинение пред закона“.[895] Когато Кръстева поучава българските автори и преводачи, „Осмелявайте се да си измисляте думи, но не без идеите, които ви липсват; накъсвайте дългите изречения с чужд синтаксис, за които не притежавате мисълта; променяйте ритъма; не оставайте на нивото на елементарното, но и не подражавайте на триковете на онези, които, за разлика от вас, идват от един будоар и барок, от който си нямате представа“,[896] тя се опитва да „окъпе“ българския език и да обяви себе си за негова господарка по същия начин, по който Кралската академия е прочистила френския език.

Кръстева изисква кастрацията на българския език чрез прочистването на думи от чужд произход по същия начин, по който френският език е бил прочистен от латински думи. Говорейки психоаналитично, тя иска да превърне българския език в жена, в девственица. Но в това има нещо много мръсно. Когато Ролан Барт пише, „…когато са написани, лайната не миришат“, не се ли позовава той на един вид неизбежен представителен пуританизъм, който принуждава езика да отрича онова, което обозначава, именно защото се опитва да го облагороди и пречисти? Няма ли тук хигиенно взаимоотношение между знака и неговия предмет? И не работят ли синтаксисът и думите като един вид представителен дезодорант? По този въпрос Лапорт пише:

Защото, макар че елиминирането на екскрементите може и да е предусловие за красотата, красивото върши нещо повече от това просто да постави себе си на мястото на екскремента. По същия начин, по който перлата се нуждае от калта, която я поражда, езикът на краля – чистият език с девствена сила – е породен от низките езици, от отпадъците и общуването, на които той е еквивалент“.[897]

Фройд се позовава на тази логика на преобърнато обозначаване в своя анализ на южнославянските народни разкази за сънища, в които той открива добре известната символична връзка между „лайна“ и „злато“.

В сънищата, преразказани от фолклора, на златото се гледа по най-недвусмислен начин като на символ за лайна. Ако спящият изпитва нужда да се изходи, той сънува злато, съкровища. Дегизирането на съня, предназначено да го подведе да задоволи потребността си в леглото, обикновено прави така, че купчината екскременти служат като знак, маркиращ мястото, където ще се открие съкровището; с други думи сънят – сякаш със средствата на някакво ендоскопично възприятие – твърди директно, ако и в преобърната форма, че златото е знак или символ за изпражнения.[898]

За Фройд потискането и сублимацията на аналната еротика е необходимо за цивилизационния процес – и тази сублимация изплува в сънищата, когато преобърнатият индикатор, златото, символично представя лайната (или аналната еротика). Същата тази логика може да бъде приложена към двоичните цивилизационни и хигиенични противопоставяния на Кръстева, разкриващи всъщност, че всяко от тях е заплашено от собствената си противоположност, и по такъв начин превръщайки девствения език в мръсница, и обратно.

Фройдовата теория за сублимацията и аналната еротика всъщност притежава немалко значение за развитието на балканската скатологична[899] идентичност. Той твърди, че балканските народи притежават склонност към анална еротика, която възпрепятства сублимацията и цивилизационния процес.[900] Самият той няма директен аналитичен контакт с Балканите. Неговите източници на информация са етнографски сборници от народни разкази за сънища, най-вече от списанието Anthropophyteia, издавано от Фридрих Краус. С други думи, контактът на Фройд с Балканите е опосредстван чрез цели нива на представяне, към които той прибавя собственото си психоаналитическо ниво. Но към тази интервенция на представянията има и едно важно допълнение. Той намира, че фолклорните анекдоти за сънища са значително по-плодотворна почва за анализ на съновните символи, отколкото самите сънища, които прикриват значението си и се поддават на интерпретация само при огромни трудности. В своите анализи на съновните разкази той интерпретира символиката им психоаналитично, тоест като изпълнение на скрити желания и задоволяване на потиснати нужди. Сериозният тон на анализа му е донякъде несъответстващ на разказите, които първоначално са предавани като комични анекдоти.

Нека да разгледаме следния сън, взет от фройдовата колекция от южнославянски народни разкази:

Двама господа пристигат в хотел, вечерят и пият, след което искат да си лягат. Те питат стопанина за стаи. Тъй като всички стаи са заети, стопанинът им отстъпва собственото си легло, в което те трябва да спят заедно, а самият той ще си намери друго място за спане. В съня си единият от двамата вижда дух, който пали свещ и го повежда към гробищата. Портата на църковния двор се отваря и духът със свещта в ръка, следван от мъжа, пристъпват до гроба на млада девица. Когато стигат до гроба, свещта внезапно угасва. „Какво да правя сега? Как ще позная утре кой е гроба на девицата“, пита мъжът в съня си. След това му хрумва спасителна идея, той изува гащите си и се изхожда върху гроба. Тъкмо когато е свършил, другарят му, който спи до него, му залепя първо един шамар, а после още един, по другата буза: „Ще ми сереш право в лицето, а!“[901]

Фройд предлага следната интерпретация: спящият знае, че леглото не е място за изхождане, поради което в съня си той кара самия себе си да бъде подведен от личност-дух, който му показва място, на което може да задоволи потребността си. Духът води човека през нощта със свещ, така както прислужник би водил посетител към стаята за гости. Внезапната промяна на ситуацията обаче озадачава Фройд; защо духът води посетителя към гробища, в които той осквернява гроб? „В края на краищата“, продължава Фройд, „тези елементи изглежда нямат нищо общо с потребността от изхождане и символизирането на лайната чрез злато“.[902] Анализът на Фройд спира тук, но той добавя, за целите на възможен бъдещ анализ, че трябва да имаме пред вид факта, че в съня „…двама мъже спят заедно“, и че „…тайнственият елемент на призрачния водач е свързан с жена“.[903]

Тук ще предложа собствения си анализ на този сън и при това ще разглеждам южнославянския съновен разказ не като продължение на теорията за несъзнателното, а като комичен разказ, предназначен да предостави удоволствие както на разказвача, така и на слушателя – какъвто той сигурно е бил за онези, които са го създали. Самият Фройд твърди, че вицовете за лайна ни карат да се смеем, защото за миг това ни позволява да се насладим на лайната си по начина, по който сме го правили като деца. И тъй като тук говорим за „балкански лайна“, аз ще се опитам да направя анализ, който е в съгласие с психологията на здравия разум. Сънят разказва за двама славяни, които прекарват нощта в едно и също легло. Това може да са били сърбин и хърват или двама бугари. Използвам „бугари“, славянската дума, а не „Bulgarian“, английската, защото в действителност английската дума „bugger“ (содомит[904]) е извлечена от „Bugar“. Това е важен етимологичен детайл, защото той подсилва намека на Фройд за хомоеротични желания между двамата спящи мъже (нещо, което според Бранка Арсич се намира в психическото ядро на балканския национализъм). За да продължим етимологическата нишка, думата „slovenly“, която означава „мързелив и мръсен“ според Оксфордския речник на английския език, всъщност води началото си от „Slovene“[905]. Изглежда, че Оксфордският речник участва в конспирация за създаването на лингвистична хегемония, която допринася за себе-увековечаването (self-essentialization) на балканската лайняна идентичност. Сънуващият изпитва нужда да се изходи, но е прекалено мързелив и неохотен да напусне топлата прегръдка на хомоеротичните удоволствия и да излезе навън в студената, тъмна нощ. Възприятието на разказвача/сънуващия отговаря на характеристиката, която Кръстева дава на сънародниците си българи, когато им казва „искате всичко, ако само бихте могли да го проспите, да го измързелувате, извъртите, изманеврирате, измамите…“[906] Тя приема липсата на хигиенична дисциплина и естетическа воля буквално, сякаш те са естествени, а не представителни, условия.

Има и още един елемент, касаещ нашата интерпретация на съновния разказ, който е свързан с терапията, предписвана от Кръстева на Балканите, а също и с трудностите на балканското Просвещение. Носейки се над Балканите през мрака на тяхната култура, Кръстева, много подобно на духа със свещта, показващ пътя на Просвещението, би искала да доведе Балканите до мястото на девствеността, на златото – до Франция. Тук, на това окончателно и спасително местоназначение, балканският спящ маркира мястото с лайната си, за да може да го намери, когато се пробуди. Но пълнотата на затруднението му се разкрива чак в края на съня. Когато се пробужда от приятния сън, моментът на спасението води до неволното изхождане в лицето на съседа-балканец – истинския смисъл на балканското Просвещение.

„Балкански лайна“

„Дръжте лайната си“, заявява френският монарх. „Изхвърляйте ги само в късна нощ. Изнесете свинете си там, където не се виждат, извън градските стени, инак аз ще ви хвана, вас и вашите притежания, ще погълна дома ви в обширната си кесия, а тялото ви ще затворя в тъмницата си“.[907] Чрез едно цивилизаторско негодувание, криминализацията на лайната и премахването им от публичната сфера е превърнало Франция в естетическа империя. В съответствие с проекта на Лапорт за подновено въвеждане на „лайната“ в културния дискурс, ние можем да зададем въпроса (перифразирайки Боб Дилан) „Къде отидоха всичките лайна?“ А къде всъщност? Изобилието от лайна, очевидно навсякъде в обществените тоалетни по Балканите, може би ще предостави отговор на този въпрос. На Балканите може и да липсва традиция на либерализъм и публична сфера, но те са най-либерално настроените и най-публично-ориентирани от всички европейски народи, когато стане дума за производството на лайна. Ако френският либерализъм, следвайки фройдовата теория за цивилизацията, води началото си от жертването на аналните удоволствия в името на красивото и уредено общество, както и субективността на чистотата и липсата на миризми, то следва, че балканският либерализъм трябва да следва от липсата на такава жертва. Неспособността да се потиска и сублимира, както Кръстева отбелязва с нейното психоаналитично око, правят улиците на Балканите мръсни, а хората, които вървят по тях – непривлекателни.

Ако Кръстева е права когато твърди в Силата на ужаса, че в пред-дискурсивните общества изхождането е един вид „изписване на реалното“, то може би ще се наложи да преразгледаме собственото си разбиране за балканските лайна. Всеки, който е имал привилегията да влезе в балканска обществена тоалетна, с готовност ще потвърди, че това е естетически ужас. Дали да не обвиняваме балканските крале/царе, които, за разлика от френския, са пропуснали да арестуват поданиците си за това, че не се грижат за лайната си? Един сръбски крал, чиито поданици са известни с това, че са дестилирали ракия от лайна, веднъж се оказал (като отмъщение за историята, както и за недостатъчната хигиенична отговорност на краля), буквално заровен в лайна, след като дъските на пода в дворната му тоалетна били саботирани от враговете му. Бил окъпан също като френския език. Условията в обществените тоалетни по Балканите днес са ужасяващи.[908] В тях често липсва тоалетна хартия, водата тече неконтролируемо, но най-сериозният проблем е, че лайната нерядко са либерално разположени около тоалетната дупка. (Тоалетните тук са от вида, при който човек кляка и се цели със сляпа задница към една централна дупка). Това е не само практически проблем, но и философска главоблъсканица. Защо да не се сере в дупката? Това липса на хигиена и подходящо възпитание ли е, липса на наратив (както Кръстева без съмнение би казала), или нещо по-сериозно и зловещо? Дали в случая не става дума за някаква по-висша логика на култура, целяща да поддържа публичните тоалетни като места на естетически терор?

Един сръбски поет, Александър Ристович, може да ни даде тук поетичен отговор със стихотворението си „Дворната тоалетна в метоха“:

В задната част на метоха

има малка тоалетна

с полуотворена врата и вечерни посетителки

Докато едната е вътре,

другата чака реда си

с нос, забит в книгата.

И докато първата излиза,

оправяйки одеянието си,

лицето ѝ почти сияещо,

другата пристъпва вътре,

поглежда в безукорната дупка,

треперейки от ужас

че онова, което лежи на дъното

може да подскочи към лицето й

и да остави следа по изчервената ѝ буза

във формата на дяволски кръст.

Веднъж ми разказваха една история за млада американска преподавателка по английски, която, пристигайки за интервю за работа в Американския университет в Благоевград, избухнала в сълзи когато ѝ се наложило да ползва тоалетната, но се страхувала да пристъпи вътре. Също като ония, които се страхуват от тъмното пространство в стихотворението на Ристович, тоалетната се превръща в място на метафизичното въображение, проектирано върху черната дупка. По такъв начин онова, което изглежда като липса на хигиена, може да се окаже случай на хейдегерова метафизика in situ[909], при която обществената тоалетна изпълнява функцията на оракул, пред който пред-грамотните поданици треперят, ужасени от черната дупка като от един вид бездна на битието, отворен процеп в реалното. Между тъмната дупка и лицето на монахинята, между демоничните лайна и девствената чистота, лежи ужасът на бездната от тоалетната яма. Ако историята на Запада, както твърди Хайдегер, е историята на изоставеното битие, тоест историята на чистите тоалетни, то тогава срането на лайна близо до, вместо вътре в, тоалетната дупка, е един вид хайдегерова съпротива срещу модерността. Едно ново отваряне на Битието, ново вслушване в аналния логос. Или може би пред-наративно изоставяне на Западното изоставяне на битието.

Кръстева може и да признава тази гледна точка, като се има пред вид собственото ѝ предпочитание към фронталния анализ. Но, благодарение на Лапорт и на един комичен Фройд, ние сме в състояние да пробудим във въображението си един стратегически дискурс върху инверсията на балканската идентичност по отношение на френския вкус и да ги съотнесем символично по начина, по който Фройд съотнася лайната и златото. Балканските лайна по пода на тоалетната са символично аналогични на френското миризливо сирене върху красиво подредената маса; първото е неядливо сирене; второто – ядливи лайна. До степента, до която Кръстева се обляга на фройдовата теория за потискането, сублимацията и пожертването, за да представи Балканите като по-малко цивилизовани, тя възпроизвежда психоаналитическата символична двоичност на лайната и златото – с балканските опущения на вкуса като лайна и френския вкус като злато, и по такъв начин излага позицията си на подривна инверсия. Същата логика може да бъде приложена и по друг начин, за да се дестабилизира позицията на Кръстева. Тоест, подразбираната сериозност на последствията от нормалността и културното превъзходство може да бъде обърната срещу самата себе си – да бъде превърната в комедия. За тази стратегия съм задължен на ницшевия призив към осмиване на властта като начин за смъкване на маската ѝ, както и на отношението на Карл Краус към психоанализата като комедия на субективността, а не наука. И двамата, заедно с моята балканска предразположеност към лайната, би трябвало да ви приканят да се насладите на един миг анална контра-хегемония, насочена против фронталната гео-естетика на Кръстева.

За да се завърнем към анекдота, с който започнах този текст, забележката на сръбския войник „всички ние сме балкански лайна“, на пръв поглед изглежда като перфектен пример за балканското варварство на Кръстева, за една пред-наративна култура, потопена във вулгарност. Струва си обаче да се отбележи, че сърбинът доброволно поставя себе си на дъното на предписваната от нея културна йерархия. Всъщност сръбският войник артикулира много акуратно собственото си място в йерархията. Именно като потвърждава своята „лайняна“ идентичност, той по тайнствен начин активира йерархичните и хигиенични условия на вече наличната балканска репрезентация. Тази фекална себеидентификация потвърждава факта, че сръбският войник е овътрешностил хигиеничния недостиг на Кръстева като идентичност на фронтовата линия. Иронично, този факт противоречи на собственото твърдение на Кръстева за сръбския фашизъм. За разлика от фашистите, които дефинират собствената си висша идентичност чрез ясни, хигиенични понятия, сръбското потвърждение на тази фекална идентичност потвърждава неговото разбиране за това, че самият той представлява онова, което Гьоте нарича в края на втората част на Фауст „остатък от земята“ или Erdenrest.

Но тук има и едно друго важно наблюдение върху онтологията на балканската идентичност. Националната идентичност на Франция се появила в резултат от борбата ѝ срещу Германия в различни войни. Балканската идентичност, от друга страна, се появява, за да използваме думите на Грамши, като „спонтанно подчинение“ към установената европейска хегемония на репрезентацията: „Всички ние сме балкански лайна“. В този смисъл балканските идентичности не са феноменално „реални“, а винаги опосредствани от един дискурсивен не-опит, и следователно винаги чудати (queer). Това би трябвало да обясни защо едва напоследък, чак след появата на шедьовъра на Мария Тодорова, Въображаемите Балкани,[910] самите Балкани постепенно започват да осъзнават чудатостта на собствените си „технологии на Аза“. Нейната книга призовава не към някаква пан-балканска идентичност, а към себе-не-увековечаване (self-de-essentialization) на балканската идентичност и приемане на тази идентичност винаги условно, критично и в отношение към историята на нейния дискурсивен източник.

Човек трябва наистина да се диви на това как една теоретичка на отхвърлянето и на езика като Юлия Кръстева е станала жертва на такова невежество по отношение историята на родния ѝ език и си е позволила да прегърне една от най-мрачните културни теории. От една страна, тя поставя наратива и репрезентацията в центъра на полиса. От друга, тя е напълно невежа за теориите на езика и сложностите на културното представителство. В действителност тя не се занимава нито с естетическите полярности, нито с цивилизационните разделителни линии, а само с единството на езика, който е приела. Френският език, толкова обичен за Кръстева, подобно на младото момиче, описвано от Маркс, което продава тялото си в замяна на зестрата, която ще бъде гаранция за девствеността ѝ по време на брачната нощ, може да създаде девствен „вкус“ единствено като се превърне в мръсница. По такъв начин онова, което е било описано като външен обект, лайната, се превръща реално във вътрешен символичен характер на цивилизационната и лингвистична чистота на Кръстева.

И, в заключение, ще се обърна към въпроса защо все пак пиша това фекално изследване. Хана Арендт, обсъждайки своята еврейскост, или, както тя я нарича, „атакувана идентичност“, дава някои съвети, които могат да бъдат приети като универсален метод за репрезентативна контра-хегемония в постколониалния свят. Тя казва така: „Ако човек е нападнат като евреин, той/тя трябва да се бори като евреин/еврейка!“ Или, за да преведем това за атакауваната балканска идентичност: „Ако човек е атакуван като лайна, той/тя трябва да се бори като лайна!“ Но не е нужно тази борба винаги да бъде навъсена, отвратителна и лишена от удоволствие. Напротив, тя дори може да бъде своеобразно удоволствие. Комичният Фройд има последната дума по тази тема. В изследванията си на балканските народни разкази и високата си оценка за „грубата любов към истината“ на балканските народи, той стига до заключението, че за мъжете и жените, които не могат повече да се сношават „все пак си остава удоволствието на срането“.[911]

Източник

Душан Биелич е преподавател по криминология в Университета на Южен Мейн, САЩ. Областите, в които работи и публикува, включват етнометодология/наука, медии и култура. Той е издател и редактор на известния сборник Балканите като метафора, преведен и на български език.

Коментари (45)

- 28-02-2013|Златко

Продължавам да смятам, че всеки от нас има право на собствен избор при определянето на идентичността си, ако и най-обичайният резултат от прекомерното настояване „не, аз НЕ СЪМ (част от) това и това“, най-често да се оказва именно този тип изложеност на (заслужена) критика от вида, който ни представя този толкова полемично-заострен текст. Не познавам достатъчно работите на Юлия Кръстева, за да мога да кажа каквото и да било в нейна подкрепа, макар и да намирам някои от твърденията на Биелич очевидно прекомерни (Самуел Хънтингтън като „модел“ за Юлия Кръстева? Give me a break!)

Най-важният резултат от този текст все пак си остава този, че той пробуди силно любопитството ми към живота и работата на тази жена, поради което най-после започнах да наваксвам и запълвам тази непростима дупка в образованието си. За съжаление силно непрактичният ми френски език ме държи на почетно разстояние от възможността за реално докосване до мисълта ѝ – принуден съм да чета всичко в преводи, инак ще са ми нужни години. Но дори и така усещането за силна раздвоеност, поне що се отнася до тази най-интимна сфера на всеки от нас, идентичността, ми се натрапва непрекъснато, може би под влияние на тази тук толкова доминантно написана статия. Прави ми впечатление, във всеки случай, очевидната промяна във външността на Кръстева откъм младите ѝ години насам. От мургавичкото, чернокосо нашенско момиче, в което човек може да подуши сънародничката от километри, днес се е получила изрусена, силно побледняла френска матрона, която буквално излъчва достолепие и авторитет от един вид, срещу които самият аз, оставайки си подривен балканец, може би по липса на реална алтернатива, настръхвам инстинктивно, щом само го почувствам.

Дали всичко това означава, че съдбата ни все още си остава съдба на хора, някак по дефиниция предопределени да подкопават устоите на утвърдено-западното, ако биха искали да останат верни на идентичността, с която са се родили, или все пак някой ден ще дойде време, в което и нашите наследници ще се ужасяват пред нечии лайняни битиета по същия начин, по който Кръстева се ужасява от нашето с вас такова? И до каква степен е възможно човек да се идентифицира с всичко това, без същевременно да губи себеуважение и достойнство при – вече силно неизбежната – ежедневна среща със Запада, самият той пък силно натопорчен да обяви за мярка на всичко собственото си днешно битие, произлязло от същите тия лайна, само че поизчистени още преди векове? (Казват, че било достатъчно само малко да се зачете човек в Лутер, за да се сблъска с лайната – в случая немски – които изглежда са една от основните метафори в писанията на великия реформатор).

Тъжно ми е малко днес, някак мрачно и потиснато, може би защото откривам за кой ли път собствената си неспособност да се претопя в чуждото и пречистя от „балканското“ по начина, по който го е направила Юлия Кръстева. Гложди ме дребна, човешка завист. Защо съдбата ми се оказа така неразривно свързана именно с този малък, незначителен език, на който дори и нечовешките крясъци нямат особен шанс да бъдат чути по-далеч от ГДР, тоест Горна Диканя, Радомирско? И защо се чувствам осъден да прекарвам времето и влагам енергията си в нещо, чиято същност Биелич разкрива така безпощадно в това есе – срането в лицето на събрата-балканец, което според него е същността на балканското Просвещение? За чудене ли е, след всичко това, че вместо потупване по рамото и „браво“, онова, с което се сблъсквам ден след ден, са все същите шамари и все същото „Ще ми сереш право в лицето, а?“, за което говори и Биелич?

Съдба балканска, лайняна… Боже, давай сили, поне да не се удавим в тоалетната!

- 01-03-2013|Историк

А дали Майкъл Игнатиеф действително е успял да разбере какво точно му е казал „сръбския войник“? Дали пък наш Майкъл не е „разбрал“ казаното прекалено буквално?

Защото аз силно подозирам, че „подразнен от цялото тъпо разпитване и в желанието си да го приключи“, този войник на практика е казал на своя толкова „европейски“ събеседник следното:

„Знам какво искаш да чуеш от мен, знам. Знам каква е твоята гледна точка: Всички ние сме едни и същи балкански лайна – и нищо повече. Ти това мислиш за нас – и това и ще напишеш в книгата си – независимо какво ти говоря аз сега.“

И симетричната формула на Аренд („Ако човек е нападнат в качеството му на еди-какъв си, то той трябва и да се отбранява пак в същото си качество“) е наистина общовалидна.

Виждаме подобна симетрия на „нападките“ и „отбраната“ още в текста на нашия Паисий.

Ето у Паисий как стои „атаката“ срещу българското:

„Но поради що ти, глупави човече, се срамуваш от своя род и се влачиш по чужд език? Но, рече, гърците са по-мъдри и по-културни, а българите са прости и глупави и нямат изтънчени думи. Затова, казва, по-добре да се присъединим към гърците.“

– и ето как (отново от позицията на атакуваната „простота“) Паисий формулира „защитата“ на българското:

„Ти, българино, не се мами, знай своя род и език и се учи на своя език! По-добра е българската простота и незлобливост. Простите българи в своя дом приемат и гощават всекиго и даряват милостина на ония, които просят от тях. А мъдрите и културни (гърци) никак не правят това, но и отнемат от простите и грабят несправедливо и повече грях, а не полза ще получат от своята мъдрост и култура.“

- 01-03-2013|Даниел

„Ако човек е нападнат като евреин, той/тя трябва да се бори като евреин/еврейка!“ – това го разбирам. Мога да приема подобна форма на съпротива (по-късно Гаятри Спивак го нарече „стратегически есенциализъм“).

Но да те нападнат като балканец, а ти да се бориш като лайно…

Това по-скоро ми прилича на самоколонизация.

Както беше казал Кърт Вонегът, ние сме това, на което се правим, така че трябва да внимаваме на какво се правим.

Иначе много интересен текст. Благодаря, Златко, за превода.

- 01-03-2013|Златко

А дали наистина Биелич се прави на лайно, Даниеле? Щото красотата, както всички знаем, нерядко се намира в окото на наблюдателя…

- 01-03-2013|ц

Впрочем, Игнатиев се осра на парламентарните избори в Канада, до степен историческа за либералите… Иначе, типичен харвардски интелектуалец, с руска/украинска до корена все още душа, без какъвто и да е шанс за успех сред студенокръвните канадски wasps… Статията супер, коментара на Златко, също супер… нямал съм причина да чета Кръстева, ей сега вече имам.

- 01-03-2013|Джони

Тоя очистен френски вярно е факт, обаче пък вместо псувня все за лайна говорят и ми е интересно как Кръстева точно нас ни забърка в лайната, а не опита психоанализа на френското постоянно „мердене“, което можи би е свързано с това /да вкарам и аз наратив/, което ми спомена един френски емигрант, че по техните земи, за де пестят третия поред в семейството пуска водата в нужника. Интересно дали на средния френски еснаф, който по чехли си лочи божолето с осрани сирена, няма, да му приседне като чете подобни работи?

- 03-03-2013|B. Blagoev

Не мога без противоречиви чувства да се отнеса към автора. макар и професор, той не е могъл да се отърси от мръсотиите на професията, когато обсъжда морални категории. Позоваяването на Юлия Кръстева е много показателно. Тя дотам се гнуси от българския си произход, че в България не желае да говори на български, нещо като художноика Кристо?! Опитвал съм се да чета нейни Творби, напразно, те дори и на френски не са четими. Камо ли да са мъдри. Основният ѝ вкус е да се рови в мръсотиите и извращенията. Не виждам нешо особено общо с Арндт. Винаги съм се чудил че я издават, камо ли превеждат. Това е жена консуматор. Развела двама души за да се закотви във Франция, сега тя ни поучава, как Франзия е цивилизационния водач на света. Минало бешело, това отдавна не е така. Всичките напъни да се представят Балканите само като лайна са нелепи. Кръстева е описана като най-видният интелектуалец произлезъл от Балканите. Авторът криминалист забравя за Чоран, Йонеско, Цв. Тодоров, Казандзакис, Иво Андрич, Исмаил Кадаре, когато номинира Кръстева като единствена интелектуалка дошла в Еврепа от Балканите. Тя пък забравя, или не знае, че на български език има чудесни преводи и от Шекспир и от Достоевски, както до модернистите като Сартр и Борис Виан. Вярно е, че нашият език е с по малко собствени думи от английския и френския, но това не означава, не на него не може да звучи световен шедьовър.

Искрено не споделям мнемията на автора.

- 03-03-2013|Красимира Зафирова – „Гложди ме дребна, човешка завист. Защо съдбата ми

Любезни ми Златко, човек трябва да е подготвен (поне колкото Юлия Кръстева с френския/ френското), когато говори за ГДР (т. е. Горна Диканя, Радомирско)- от беглото споменаване разбирам, че ви липсва инициационна практика и езикова закалка.

Но както и да е, исках да се облегна (за по-сигурно) на Марк Аврелий – „Където и да живее, човек може да живее достойно“. Без съмнение този латински отдавна е изчистен от Кралската академия. Простото преместване в пространството не може да запълни празнините в душата

- 04-03-2013|Даниел – re:
Златко писа:

А дали наистина Биелич се прави на лайно, Даниеле? Щото красотата, както всички знаем, нерядко се намира в окото на наблюдателя…

Отговарям със закъснение: ясно е, че Биелич преувеличава иронично, за да обори Кръстева. Но използвайки нейната теза срещу самата нея, той все пак навлиза в лайняния дискрс и неговите категории. Това е проблемът с идеологията и детерминацията – Не е важно кой отбор играе по-добре, важно е на чий терен.

А иначе бих препоръчал на Биелич да посети тоалетните на open air фестивал където и да е в западна Европа. Там ще преоткрие нови измерения на екскрементната анархия, в сравнение с които Балканите ще му се сторят разочароващо буржоазни.

- 04-03-2013|Златко

Хм, предназначените за собствена консумация сравнения със Запада отдавна вече не вършат работа, тъй като е ясно както това, че навсякъде могат да се намерят примери за една или друга липса на цивилизованост, така и другото – че въпросът е не в това какво има и какво не, а в това какво преобладава. Просто изчисляване на вероятности и съотношения…

А инак синът ми, който всяка година се връща от фестивала във Wackenомазан до ушите с кал, си остава въпреки това страстен почитател както на твърдия рок, така и на фестивалите на открито. И баща му го поддържа, ако и да слуша тази музика най-вече в моментите, в които се терапира от една или друга челна среща с родното…

- 04-03-2013|Даниел

Какво значи „за собствена консумация“. Аз живея в това, което наричаме „Запад“ и съм част от Запада, участвам в определени сфери на академичния дискурс тук, и хората не си запушват ушите като им говоря.

Но дори и да не бях – Значи ли това, че всеки дискурс за Балканите, който ги третира като ненаакано пространство е твърде смотан и екстровертиран за да бъде разбран от останалите?

Ех, open air фестивалите са хубаво нещо, да:) Но и тук има поука. Синът ти се връща щастлив, защото за него Wacken не са тоалетните и екскрементите, а музиката, приятелите и т. н.

Същото е и с Балканите. Въпросът е къде ти е интереса, човешкото око е селективен орган, вижда каквото е научено да вижда, открива това, което очаква.

Да гледаш Балканите и да видаш „преобладаващото“ не е някаква природна закономнерност, а културно кондициониране. Всеки вижда своето „преобладаващо“.

КАкто ти самият каза, the eye of the beholder

- 04-03-2013|Златко

Ок, ок. Ценя коментарите ти, добри са и интересни. Но в случая просто не споделям мнението, че един поглед към задния двор на Балканите непременно е израз на комплексираност и липса на самочувствие. Ситуацията на всеки балкански човек и интелектуалец е усложнена до безкрайност от неизбежната нужда от баланс между правдивост и откровеност към самия себе си и останалите тук (неприкриване на реалността), и в същото време отказ от съгласие за набутване в типичните стереотипи на „Балканизацията“, както това се върши от Запада в продължение на минимум сто години вече.

Всъщност вълната от балканска съпротива срещу стереотипизацията е вече достатъчно силна и видима, така че едва ли има нужда да пояснявам особено дълго какво имам пред вид. И тази статия е за мен добър пример за баланс. Лайната са силно видима част от тукашната реалност – и отричането на този факт би поставило човек в сложната ситуация да се движи по ръба на отрицанието на елементарно видимото. В същото време аз не виждам в статията и следа от себе-отричане, дори напротив: тя е насочена ИМЕННО срещу себе-отричането на една от най-видимите световни интелектуалки от балкански произход. Според мен в случая ти оставаш по повърхността на проблема, като приемаш „лайнянаостта“ на дискурса, тоест речта на текста, за негова вътрешна характеристика, което според мен не е така. Човек трябва да има очи за реалното. Оттук нататък е въпрос на собствена вътрешна сила и независимост кой как ще се спасява от необходимостта да съвмести всичко това с (евентуалния) собствен оптимизъм и ненакърнено – доколкото това е възможно – самочувствие. Проблемът стои пред всеки от нас, независимо от това къде живее, и всички ние се справяме с него както можем. За мен това тук е пример за добро справяне, инак просто не бих го предлагал, разбира се

- 04-03-2013|Златко

А под „собствена консумация“ имах пред вид това, че подобен тип възмущение има шансове да постигне по-сериозна чуваемост единствено сред аудитория, която предварително споделя същата умонагласа, което в случая до голяма степен ще я определи като локална, местна. Външните наблюдатели едва ли ще се съгласят с този тип отрицание на отрицанието. Оттук и консумацията, която е собствена не като лично твоя, а като локално ограничена, сравнително местна. Така поне ми се струва…

- 04-03-2013|Гост

Пази, Боже, сляпо да не прогледне, щото ще удари кьоравото!

От стойкаджилък веднъж в присъствието на проф. Мирослав Янакиев и доц. Цанко Младенов разгърнах сп.“Тел Кел“ с главен редактор Ролан Барт, където имаше статии от Цветан Тодоров и Юлия Кръстева.

–Този път безвизовите багажи пътуват необезпокоявано от Изток на Запад…

Последва мълчание.

– И дума няма да се чуе за руската формална школа от 20-те години на ХХ век, Р. Якобсон, Ейхенбаум, В. Шкловски, Ю. Тинянов, М. Бахтин, семиотичната школа в Тарту…ти продължи…

Разговорът се вдълба за познатия маниер на французите да не цитират предходни постижения, като дейността в обкръжението на нашумялото списание е прекрасна илюстрация за ПАРАФРАЗА, която много често спеменават в изследванията си…

Беше време, когато Одисеас Елитис получи след сънародника си Йоргос Сеферис Нобелова премия, у нас Константин Павлов написа най-хубавите си неща, а проф. Мирослав Янакиев, преподавал на Цветан Тодорв и Юлия

Кръстева в Су“Св. Климент Охридски“, със собствени сили и осланяйки се на научната си нравственост, създаваше модерно езикознание у нас……

Него обругаха в Отечеството, въпреки че дори Юрий Лотман го защити с кратка бележка в номенклатурния „Лит. фронт“, а Николай

Хайтов публично размахваше сопа. Пилците ни в странство уякнаха и си загубиха пъпа както Зевс, а сега на Олимп хич и не щат да си спомнят къде са измътени…

Нека имат просвет и да им идва Слово!

Chuncho

P. S. А сега, напук врагу, си препрочитам Олга Фрейденберг, последните работи на Радосвет Коларов и Никола Георгиев. А Александър Теодоров-Балан, може би най-модерния за всички времена филолог у нас, който от сърце обича родното слово, знам почти наизуст. И за това подтик ми даде споменаване името на Юлия Кръстева.

- 04-03-2013|Даниел

Златко, не ме разбирай погрешно, аз харесвам текста и, не отричам балканските реалности.

Моята забележка не беше полемична и не иска да опровергава, тя е по скоро допълваща. Опивам се да кажа, че съществува гледна точка, от която лайната не са проблем, независимо дали ги има или няма. И че когато тръгнем да търсим идентичността си, е добре да я търсим в нещата, които на нас са ни важни, а не в тези, които са важни на Юлия Кръстева.

Истините са много. Бях в София преди две години през зимата, градът ми се стори много чист. Почти толкова чист като френския език на Кръстева:). Човек взима метрото, пазарува в REWE, и поне през част от времето се движи в стерилни пространства, в места, които биха могли да са навсякъде и никъде. Понякога се наслаждавах на удобството. Понякога обаче ме глождеше една нереализирана носталгия, и, да, в известен смисъл ми липсваше фекалния нюанс, онзи произвол на нещата, Сартровата „погнуса“, която същевременно е и наслада от битието.

Е, разбира се впечатленията ми са много субективни.

Новите идеи – поне с мен е така – се раждат в пукнатините. В нарушаването на монотонноста. Харесва ми къде живея, но редовно имам нужда да се гмурна в тръбата за да възстановя баланса. Мисля, че ми действа здравословно.

За целта ходя почти всяка година в Индия и се отдавам на скиталчество. Моите уважения към Балканите, обаче в екскрементално отношение Индия е… ехеее… в една съвсем друга лига…:) И е прекрасно. No kidding!

А сега да приключвам с бъбривостта, за да не злоупотребявам с форума.

- 04-03-2013|Олга – Незначителен език?

Златко, защо наричаш езика, на който пишеш незначителен и малък? И на какво се основава твърдението, че в българския има по-малко думи отколкото във френския? Звучи ми нелепо.

В критиката на Кръстева относно преводите може да има някаква истина, но тя по-скоро потвърждава липсата на „езикова закалка“ у преводачите, както пише Краси Зафирова по-горе, защото у нас, както по целия свят, като учиш френска филология, това става, уви, за сметка на българския.

Написах преди време едно есе именно за непознатото богатство на езика ни, виж го: http://liternet. bg/publish25/o_nikolova/ sykrovishteto. htm

Първите два параграфа описват именно преводач с твоята нагласа, а следващите, както и другото есе „На прага“ (пак там) показват защо тя е абсурдна.

Иначе статията ми хареса. Мерси.

- 04-03-2013|Златко

Просто такъв е личният ми опит, Олга (не вярвам някой да приеме това като опит за налагане на мнение). Всеки ден се сблъсквам с ограниченията на езика – не само родния, макар и най-вече. Не смятам, че в това има нещо обидно за българския език, нито пък опит за изкривяване на истината. Английският е единственият език с над 1.000.000 думи, според Джеймс Глийк и неговата книга „Информацията“. Следват го – на значителни разстояния – останалите големи европейски езици, с по около 300.000 думи по-малко. По този повод си струва да се помисли и може би напише някой и друг текст, тъй като обяснението за английската преднина, поне според Глийк, се крие в липсата на предразсъдъци от страна на англичаните и американците, които възприемат в езика си ежегодно по около 20.000 нови думи, откъдето и за каквото им потрябват. В същото време споровете за „чистотата“ на българския език и пазенето му от „чужди влияния“ продължават да бъдат изключително популярни сред народонаселението, пък и сред интелигенцията у нас. За чудене ли е тогава, че езикът ни си остава малък и сравнително слабо развит? Как се превежда думата „loser“ например? Не е „губещ“, защото оригиналът е съществително, а не причастие. Защо да не употребим тук логичното „губяч“, по примера на множество други нормално използвани в езика съществителни? Между другото, докато ние така си умуваме, хлапетата не се церемонят и си използват простичкото „лузър“. Не че имам нещо против това решение, опазил ме господ. Просто споровете около езика, подплатени от солидна доза прикривани страхове и комплекси (сакън, как може сами да признаваме, че сме малки?), не са особено по вкуса ми. А че езикът ни се движи нанякъде е безспорно, дори и ако на мен самия някои от по-новите развития, като масовата загуба на съществителни от женски род, поради „непредставителност“, изобщо да не ми харесват. Вместо, по примера на запада, да се въвеждат в масова употреба съществителни от женски род, примерно за различните престижни професии (професорка, министърка, прокурорка и пр.), в днешния български език започват да изчезват дори и утвърдените по мое време такива, като простикото „колежка“, да речем. О, неразумний уроде, поради что се срамиш да се наречеш жена?

Но стига толкова, защото започвам да се отвличам в какви ли не посоки.

А статията ви изглежда приятна, Олга…

- 05-03-2013|Гост

ЕДНО ВМЯТАНЕ ПО ВЪПРОСА

Доста наивни ми се струват подмятанията за „бедността на езика ни“. Какво визират? Целокупното езиково единство с наличните диалекти и зад държавните ни граници от Охрид чак до Мала Азия и от Бесарабия до Лариса и Катерини в Егейска Македония, наедно с наличната стилистична диференциация. Ако е до стандарта, на което у нас терминът е книжовен език(много бих се радвал, ако чуя задълбочено тълкуване дейността на Пражкия лингвистичен кръжок по история и теория на книжовните езици-Йедличка, Хавренек, Трънка…Юлия Кръстева много добре ги знае, но умело ги премълчава…), има си кодификатори, те да отговорят. Но вместо тия „ТЕ“, които силно атакуваха по повод последния правописен речник на БАН, по нашенско всеки на воля се изказва за битието на езика ни.

Споменатият по-горе проф. Мирослав Янакиев заговори за „глаголна температура“ още през 60-те години на ХХ век. Писателят Николай Хайтов и сподвижници разбуниха пресата, но нивото им се задъхваше до словоупотребите, и то най-вече-на имената: съществителни, прилагателни,

причастия…

Изглежда само посветени-писатели и лингвисти, разбират от глаголна система. Модерният термин е ТАКСИС! И именно тук е несравнимото богатство на българския език! На практика-творчеството на писателя Йордан Йовков е образец(виж само чудото „Шибил“-от множествеността на наративните перспективи до смяната и играта на ракурсите, което става единствено и само неотложно с умело използване на глаголните форми в определена наративна структура), а сред системните изследователи на този феномен е първопредходецът Радослав Мутафчиев „Сегашно историческо време“. И у Ал. Балан има податки:“.. как се вежат глаголни облици в разказ за минали събития…“. Тук облик сполучливо заменя форма, а срещу елемент Балан поставя сглоб…

Приемам от страна на пишещи у нас, че „езикът ни е беден“ като самопризнание за непознаването на езика и неумение да се борави с него. Без извинение до никого: от 50 и повече години!!! масовката от пишещите у нас сякаш „дрънкат на една струна“-няма смяна на плановете, групиране на гледни точки при повествoванието(наративна перспектива),“влизане и излизане“ в съзнанието на персонажите(много беше модерен терминът „поток на съзнанието“ тогава, но малцина умееха да го предават в текстовете си, къде по-лесно е да се бъбли от първо лице…) и пр. Действително, беден им е езикът на тези пишещи, които според цеховия им жаргон дори не могат да спретнат „рошава фактура „в писанията си, а си съзерцават пъпа като йогите от „непоклатимата им твърдина“ на ВСЕЗНАЕЩИЯ АВТОР….

Chuncho

P. S. Гротесктният реализъм на испаноговорещите в Латинска Америка е повече от илюстрация на умението на писателите там „да си играят“ с глаголната система. Нека нашенци завистливо пеброят нобеловите им лауреати и такива като Кортасар, Борхес, Хуан Рулфо, Карлос Фуентес, Алехо Карпентиер…и още колко много, на които напълно заслужено приляга тази

награда.

- 05-03-2013|Олга – Именно

Браво на Гостенина! Именно.

Дълбоко се съмнявам каквито и да било „изчисления“ на лексикалния състав на различни езици да се основават здраво на действителната им употреба. Едно на ръка, защото речници, граматики и т. н. винаги са поне една крачка назад; и второ, защото при всички случаи зависят от наличните изследвания и справочници, а например в България, както знаем, още не са издадени последните томове нито на етимологическия, нито на тълковния речник.

Ако се задъхва преводачът да намери точната дума, значи не му стигат думите – да чете на български и да учи езика както е учил чуждия, упорито и с любов.

Глаголната система на български е по-нюансирана от френската, а английският и на малкия пръст не може да стъпи на българския в това отношение. И това не го давам като пример на превъзходство, а като разлика, с която преводачите постоянно се борят – там е удоволствието.

- 05-03-2013|Златко

Урааа! Да си ми жива и здрава. Сега остава само да напишеш нещо, което да чуят и разберат не само и единствено сънародниците ти – ако ушите им междувременно не са окончателно проглушени от площадна глъч, разбира се. След което просто цена няма да имаш.

- 05-03-2013|Гост

Помнят го в Благоевград Душан Биелич. Богата душа. Дали чете отзивите тук? И все пак.

Имаме си множество паремии в българския език с опорен компонент лайно. По бръмбар да тръгнеш, на лайно ще излезнеш, което поне като конструкция е в синонимна връзка с испанското: Да отгледаш гарвани, да ти изкълват очите.

Около пребиваването му в Американския университет в Благоевград простреляха смъртоносно една мутра и я погребаха в Кюстендил. По „понятни“ причини назначиха денонощна стража на гроба. Не е сефте по нашите ширини възпоменателните камъни да са нагиздени като стенопис на Диего Ривера с човешки екскременти, и то именно заради заслуги на погребания- тъкмо им е паднал, а в делничното ни битие редовно някой някъде препикава някого си, да не говорим, че дискусиите ни са маркирани с още по-сполучливото „да се замеряме с лайна“ вместо спор с аргументи, та се стигне до песента от запад на Струма7“Гаждали се(замятали се- в тамошния диалект) моми с лайна зарад Киро,

ерген личен“, откъдето е и преебушката:“Я ми дъхни!- И будалата клъвне да ухне с уста.-Хм-плюва се по земята-пак си ял лайна!“…

Чуден си, Душане! Но ако някой рипне да се усъмнява в твоята честност, като пишеш такива неща като сегашното, ще го скорна баш по македонски:“Ако не вярваш, дъвчи лайна, плюй ме!“. Но хайде, стига сме дъвкали тия… и си припомним хубавите моменти в парк Бачиново.

Поздрави от Горна Джумая, Душане, помним те!

- 05-03-2013|Гост

loser=загубаняк, най-близък буквален превод, и пак да не покрива 100% англ. смисъл… „Загубаняк“ използвахме навремето за някого, с когото не можеш да излезеш на глава, поне в нашия край, добруджанско.

- 05-03-2013|Красимира Зафирова – loser и други

loser= загубеняк (браво на Госта!) В нашия край (Граовско)“загубеняк“ е някой, който е толкова тъп, че трудно вдява за каквото и да е.

Но нека си задам въпросите на Златко.

1) Ако признаваме лексикално богатство на „англичаните и американците, които възприемат в езика си ежегодно по около 20.000 нови думи, откъдето и за каквото им потрябват.“ то тогава какво ни пречи да признаем такова, например, на руснаците, които твърдят, че имат 700 000 думи само за техническите термини. Впрочем, гърците твърдят, че разполагат точно с 5 млн думи и че всички езици били произлезли от него. Надхвърлянето става неконтролируемо.

2)Не се ли пази българският език сам от доста по-отдавна, отколокото са започнали да се проявяват във видимото пространство, нарочените днес за толкова богати западни езици? И после – къде точно се срещат, макар и поединично, блюстители на българския език? За френския знаем – имат си нарочни комисии.

3) Остава неясна вметката за „солидна доза прикривани страхове и комплекси“… Сигурно от наивност съм останала с впечатлението, че това се отнася за авторката на: когато „чуждите думи, леко модифицирани чрез прибавянето на наставка“, бъдат изписани на кирилица, те „предизвикват съжаление“ и пробуждат „мигрена у така наречената култивирана публика“. Тук под „култивирана публика“ вероятно се разбират всички онези, които (поради мързел или нечувствителност) не могат да вникнат в собствения си език и започват да приплакват (пак на същия този презрян език)за чужд, с надеждата там езиковата им непълноценност да се размие сред един всеобщ хаос.

4) Наистина ли не ви е възможно да направите разлика между „урод“ и „юрод“?! Наистина ли смятате, че Паисий адресира труда на живота си към някакви уроди?! И наистина ли може да се спори за езика с някой, който бърка „нищите, бедните юроди“ с уродите?1

5) Какво точно знае Златко за Олга? Кой е Златко и коя Олга? Не е ли високомерието най-явният белег за слабост?

- 06-03-2013|Златко

Всекиму – собствения си локален патриотизъм…

(А светът междувременно продължава да нехае).

- 06-03-2013|Олга Николова

Златко явно се обиди на поучителния ми тон… здраве да е. Малко неуместен е сарказма. Съветваш ме, Златко, да пиша, та цял свят да знае. Имаш предвид на други езици? Аз на света нямам какво да му доказвам, а когато имам нещо да му казвам, си го казвам. Езици владея и ги обичам всичките.

Позицията на Джюлия КристЕва, която ти някакси огледално ни връщаш, показва най-вече слепота към собствения недостатък – нейният български е недоразвит, а тя го тълкува като целия български. И преводачът така, не може да се сети за някоя дума или не знае за нея и си мисли, че тя не съществува. Трудно е да знаеш какво не знаеш, дето се вика.

И тук не става дума за патриотизъм. Става дума за подправеност, високомерие, самолюбие, непълноценност – все човешки емоции и всечовешки.

Радвам се, че сърбин е написал тази статия. Радвам се, че повечето изказали се тук, не се връзват на недоразвитостта и злобата на Кристева.

И междудругото – о ирония! – на френски „да не виждаш по-далече от носа си“ се превежда буквално „да имаш лайна в очите“…

- 06-03-2013|Златко

Е, ако се поразговорим още малко, нищо чудно по някое време и да открием, че ни разделят много по-малко неща, отколкото може би изглежда в момента. Ще спомена само, че дори само факта, че ГОДИНИ наред работя за България и единствено на български език, вече би трябвало да те накара малко да се позамисляш, преди да започнеш така игриво да ми приписваш неща, чиято болезненост за човека, живеещ навън, вероятно ти е позната само отчасти…

Нейсе, майната му. Аз поне би трябвало да съм свикнал. Почти няма човек, който да идва тук с нещо друго освен желание да се сборичка с мен – къде по-нежно, къде бая грубичко. Не че самият аз не давам достатъчно поводи – най-вече с изблици на моментни емоции, които всъщност се нуждаят от дълги, сложни и уморителни пояснения, за което пък рядко имам желание.

Хубаво би било всички от време на време да си припомняме оная велика приказка за слепците и слона. Нали се сещате, дето го пипали тук-там и всеки викал, „а, сега вече знам какво е слон“.

Хайде, със здраве.

- 06-03-2013|Олга Николова – Брой, брой!

Според редакторите на Оксфордския речник, в английския има 250 000 думи, но това с броенето ми напомня на Куикуег в „Моби Дик“. Куикуег не може да чете и може да брои само до 50. И разгръщайки дебелата книга, която Ишмаел носи със себе си, разлиства страниците, брои ги и всеки път като преброи още 50, свирка от удивление.

- 06-03-2013|Златко

М-да. Пак до надприказване и надцитиране накрая опират нещата, както винаги. Странна работа, с тоя наш народ – като отделни личности всички сме много готини, и в индивидуалните спортове също се оправя(х)ме нелошо, но съберем ли се малко повечко на едно място, особено ако е по-видимо така и ако има шанс да ни видят повечко хора, тозчас започваме да се надприказваме, отидè коньо у ряката…

Но както и да е. Действително, откъм Оксфордския речник хората дават следната информация:

How many words are there in the English language?

А в книгата на Глийк, която споменах по-горе, пише пък следното:

Цитат:

James Murray was speaking of the language as well as the book when he said, in 1900, „The English Dictionary, like the English Constitution, is the creation of no one man, and of no one age; it is a growth that has slowly developed itself adown the ages.“♦ The first edition of what became the OED was one of the largest books that had ever been made: A New English Dictionary on Historical Principles, 414,825 words in ten weighty volumes, presented to King George V and President Calvin Coolidge in 1928. The work had taken decades; Murray himself was dead; and the dictionary was understood to be out of date even as the volumes were bound and sewn. Several supplements followed, but not till 1989 did the second edition appear: twenty volumes, totaling 22,000 pages. It weighed 138 pounds. The third edition is different. It is weightless, taking its shape in the digital realm. It may never again involve paper and ink. Beginning in the year 2000, a revision of the entire contents began to appear online in quarterly installments, each comprising several thousand revised entries and hundreds of new words.

И, що се отнася до твърдението ми от предишен коментар (пак от книгата на Глийк):

Цитат:

English, the largest and most widely shared language, can be said very roughly to possess a number of units of meaning that approaches a million.

Сега, оттук нататък, за какво точно ще си говорим? За величието на родния език, което е някак неприлично да се оспорва сред сънародници (чужденците просто не се интересуват от темата), или за това, че този език и неговата литература все още си остават единствените на Балканите, за които никой нищо не е чувал? Или просто за това дали има нужда да си повтаряме неприятно звучащи неща, които знаем всички, но пък и се чувстваме някак задължени да отричаме, „щото инак какво изобщо ще ни остане?“

И, завръщайки се към Юлия Кръстева (чийто текст, предизвикал чудесния отговор на Биелич, скоро ще публикувам), ми се ще пак да попитам: а дали е случайна болезнената реакция, с която човек се сблъсква при всеки опит за някакво съпоставяне на българското с общоевропейския контекст, било то в областта на езика и литературата, или в някоя друга? Доскоро поне имахме спортовете. Днес и тях вече ги няма никакви. Изводите, които човек може да си направи от това са многостранни – и най-първосигналният сред тях, така поне ми се струва, е „хайдеее, пак започнаха да плюят“. Защото според мен става дума за нещо напълно различно. За трезва преценка става дума. Кому са нужни биенето в гърдите и приказките бадевà, които, повтарям за кой ли път, имат конюнктура единствено ВЪТРЕ в България? Кому е нужно да се изкарваме нам колко значими и велики, когато реалността изисква от нас нещо много по-простичко: работа, на същия този език и в същата тази култура – но работа, която най-после да получи някакви шансове за видимост и извън България?

Хайде сега, вместо да ми доказвате тук националното ни величие, да позаседнем малко всички и да поработим, какво ще кажете? В това, струва ми се, има далеч повече шансове и за родния ни език, и за културата ни, пък и за самите нас.

Инак винаги сте ми добре дошли, разбира се…

- 06-03-2013|Гост

Свързан съм дълбоко емоционално с град Сливен. Драго ми е, че Юлия Кръстева е от там. Не ѝ придирям за някои пристрастия, то си е лично нейна работа-да си отговаря пред себе си, все пак тя много постигна и ни е гордост. Не може да се иска от всеки да е като достойните сливенци Радой Ралин и Константин Константинов, които в нелекото си битие през смутни и превратни времена понесоха незаслужени горчилки, но си останаха достолепни, с благородство и искрена доброта опрощаваха всичко наоколо си, сякаш жалеха убоги. А като творци благодарение на честността си постигнаха много.

По повод разговора сега за писателите в чужбина ще си позволя да препоръчам последната творба на милия на сърцето ми Виктор Некрасов „Малка печална повест“. Има я в сп. „Панорама“ в превод на български някъде около промените у нас-края на осемдесетте години. Там добре е изобразен трагизмът на писател, откъснал се от родните си корени. Поне на Виктор Некрасов си заслужава да му имаме доверие. Друг негов сънародник, изящно перо, Аркадий Аверченко има чуден фейлетон за писател емигрант. Наслуки по памет посочвам финала:“Пропадна хладовита ДЪЖДИЦА…“ Без коментар.

И аз съм в странство от години, но си имам оазиси: Матвей Вълев наедно с Антон Страшимиров и Йордан Йовков, Цани Гинчев, Софроний, прозата на Иванчо Андреов Богоров,“Знаеш ли ти кои сме?“, речника на Найден Геров, също и Етимологичния на Стефан Младенов; то си е лично мое пристрастие, иначе си препрочитам всичко от нашата класика, за да“презареждам акумулаторите“, комай я знам

вече наизуст…

Де да четяха младите повечко, та да не ги сепвам със стихове от поемата „Ад“ на Гео Милев:

„…и зовеш ти нахалост:

АХ, ПУСНИ МЕ, СПИРАЛА!“

ДАНО!

Карандила

- 06-03-2013|Олга Николова

Нещо извърташ думите ми, Златко. Не ти цитирам, за да покажа, че мога да цитирам, а за да ти кажа нещо. Аз не видях нито един коментар, който защитава „величието“ и превъзходството на някой език, освен твоя за английския! Просто няколко читателя, поне аз така го тълкувам, ти напомниха, изказвайки се срещу Кристева косвено, че да се твърди, че българският (или някой друг език) е недоразвит е признак на нахално (Кристева) и самобучиващо се (Кристева и ти) невежество. Но ти така едно си баба знае, едно си баба бае – реши, че се бием в гърдите. Извинявай, казвам ти го прямо. Боли те като съпоставяш европейска и българска култура, защото не познаваш българската култура. Боли те, защото така са те учили – рефлекс на Павлов. Като предполагам, че себе си имаш предвид с „болезнените реакции“. Мен лично ме дразни твойто отношение, не съпоставката на българското с другоезичното. В едно нещо съм сигурна: най-голямата спънка за българската литература навън е именно сляпото, нелепо, унизително поклонничество пред господаря. И този рефлекс, хич не ме е еня дали някой ще го нарича (погрешно) български, все едно че български е някаква категория извън човешкото. Той е пошъл и вреден от чисто човешка гледна точка. И за африканчетата, които искат руси коси е вреден, и за американчетата, които искат да носят барети е вреден.

Хайде преди да седнеш да работиш, опитай се да погледнеш от тази гледна точка. Английският е lingua franca на днешно време. Чудесно. Мислещите хора по света могат да си общуват, както преди с латинския. Но… Шекспир и Данте не са писали на латински, ако разбираш какво искам да кажа.

И не на последно място, изглежда не правиш разлика между две неща. Смъкваш дискусията до някакви идиотщини и после твърдиш, че чужденците не се интересуват. Не чужденците – никой не се интересува от тях. А от разговора кой, как и защо от позицията на престижен автор може да напада дадена култура и език, и какво представлява тази култура, от това много хора се интересуват. Биелич е доказателство. Няма да цитирам други примери, да не ме обвиниш в цитиране!

- 07-03-2013|Историк

Докато мъдрите се намъдрували, народът отреагирва на ситуацията, като ражда „лингвистични“ вицове като този:

Eдин англичанин се хвалел с особеностите на езика си и казал:

–А вие знаете ли, че ние пишем night, а се изговаря найт?

–Големо чудо, ние пък пишем „какво“, а го изговаряме „ъ“!

- 07-03-2013|Даниел

Въпросът не е в това кой език има повече думи. Олга и Красимира правилно отбелязват, че броенето на думите включва декоративни конструкции, които едва ли имат отношение към реалното общуване. Истината е, че дори в най-великата световна литература броят на използваната лексика е ограничен. Колко различни думи могат да бъдат „побрани“ в роман със стандартната дължина от 80 000 думи? Във всеки скучай не един милион, и съм уверен – всички думи, които са нужни за един световен шедьовър ги има в българския.

Съвременните школи по писане настойчиво съветват авторите да не използват декоративна лексика: силата на един стил е в неговата яснота.

От друга страна мога да разбера претенциите на Юлия Кръстева към българските преводачи. Четейки български преводи понякога и на мен ми настръхват косите. Причината обаче следва да се търси в липсващия престиж на професията, лошото образование на много от упражняващите я и ниското заплащане, а не в бедността на езика. На кривия преводач/писател езика му е крив… Но това не е само български феномен – в Гремания комерсиализирането на издателствата също води до опошляване на преводите. Повечето книги на японския автор Харуки Мураками са немски преводи от превода на английски (точно както е и при българските издания), при това недобри преводи. Мога да дам още безкрай примери.

Златко има право като казва, че българската литература е бяло петно върху картата. Това е (тревожен) факт, който не може просто да се игнорира или да се обори с възхвали на българския (към които аз с готовност се присъединявам). Аз лично мисля, че „ние“ имаме език, но нямаме писатели. – Не и такива, които другите искат да четат. Проблемът, значи, не е лексикален а социокултурен или – ако искате – геополитически. Един Кафка и един Пруст спокойно биха активирали лексикалния фонд на българския, ако пишеха на него. Това едва ли би било особен проблем за тях.

Защо нямаме Кафка и Пруст е въпрос, отговорът на който не се съдържа в броя на думите.

PS: Въпреки цялата полемика, моля, не ставайте твърде „емоционални“ със Златко. Ако не беше неговия труд, нямаше да имаме възможност да четем този текст нито да дискутираме под него. Смятам, че заслужава уважение за това.

С нетърпение чакам да прочета тук „България, мое страдание“ и да разбера дали Юлия Кръстева наистина е такъв сноб, или Биелич по балкански маниер е попреувеличил.

- 07-03-2013|Златко

Това мнение ми звучи разумно и убедително.

(А Кръстева просто НЯМА КАК да бъде снобка. Прекалено голяма е за това, дори и когато пише неща, които за самия мен изглеждат заслепени от болка. Струва си човек да се зачете в нещата ѝ, между другото. Истинска интелектуалка от световен мащаб, а не някакви напълни родни…)

- 09-03-2013|Гост

Текстът на Кръстева беше публикуван на български още навремето (1995). Привидно страдалческа носталгия, смесена със злобна наглост и снобизъм. Кръстева си представя (тоест обрисува за чужденците) някакви полуграмотни, полудебилни българи, на които тя дава съвети как да стигнат французите и цивилизования свят, като междувременно анализира сърбите с техния национализъм, а те пък били производни на православната църква с нейния нихилизъм и мистика. Според нея не само езикът ни е език на чувствителни селяни и наивници, ами нямаме и мисловността и житейския опит, за да имаме повече думи и по-сложно построени изречения. И т. н. и т. н. Тъй като текстът ѝ е публикуван и на френски и на английски, всъщност въпросът е дали някой трябва да му отговори – за пред света, или трябва да я оставим да замъкне зловонния труп с прикачени френски протези (както тя си го описва) и да се насладим на пропадането им обратно в небитието.

Убеден съм, че Кръстева, бидейки просто добре обигран следовател на модата като писател и прилежна ученичка като мислител, превърната в звезда по стечение на обстоятелствата от заслепени американски академици, ще бъде забравена.

Достатъчно е да си представи човек, ако някой беше написал това като послание до бедното черно население на Щатите, какъв вой щеше да се надигне и колко явни биха били ретроградността, интериоризираната ксенофобия, арогантността и плиткоумието ѝ (под плиткоумие имам предвид неспособност да вникне в нещата).

И е достатъчно да се погледне текста ѝ от чисто литературна гледна точка, за да стане явно колко е шлифован, но повърхностен, колко е лъжлив всъщност, докато се опитва да се нагоди към вкуса на суверена.

- 09-03-2013|Златко
Цитат:

Кръстева, бидейки просто добре обигран следовател на модата като писател и прилежна ученичка като мислител

Бихте ли посочили кои точно от произведенията на Юлия Кръстева познавате (с малко по-подробно обосноваване на мнението ви, което да ни убеди, че действително сте чели и познавате нещата, а не говорите единствено от позицията на анонимен злословец)…

- 10-03-2013|Гост

„Моабет да става, ага ефенди, и другите знаят, че кучето е умряло.“, та и тук си намерихме повод за раздумки. На пришълците във Франция винаги им е присъща свръхстарателност в поведенческите прояви, въпреки че многократно им е подчертавано в пряк контакт, че са чужденци. Тях дори в по-старо време не са ги назовавали по име, а са имали общо название „home de guerre“, сиреч-наемници. За Юлия Кръстева поне у нас колегите ѝ специалисти говорят с респект, докато не съм чул грузинец да не охули с най-злостни изрази Отар Йоселиани, който с нищо не е засегнал сънародниците си, дори по повод осемдесетата си годишнина излезе пред телевизионните камери с народна шапка от Сванетия на главата си, но…нали ги загърби и живее във Франция…

Делението на „пълноценни“ и „непълноценни“ етноси бе отиграно от нацистите до пълния му срив-сегашната неутрализация на това противопоставяне не е в полза именно на обикновените германци, тъкмо тези, от които се погнусяваха, наводниха страната им… Паднал човек не се рита, ето защо не приемам нятяквания от странство за неуредиците у нас в такова едно тежко време на безизходица. Все пак едва ли на теменужки са ухаели изпод оребряването си, което някои несполучливо наричат“душа“, близо 60 000 девойки от Франция, които заради „проявеното разбиране на плътските щения на окупаторите немци“ са публично стригани и бръснати до кожа като въшливи. Елегантността ни във възпитанието по френски маниер(на български съответствието е изисканост в изказа) не ни позволява да наречем тези злощастни момичета курви, както и Париж-“столица на разврата“. По същия начин няма да припомняме за 57 000 ветеранки от Втората световна война, корейки, които са служели в „станциите за разкош“ с подобаващ уклад и обмундироване, останалите живи получават пенсии, че „с най-меката част на тялото си са заработвали твърда валута“… У нас по това време освен някоя преводачка или учителка по немски наедно със спорадични „инцидентни сексуални сблъсъци“, заради което немските войници по устав са слагали печати по задниците им, горе-долу броят се на пръсти, се отчита „сексуална оскъдица“, но тъкмо на нашенки им лепват най-обидните етикети…

Маркиз дьо Сад в психостационара Шарентон излага възгледите си по стените с л…на, хайде да не казвам думата, Гийом Аполинер в „11 000 камшика“, едно голямо, но зле тълкувано произведение, прави триумф на идеята с материалнотелесната долница(терминът е на Михаил Бахтин от книгата му за Франсоа Рабле). Но по нашенско е прието да се правим на важни, иначе голяма част от топонимиката ни е „смрадлива“: Примочляк, Пълзи гъз, Косматица, Смърдана, Хуйовене(сегашното Хубавене), Хуйово(село Иванци Преславско сега), ГНИДОБРАДСКО(сегашно Добърско)…(виж книгата на П. Коледаров“Статут на селищните имена…“); и още по-важни се пъчим, когато ачик си правят незаслужено ташак с нас(прощавайте, пуристи мили, не знам друга дума, нали съм „изневерник“ според неологизма на Пенчо Славейков и пак от него- „нощеходник“…). Да ни е жива и здрава сливенката Юлия Кръстева, но с нейната свръхстарателност сама се набутва във ваксата. Свръхстарателността в диалектологията се оценява като неграмотност или по-точно- неумение да се намери адекватен израз в конкретна ситуация. Тази проява се актуализира в две форми: хиперурбанизъм и хипердиалектизъм. Ю. Кръстева обича първата.

И все пак на народите, които говорят романски езици, дължим една чудесна парафраза от древността, когато най-голям грях е било да се обират от мъртвите парите, с които да си платят на лодкаря, за да ги преведе в отвъдното:“ТОЙ СЪС ЗЪБИТЕ СИ ВДИГА МОНЕТА ОТ ЛАЙНО!“…

Не изпросено, а от сърце като милозлив българин:

–НЕКА ПРЕБЪДЕ ДЕЛОТО НА ЮЛИЯ КРЪСТЕВА!

Chuncho

P. S. И аз си мечтаех да стана наемник във френската култура като Ромен Гари, Йонеску, Ален Боске, Самуел Бекет, Аполинер, Франсоа Саган, Чоран…и др., но съм капсолован като простата в родното си слово и затова от срам се разписвам с псевдоним…

- 10-03-2013|Златко

Моето мнение е простичко: дали стомната ще блъсне камъка или камъка – стомната, резултатът е един и същи. И един цитат, този път от някакъв полузабравен американски филм: „Вярно, той може и да не е особено голям човек, но за да му целунеш задника, ти първо ще трябва да се качиш на раменете на баща си“…

Мили сънародници, дискусиите помежду ни, особено когато касаят неща световни, като постиженията на тази действително голяма жена, твърде често ми изглеждат като един вид нашенска версия на „Сън в лятна нощ“ – групови одумки и задевки, с добавени две глави чесън, за мирис…

Но пък, лошо няма. Ако това ви помага да се чувствате по-големи, защо не?

- 10-03-2013|Внимателен читател

„Трите най-важни елемента на балканските „технологии на Аза“??? Авторът, (при всичкото ми уважение), както казват в наше село, направо се е изхвърлил! Като за начало изтърсва едно бомбастично изказване, подпряно с авторитета на задокеанския професор и още няколко произволни цитата, плюс подплата от имената на известни политици и културолози и хоп -- готова Теза! Измисля си някакви „технологии“, а после почва да ги обрисува и анализира, сякаш са истински съществителни?!? Нашата многоучена и четяща публика се хваща на въдицата и се започва едно преливане от пусто в празно …

Проблематиката на преводачеството и граматическите олимпиади са напълно странични въпроси къмто заглавието и обхвата на статията на Душан. Действително -- докъде ни води прогледналият слепец, усвоил механично терминологията и технологиите (!) на западното обществознание?! Тъжно е, дето хора уж разумни и образовани често не се усещат, как западняците ги галят покровителствено по главата и им ръкопляскат като на детско тържество в училище за сирачета …

- 11-03-2013|Пак Гост

Внимателни читателю, Биелич осмива трите „технологии на Аза“, затова ги слага в кавички; цялата му статия е върху това колко вредни са подобни постройки, а въпросът, който се очертава накрая е: как може да се реагира на подобни определения и четения на обществото на Балканите, как се бори човек срещу тях.

Това за галенето по главичката е вярно. Биелич говори на езика на Кръстева и западните теоретици, играе играта, колко ги разбираме нещата – трябва само да има измислим елегантна теоретична рамка и хоп! готово. Проблемите не са решени, но поне някой си е осигурил професорски стол и заплата. Пък и иначе Златко, който в началото си призна, че не познава работата на Кръстева, защо ни натяква, че била голяма жена? Мижи да те лажем.

А тези, които изпитват свян да критикуват Кръстева, защото е българка и може критиката им да се тълкува като завист – те повдигат важен морален въпрос: ако Кръстева не изпитва този свян в обидите си към езика и културата на българите, те като добри християни, трябва да ѝ обърнат другата си буза? Може ли българин да я критикува като писател без да я критикува като българка?

Хайде, Златко, пусни го текста „Българийо, страдание мое“ – да обсъдим има ли истинска мисъл в тоя текст, колко е правдив и колко е издържан стилово. А пък докато го пускаш, задай си въпроса честно и откровено ти какво мислиш, независимо от заслепяващия ѝ престиж.

- 11-03-2013|Златко – re:
Пак Гост писа:

Пък и иначе Златко, който в началото си призна, че не познава работата на Кръстева, защо ни натяква, че била голяма жена? Мижи да те лажем.

Упс! Оттогава измина доста време, приятелю. А междувременно аз изчетох това-онова. Например книгата за отхвърлянето/отрицанието „The Power of Horror“, още цяла поредица нейни статии (Europhilia, Europhobia, The Reinvention of the Couple, The Samurais Tels Quels), плюс една книга-обзор, посветена на цялостното ѝ творчество (Noelle McAfee: Julia Kristeva и няколко интервюта. Всичко това ще се появи лека-полека и тук, доколкото е възможно в едно такова издание…

Лъжите, които при теб вероятно са си част от неизбежното битие, при мен на са на кой знае колко голяма почит. Инак и ти нямаше да идваш тук, ако и да си дуднеш така по навик, като ручило на гайда…

- 11-03-2013|Златко

Най-хубавата черта на тези тук „разговори“, поне за мен, е в това, че ежедневно ме принуждават да се упражнявам в изкуството на игнорирането – просто да не обръщам внимание на десетките и стотици изблици на фрустрация, комплекси, перчене или каквото и да било, което е и единствения начин да бъда нещо по-различно от тях. Не винаги ми се удава, защото съм уязвим, тоест човек (нещо съвсем не лошо, между другото). Но общо взето успявам да израствам, малко по малко – и в това е целият смисъл на упражнението…

- 12-03-2013|Отегчен

Поздрав за Златко:) Случаят е описан.

http://www. laphamsquarterly. org/voices-in-time/e- e-cummings-told-him. php

- 12-03-2013|Гост

plato told

him: he couldn’t

believe it(jesus

told him; he

wouldn’t believe

it)lao

tsze

certainly told

him, and general

(yes

mam)

sherman;

and even

(believe it

or

not)you

told him: i told

him; we told him

(he didn’t believe it, no

sir)it took

a nipponized bit of

the old sixth

avenue

el; in the top of his head: to tell

him

- 21-03-2013|Серкан

Сега, след като имаме публикуван този тук текст, интервюто с Юлия Кръстева „Едно българско изгнание“ и текста „България, мое страдание“ може да се направи следния обзор.

Текста на Душан Биелич е поредната реакция на „обидения, настъпания, атакувания, посрания“ човечец. И както и да го извърта, дори да си го признава сам, под формата на самонапъната, обилно полята с лайна критика, най-красивото, ценно и вярно, което има в него е точно истината. Истината, която Юлия Кръстева е описала преди 20 години.

Кое от казаното от нея за България не е вярно???

Развила е кариерата и живота си в изгнание, избягала през глава от хубавата ни Родина. Земния рай…

Намерила е начин и то с „фронтален анализ“, а не назадничав и посредствен, в своя област – езика. Дала е една друга „теория“ „защо едните са така, а другите иначе“. Друга теория на най-стандартната и вярната, че геополитическото преимущество на Запада е дошло с откриването на Америките и завладяването на моретата. После са им започнали да идват много пари, развила се е печатната преса, вярата вече не е можела да бъде това, което е била и т. н.

Моля, нека всеки да си измисля своите си теории и да си ги продава. Да видим до къде ще стигне И КОИ СРЕДИ ЩЕ ИМАТ ИНТЕРЕС ДА МУ ГИ КУПУВАТ.

Несправедливо ще кажете, но живота до тук ни показва, че се развива така.

Нека да ви разкажа две историйки, по скоро да ги нахвърля.

Тук където аз живея, североизточна Испания, когато дойдох преди 10 години миришеше много повече на лайна. И казваха, че мирише на пари.

Да. Ставаше дума за наторяваните почви с естествена животинска тор, обработените земи, подредените, окрупнени ферми. Има животни, има работа, има пари. Има и подредба.

Намаляха парите, засмърдя на човешки лайна и мизерия. И миреше различно. Може би най-вече в мозъка.

Фирмите за почистване на отпадъците, пречиствателните станции, … Печелят пари като събират боклука на всички и го обработват. И при тях смърди. И реално и метафорично (корупция/завишени концесионни договори …)

Е, след като се виждаш атакуван като лайно, най-доброто, което може да направиш не е да реагираш като лайно.

Направи всичко възможно да не допускаш държавата ти да губи хора като Юлия Кръстева. С всичкото трудолюбие и интелект, на което си способен.

…

Нямам много време, а искам да разгледам една друга тема. Тя обаче е доста конфликтна, затова предварително искам да кажа, че ще гърмя, но с халосни патрони, така че чаша вода ще бъде достатъчна.:)

Човек понякога „среща себе си“. Интересен е случая, когато среща своята „непоносимост, нетърпимост“. Обикновено това води до какафония, виждане на ирационалност в най-рационалното, това, което си бил ти до вчера. Една от първите реакции, парадоксално, е да стигнеш да отричаш себе си. Това, което си бил, което си проповядвал до вчера.

После идва отрезвяване, после пак махмурлук, борба неравна…

Човек обаче трудно може да избяга от себе си.

Изгнанието е един от способите, и някой са се изправили срещу него, пишейки, понеже друго и не им остава.

Намирането на най-ценните теми за разгръщане и анализ обикновено са най-близо до нас. Разрухата в собствените ни семейства и животи изглежда непосилна задача и много намират или смесват своята „съпротива“ с други, странични, чужди теми. Споделянето, съпреживяването е една от формите да отвориш и откриеш своята скрита/подтискана борба. За това обаче е необходима среда и солидарност.

Надявам се един ден да видя балканския интелект, блестящ и обединен под общи, не само пазарни, идеи и проекти, които ще привличат и усмивки и разбиране, дори когато понякога не намирисват на рози.

И…

И се питам какво липсва на теорията „Бай Ганьо – бащата на всички ни“, „Османецът, част от българската култура и характер“, та предизвиква в нас това чувство на какафония и ирационалност, другото наше аз – западноевропейската мечта за принадлежност и просперитет?

- 22-03-2013|Историк

Ами ето: това, което Серкан разказва тук за своето местообитание (североизточна Испания), много добре илюстрира простата истина, че когато едно нещо не се постига по естествения си път (а изкуствено се привнася чрез някакви „политики“, или по-просто казано: чрез държавно насочване на парични потоци) – това нещо твърде бързо след това се превръща в … „лайна“.

Ето: „Намаляха парите, засмърдя на човешки лайна и мизерия.“ (Серкан)

Просто с парите е така: когато парите идват – всичко е „добре“. Когато парите си отиват (а те накрая ВИНАГИ си отиват – защото това е тяхната природа – да отиват на ДРУГО място) – нещата тръгват на зле.

Така че това е поуката от цялото ни днешно битие: няма смисъл да разчиташ на това, което идва към теб откъм разни все много „извисени“ лица (независимо дали духовно „извисени“ – интелектуалци, или финансово „извисени“ – бизнесмени и евро-админи) – рано или късно, всичко това, „извисеното“, си отива. Остана само това, което идва отдолу (а не което някой ти спуска отгоре).

Проектът и скандалът „Батак“

Автор: Александър Везенков

(разказ на един очевидец)

Няколкократните опити да се обсъди по-спокойно проектът „Батак“ като че ли не постигнаха резултат. Не се оправда първоначалното очакване, че като отмине медийният скандал, ще дойде ред и на „спокойното“, „академично“ разглеждане на темата. Напротив – всеки нов опит за дебат по проекта води до реактивизиране на скандала. Широката публика неизменно недоволства – недоволства, че участниците в проекта „са се скрили“, недоволства, ако „пак се показват“. Самият проект не бе завършен, след няколкократните отлагания не се проведе и планираната конференция. Обсъжданията в публичното пространство пък се превръщат в паралелни монолози, при които едни изброяват грешките в „проекта на Балева и Брунбауер“, а други разобличават лъжите по техен адрес, като повечето изказвания започват с нервни възклицания от типа: „Омръзна ми да повтарям…“ и „Тези хора как не разбраха…“.

Не се оправда и очакването, с публикуването на каталога за несъстоялата се изложба от проекта[912], да се опровергаят страховитите обвинения срещу участниците в него. Това е все пак разбираемо – от една страна научните публикации имат несравнимо по-малка аудитория от медиите и не могат да се мерят с тях по влияние, от друга – веднъж тиражираните обвинения оставиха дълбоки следи, включително у смятащите себе си за „специалисти“. Затова дори прочитането на текстовете в каталога не можа да промени нагласите на по-голямата част от вече повлияните от медийната атака. Такива хора даже започнаха да размахват публикувания каталог като поредно доказателство за злонамерения характер на проекта и за упорството на неговите автори в погрешните им възгледи. В знак на протест един български гражданин дори публично изгорил книжката на централния площад в Русе.[913]

Като един от макар и страничните участници в разработките по проекта и като човек, който по неволя проследи след това и скандала, все пак бих искал да изложа и своето мнение. Първо ще се опитам да покажа как скандалът деформира дебата около проекта, за да можем след това да обсъдим по-спокойно същността на темата – ставаше дума за влиянието на една картина върху националната памет за Баташкото клане. Надявам се, че това ще позволи да се възползваме от рационалните елементи в иначе емоционалните и често истерични спорове около „проекта Батак“.

Скандалът от 2007 г.

След като избухна скандалът с „проекта Батак“, от много страни започнаха да се сочат грешки и да се анализират спорни твърдения в него, като списъкът стана наистина внушителен. Но всъщност скандалът избухна заради нещо, което го няма в проекта – отричане на Баташкото клане. Едва след като това обвинение доби широка публичност, цяла поредица от изрази и твърдения бяха извадени от контекста си и започнаха да звучат скандално. Възниква въпросът, защо ако разработката наистина е била толкова съмнителна, скандалът можа да бъде провокиран само след като ѝ се приписа нещо допълнително.

Не много време преди това проектът разбираемо бе възмутил музейните работници в Батак – макар ясно да отбелязва извършеното през 1876 г. клане, в него се твърдеше, че жителите на селото всъщност са избити в резултат на социално обусловен конфликт на местно ниво, а не защото са се включили в Априлското въстание. Освен батачани, една подобна теза бе нормално да подразни и по-консервативните историци, и изобщо хора, които са усвоили и възприели основните тези на днешната българска историография по въпроса. Но на национално ниво тази интерпретация не можеше да привлече внимание и да предизвика крайни реакции – националната памет сакрализира клането в Батак, а то в случая не се оспорва. Доказателство за това дава и становището на музея в Батак от януари 2007г.[914]-написано остро, емоционално, не особено аргументирано и на много места просто несвързано, то не обвинява Мартина Балева и Улф Брунбауер в „отричане на клането“. На два пъти в него (с. 2 и 6) се говори за „омаловажаване“ както на Априлското въстанието, така и на клането, но ясната формулировка „отрича Баташкото клане“ още не е изкована. Нямаше съответно и по-широк обществен или политически отзвук.

Общественият взрив настъпи едва когато се появи и тиражира твърдението, че проектът отрича самото Баташкото клане. Това създаде нова обстановка, а реакцията беше незабавна, бурна и масова. Колеги разказват, че всичко започнало с кратък манипулативен коментар в едно от поредните предавания на Божидар Димитров „Памет българска“ на 21 април 2007 г. Вестниците подеха обвиненията в броевете си от понеделник, 23април и „проектът Батак“ стана водеща тема на националните медии през следващите няколко дни, като с осъждането му се ангажираха ред политически и обществени фигури, а също и ръководствата на академични институции като БАН и Софийския университет. Те виждаха една добре обмислена антибългарската инициатива, възмущаваха се как може да се отрича точно Баташкото клане, изброяваха още и още доказателства, че то е неоспорим факт, едва намираха думи, за да заклеймят и опровергаят нещо, което никой не бе твърдял. По своя размах скандалът надхвърляше не само значимостта на проекта, но предполагам и очакванията на инициаторите на самата медийна кампания. В крайна сметка цялата истерия бе отразена и от чужди, предимно германски медии, което представи страната в крайно лоша светлина. Всичко това обаче предизвика и едно безпрецедентно противодействие на учени и интелектуалци, загрижени от медийни и политически манипулации, както и от евентуални ограничения в свободата на научната работа. Трябва да се отбележи, че такава позиция заеха ред учени от държавните академични институции, чиито ръководства вече бяха осъдили „проекта Батак“.

От „медийния скандал“ до „професионалния дебат“

Няма да навлизам повече в историята на самия скандал – той е все още пресен в съзнанието на хората, а и евентуалното изучаване на голямата медийна кампания, на техниките за манипулация и на мощната обществена реакция би следвало да бъде задача на други социални науки. Тук ще се огранича с въпроса как скандалът повлия на обсъжданията сред историците и изобщо сред заинтересувалите се от самия проект. И интересното е колко силно техните коментари бяха оцветени от емоциите на момента. Независимо че инициатор на медийната истерия бе Божидар Димитров – човек считан от колегите си за умел манипулатор и „чалга-историк“ – неговите интерпретации в крайна сметка бяха взети на сериозно от много специалисти.

Очевидно е, че всички онези публикации, които се заемат да доказват, че в Батак е имало клане, че то не е „мит“, не са критичен отговор на проекта на Мартина Балева, а просто подемат тезите на медийния скандал. Такъв е случаят с множеството интервюта на директора на Института по история Георги Марков[915], с позицията на историците от кръг „Будител“ от 24 април[916], с официалната реакция на ръководството на БАН от 25 април[917] с интервюто на Андрей Пантев във вестник „Труд“ от 26 април[918], с коментара на Никола Георгиев в „Монитор“ от същия ден[919] и ред други, и дори с лекцията на Илия Тодев на откритото заседание на Научния съвет на Института по история, макар да е изнесена на 22 май – цял месец след избухването на скандала.[920] На този фон сред представителите на официалните институции по-адекватна бе реакцията на тогавашния декан на Историческия факултет на Софийския университет Иван Илчев – макар в съответствие с обществената нагласа на момента да се произнасяше осъдително и презрително за проекта, той все пак говореше за недостатъците на самото изследване, а не за това, което му се приписваше; той се изказа по-решително и срещу провежданата медийна и политическа кампания.[921]

Следвайки обвиненията по медиите, специалистите видяха в проекта злонамереност и липса на уважение към жертвите на трагедията. В съзвучие с обществените нагласи и в разрез с вътрешноприсъщия на научното дирене стремеж да се поставя всичко под въпрос, професионалните историци лесно се съгласиха, че има теми, които са сакрални и с това изследователите трябва да се съобразяват. Иван Илчев предупреди „да не се докосват до рани, които още кървят, до оголени, болезнени нерви“. Реакцията на „Академичната общност“ (?) на Софийския университет от 27 април уточняваше, че в научните изследвания не бива да се „засяга достойнството и историческата памет на българския народ“. Малко по-късно Илия Тодев заяви, че изразеното вече възмущение е „обяснимо, може би дори необходимо, когато невнимателни ръце пипат светините ни“.

Показателен е и самият факт, че реакциите на академичните институции и на водещите специалисти се появиха във вихъра на скандала и бяха предназначени за най-широка публика. И с това се свърши. Въпреки заканите, че „проектът Батак“ може и трябва да бъде „съкрушен научно“, „с факти и аргументи“, досега никой от професионалните историци, които се присъединиха към осъдителните оценки в края на април 2007 г., не направи следващата стъпка – да подложи на критичен анализ вече публикувания каталог със статиите на участниците в проекта. В крайна сметка историческата колегия реагира не на „проекта Батак“, а подобно на голямото мнозинство от хората – на „скандала Батак“.

Колко силно медийният скандал беляза дискусията дори в академичните среди, личи и при сравнението на позициите на водещите специалисти с единствения отговор отпреди разгарянето му – този на Наум Кайчев, който иначе е смятан за „националистически“ настроен автор.[922] В него просто бяха изложени определени аргументи срещу една от основните тези на Балева. Показваше се, че през 80-те години на XIX век трагичните събития в Батак не са били забравени и вече са имали определено място в националната памет, посочваха се някои пропуски и грешки, но без да се правят обобщения и квалификации, нито пък да се отправят обвинения в „отричане“ на каквото и да било. И именно, защото отговорът на Кайчев предхождаше големия скандал от април 2007 г., този текст в крайна сметка се оказа много по-адекватен като тон и нагласа в сравнение с по-късните изяви на иначе умерени историци.

Малко след избухването на скандала отговори по същество дойдоха и от Историческия музей в Батак: с един по-кратък вариант от името на колектива на музея[923], и един по-подробен, подписан от уредника в него Димитър Църпев.[924] Като изключим осъдителните заглавия и някои квалификации, в тези текстове се сочеха конкретни грешки и пропуски в проекта. Аргументи срещу конкретни твърдения в него се появиха и в други коментари, но патосът им бе другаде – те бяха провокирани от убеждението, че проектът злонамерено отрича или поне омаловажава на Баташкото клане. Като цяло хората, които бяха научили за проекта от медиите, впоследствие го четяха през призмата на едно вече оформено впечатление и не можеха да се освободят от усещането, че в него има нещо съмнително.

„Всичко е за пари…“

„Das ist alles für Geld“ – така започваше краткият, но цветист коментар на един модерно мислещ историк, доцент в Софийския университет, публикуван във форума „Македония“ на dir. bg. Макар този постинг да бе по-късно изтрит, той ясно показа, че спонтанната реакция на „академичната общност“ принципно съвпадна с тази на „обикновените хора“ и „медиите“. В случая дори нямаше значение за колко пари става дума – авторите на проекта първо бяха обвинявани, че са взели огромни суми, но след като това не се потвърди, те бяха заклеймени, че са се продали за обидно малко пари.

Интересно е все пак, защо всички представители на официалната наука толкова държаха да обсъдят въпроса с парите. В цитираното по-горе интервю Георги Марков предупреди, че сред костите на жертвите в Батак „се крият много пачки“. В доклада си Илия Тодев пък се оплаква, че историческата наука е в „нокдаун“, поради „неизменните си убийствено ниски заплати“. Иван Илчев също е избрал финансов акцент, за да завърши статията си в „Сега“: „…къде е нашата държава да подкрепи енергично и щедро научни проекти, особено в областта на хуманитаристиката, които да утвърждават нашите, българските ценности, да ги покаже на Европа, да ги утвърди в Европа“. Така обвиненията в продажност бързо се превърнаха в аргумент за финансиране на „нашата“, „българската наука“, което всъщност значи „на нас, българските учени“ и включва на първо място средите, от които идеха горните оплаквания.

Зад думите на Илчев прозира и убеждението, че отстояването на едни или други „ценности“ зависи от това кой дава парите. Наистина, не е без значение, че проектът е финансиран от западноевропейски академични институции. По правило те се застъпват за неутрално представяне на миналото, за преодоляване на ангажираността на националната историография. Тези разбирания не се споделят от местните националисти и е нормално да има противопоставяне. По-важното е, че макар да се придържа към определени принципи, финансирането от западни институции не предопределя резултата. В конкретния случай Балева е могла да кандидатства с проект, който би бил приемлив за западните академични стандарти и същевременно не би подразнил традиционните историци в България, освен разбира се с факта, че някой друг е получил финансирането.

Антибългарският заговор и борбата срещу него

Въпросът за чуждото финансиране стоеше в пряка връзка с представата, че то е предназначено за един добре обмислен антибългарски заговор. Имаше дори спорове кой е поръчителят – Турция, Германия, немска фирма с интереси в Турция или тъмните сили на глобализма. Тази конспиративна теория бе охотно подета и от академичните среди. Симптоматично е, че в „разобличаването“ на проекта се включиха немалко историци по образование и дори по професия, които са сред официално оповестените сътрудници на бившата Държавна сигурност (Божидар Димитров, Георги Първанов, Красимир Каракачанов, Драгомир Драганов и др.). Видели от собствен опит как историческата наука може да се използва за политически цели, много български учени проектираха този модел и върху опонентите си. Не е ясно доколко те вярваха на конспиративните си теории, предназначени да шокират широката публика. Все пак за хора с този начин на мислене бе неразбираемо, че „провокативното“ в проекта е плод на собствения избор на една докторантка, а „провокацията“ (ако съдим по това къде е публикуван първият вариант на изследването и какво предвижда проектът) е насочена към сравнително тесния кръг от хора, които четат периодични издания за изкуство и култура и ходят по изложби.

Намесилите се в скандала историци виждаха самата наука като средство за борба срещу „антибългарския проект“, при това по-добро и ефикасно от медийната и политическа кампания. Според Илия Тодев българската историческа наука трябвало да даде „академичен отговор на предизвикателствата“ на изправилия се срещу нея „по-обигран, по-сплотен и по-мотивиран, но и по-некоректен опонент“. В едно по-късно интервю във вестник „Атака“, тогавашният заместник-ректор на Софийския университет Георги Бакалов говори с определена критичност за публичните реакции срещу проекта, при които се е стигнало „до едно преекспониране“, докато според него на проекта е трябвало да бъде реагира но „научно“ („А можеше научно да се отговори по съкрушителен начин.“).[925] Неколцина изказаха мнение, че планираната конференция трябвало да се проведе именно, за да бъдат опровергани тезите на проекта. Явно в „академичните среди“ в България науката все още се мисли като средство за борба срещу коварни външни и вътрешни врагове, а не като поле за спокойна дискусия с аргументирани мнения.

„Истинските учени“ и „професионалните историци“

Ако историците добавиха нещо специфично в публичния дебат, то това разбира се бе обвинението в липса на професионализъм. Тъй като Мартина Балева не е историк, в реакциите срещу нея имаше и чисто гилдийна ревност. Критиките бяха, че не познава историята и не я изследва „професионално“ на основата на „документи“. За опиране на документална основа настояваше Николай Поппетров в дискусията, публикувана в „Култура“ („Но не мога да се съглася с никакви други прочити, освен прочит върху изворите. Изворите – в тогавашния им исторически контекст.“). След него и Илия Тодев за пореден път се обяви срещу оставянето на историята в ръцете на „арогантни дилетанти“ и, както сам пояснява под линия, под „дилетанти“ той разбира „хора, които не работят с извори“. Но в своята по-ранна студия за Батак по време на Априлското въстание[926] Тодев не е ползвал нищо друго освен по-стари автори (основно Ангел Горанов – Бойчо и Йордан Венедиков), които е ползвала и Балева. Там Тодев цитира на няколко пъти Вазов, цитира дори Евангелието, но не прибавя анализ на „извори“ или „документи“. Представянето на въстанието и клането в Батак в другите академични публикации се опира в общи линии на същите източници. Не виждам защо при това положение на авторката на проекта, а и въобще на „новаторите“ в историческата наука, се приписва някакво пренебрежение към работата с „историческите извори“.

Изобщо към неизвестната млада изследователка се прилагаше двоен стандарт. Така Иван Илчев, иначе сам автор на „интердисциплинарни изследвания“, дисквалифицира Балева с аргумента, че е „човек изкуствовед и за голямо съжаление просто не знае нещата“, сякаш в проекта не става дума за една картина. Критиките на професионалните историци към Балева често почиваха и на една негласна претенция за монопол над изследванията върху миналото. Оставяйки на заден план съществото на темата, много от тях се отдадоха на обобщения срещу „изкуствоведите“ и „културолозите“, които се изказвали без да разбират. Така вместо до аргументиран спор между специалисти, се стигна до спор за това, кои са специалистите. При това оборването на отсрещната страна биваше свеждано до многократно повтаряне на гръмки, но голословни обвинения в „псевдонаучност“ и „фалшифициране на историята“ – характерна в това отношение бе официалната реакция на ръководството на БАН.

Експертното говорене

Казаното дотук съвсем не означава, че е имало само истерични и неадекватни коментари – мнозина се включиха в публичните спорове именно, за да се противопоставят на медийната и политическа кампания. Но тук ни интересува не сама по себе си достойната за уважение гражданска реакция, а проведените в тази връзка дебати между специалистите. И най-характерното в случая е, че мнозина опитаха да обяснят ставащото през призмата на дотогавашните си проучвания. Така например Иван Еленков се появи с извадки от своя добре познат на историческата колегия текст „за институциите, които произвеждат исторически знания“. Когато в Центъра за академични изследвания се проведе дискусията, публикувана във вестник „Култура“[927], той направо започна да чете подбрани пасажи от този обемен текст. На същата дискусия Благовест Нягулов говори за разделението между „традиционалисти“ и „новатори“ в историческата колегия, опирайки се на направено няколко години по-рано и вече публикувано изследване.

В споменатата лекция от 22 май Илия Тодев, който професионално е най-близо до темата, рециклира части от свои по-рано публикувани статии (почти половината от библиографията към текста са статии на самия Тодев) и представя проекта като продължение на някаква въобразена от самия него традиция на „възрожденофобия“ („…случаят има предистория. И затова започвам по-отдалеч“). Обширният и многопосочен анализ всъщност е подвеждащ – тук като „предистория“ на проекта са представени интерпретации и публикации, за които действителният му автор – Мартина Балева – все още не е била дори чувала, докато го изготвя. В същото време, един месец след началото на скандала, Тодев още не е съвсем наясно кой е автор на проекта, който оборва: той говори за „нашумелия проект на австрийския българист У. Брунбауер“, в който Балева вместо като автор е посочена като само един от участниците „от българска страна“. В крайна сметка, след това несъразмерно дълго въведение, Тодев изобщо прескача самия проект, за да се заеме да отговаря на въпроса дали Баташкото клане е „мит или история“.

И други още изследователи намериха повод в „скандала Батак“, за да поставят по-общи въпроси. След като отмина първоначалният шок, много от специалистите споделиха раздразнението си, че споровете и общественият интерес са се насочили към всъщност маловажни проблеми. С последващите си публикации и изказвания те като че ли се опитваха да пренасочат дебата към действително значимите според тях въпроси. Но тези изяви не допринесоха особено нито за преодоляване на обществената истерия, нито за изясняване на темата за Баташкото клане и паметта за него – всъщност те просто възпроизведоха старите идейни противопоставяния между „националисти“ и „традиционалисти“ от една страна, и „модерно“ и „либерално“ мислещи от друга, както и на личните вражди помежду им. Това допълнително спомогна темата да „омръзне“ дори на специалистите, без да бъде наистина разработена.

„Проектът е слаб…“

И така, след избухването на скандала дори най-експертно формулираните мнения вече бяха повлияни от него – било като възприемане на поне някои от медийните обвинения, било като застраховане срещу тях. Професионалните историци неизменно отсъждаха, че „проектът е слаб“, но и мнозина от противниците на медийната и политическа кампания подчертаваха, че защитават свободата на словото и на научните изследвания, а не самия проект.

Но вместо да обобщаваме, че „проектът е слаб“, нека погледнем какви конкретни забележки могат да се направят към него и дали и доколко те го обезсмислят. На първо място би следвало да правим разграничение между проекта като изследване (текстът на Балева) и като организация, с която е кандидатствано за финансиране (проект с автор М. Балева и ръководител У. Брунбауер). Това разграничение е важно, защото много от критиките към „проекта Батак“ всъщност се отнасяха до някои общи фрази в документацията за финансиране, доказващи „актуалността“ на темата, които обаче не са имали практическо значение за работата по проекта. Похвално е наистина, че тази документация е направена публично достояние чрез интернет, но съществото на изследването е в други текстове, впрочем, също достъпни по интернет.

Оттам насетне към проекта са поканени и други изследователи – за участие в каталога към планираната изложба, както и в предвидената малко по-късно, но в крайна сметка несъстояла се конференция. Трябва да се отбележи, че всички текстове в каталога са писани самостоятелно, без координация и намеса, а в каталога има включени и адаптирани варианти на текстове, които са писани и публикувани по-рано. Към тези статии почти не бяха отправени критики, а те бездруго са самостоятелни разработки, така че тук ще се огранича до въпросите, повдигнати в изследването на Мартина Балева[928] – то именно е ядрото на „проекта Батак“, срещу него бяха и основните обвинения по време на „скандала Батак“.

Проектът като организация

Според мен главният организационен проблем на проекта бе, че се насочваше основно към подготовката на видимите крайни продукти – изложба с двуезичен каталог и обновяване на експозицията в Батак. Наместо върху самото изследване, акцентът бе поставен върху широкото популяризиране на предполагаемите му резултати. Логиката на проекта изискваше по-задълбочено проучване на представите за Баташкото клане в годините от 1876 докъм началото на XX век, за да се види тяхното формиране и така да се очертае евентуалната роля на художника Антони Пиотровски. В духа на „проектната култура“ тази липса е привидно компенсирана с включването в каталога за изложбата на писани по други поводи и вече публикувани текстове.

На второ място трябва да отбележим нещо, което дори не се доближи до реализиране – предвиденото обновяване на експозицията на историческия музей в Батак. Въпреки наличието на предварителни разговори, авторката на проекта и ръководството на музея в Батак (и техните началници от столицата) явно са имали съвършено различни представи за това как би следвало да се обнови експозицията му. Изследователският проект можеше да бъде предмет на спорове и обсъждания. Перспективата за нова експозиция обаче щеше да изисква не само много повече работа, но и постигането на съгласие между хора с принципно различни представи и подход към проблема.

Не бих се съгласил обаче с обвиненията, че проектът прекалено арогантно навлизал в сферата на българската културна и образователна политика. Преди всичко тук отново има двоен стандарт – повечето от утвърдените ни учени отдавна са нагазили в това поле с писане на учебници, като автори, консултанти и гости на телевизионни предавания и, разбира се, като членове на експертни съвети към различните музеи. По-важното е, че в едно плуралистично общество, културната политика не е монопол на държавната администрация и заетите в нея (да изброявам ли имена?) – инициативата на частни лица и неправителствени организации има своето легитимно място в нейното формиране.

Изследователският проект

Основното обвинение срещу изследователския проект на Мартина Балева беше в „непознаване на историята“. Спорните въпроси бяха свързани с това дали има истинско въстание в Батак, кой и по-какви причини извършва клането, дали то може да се разглежда като местен конфликт, дали е било забравено в годините след 1878 г. и, съответно, дали именно полският художник Антони Пиотровски е привлякъл наново вниманието към него.[929] Както ще се опитам да покажа, някои от първоначалните хипотези на проекта издържат проверка, други остават недоказани, а трети следва да бъдат отхвърлени. Така впрочем е при всяко изследване. Толкова повече, че Балева обяви хипотезите си на един сравнително ранен етап от работата си, което я направи по-уязвима за критики.

След избухването на скандала, от различни страни бяха посочени ред недостатъци в работата по проекта – фактически грешки, съществени пропуски, случаи на неточно цитиране и недоказани хипотези. Не бих се съгласил обаче, че всички те са очевидни. Показателно е, че повечето от фактологическите грешки и пропуски, открити по време на дебата през април и май 2007 г., не са отбелязани в цитираното „становище“ на музея в Батак от 24 януари 2007 г., а едва в по-късни реакции на работещите в него. Предизвиканата от скандала свръхчувствителност заостри погледите към проекта. Смятам обаче, че независимо от мотивите на критиците, посочването на тези грешки е от голяма полза за действителното проучване на темата. Отделен въпрос е какво се случва, когато на подобен безпощаден анализ бъдат подложени текстове на специалистите, които критикуваха М. Балева. От опит знаем, че онези, които се заемат да отбелязват фактическите грешки в писанията на утвърдените ни учени неизменно биват дисквалифицирани като „педанти“, „фактографи“ и „буквояди“, които от взиране в детайлите не можели да осмислят цялостната картина. Но като оставим настрана фактологическите неточности, бих отбелязал, че повечето спорни моменти в тезите на Мартина Балева всъщност са свързани с широко разпространени интерпретации. Нещо повече, някои от тях са възприети от традиционната българска историография. Именно затова ми се струва, че те заслужават и по-внимателно разглеждане.

Едно последно уточнение. По време на скандала се намериха мнозина, които се възмутиха „и от двете крайности“ и се заеха „да дадат и на едните, и на другите да се разберат“. Това беше реакцията на много „професионални историци“, а също и на“умерени, разумни националисти“, които заклеймяваха както Балева, така и „крайностите“ в кампанията срещу нея. Но противно на това, което мъдро ни съветват, истината в случая не е „по средата“ между „двете крайности“. В действителност по време на „скандала Батак“ се разгоряха цяла серия от спорове – за свободата на научните изследвания и за почитането на националните светини, за толерантността и националната памет, за „крайния“ и „умерения“ национализъм, за „познаването“ и „новия прочит“ на историята, за науката и псевдонауката, стигна се до гилдийни и лични подмятания, а най-вече, както се опитах да покажа, от решаващо значение за характера на „дебата“ бяха някои откровени клевети. Да търсим при това положение „златната среда“ между различните мнения (при това сведени до точно „две крайности“) е колкото безполезно, толкова и непостижимо. Затова, струва ми се, не постигнаха резултат и опитите да се организира „диалог“, на който да се чуят мненията и на „двете страни“. Тук си поставям далеч по-просто формулирана задача: ще тръгна от проекта – „слаб“ или не – и като взема под внимание изказаните по същество критични бележки, ще се опитам да видя докъде може да стигне така започналото проучване. Разбира се, ограничавам се до чисто изследователската част на проекта „Батак“.

Интерпретацията на събитията от 1876 г.

Според познатото ни от досегашните изследвания, Батак е едно от по-големите села в Северните Родопи, които се включват в подготовката за въстание през пролетта на 1876 г. То спада към IV революционен окръг и бива посетено от първоначално определения за главен апостол Панайот Волов. На събранието в Оборище селото е представлявано от председателя на местния революционен комитет Петър Х. Горев Кавлаков, който дори влиза в пререкание с междувременно наложилия се като водач на бунта в окръга Георги Бенковски. Научавайки за преждевременното избухване на въстанието в Средногорието, съзаклятниците в Батак се вдигат на бунт на 21 срещу 22 април (стар стил) и в продължение на около седмица контролират положението във и около селото, водят преговори за мирно съжителство с мюсюлманите от съседните села, а с бунтовниците от Брацигово – за съвместна защита. Ентусиазмът и самоувереността на баташките въстаници траят до деня на появата на истински противник – започвайки от 29 април селото е обградено от многобройни нередовни банди, водени от доспатския полицейски началник Ахмед Ага (Барутанлията). След първите сблъсъци и след като виждат първите палежи в покрайнините на селото, първенците и мнозинството от жителите бързо преценяват, че да се влиза в директен сблъсък е безсмислено и тръгват да се крият по домовете си; вечерта на 30 април Петър х. Горев е принуден да бяга от Батак заедно с малцина последователи.

Това обаче съвсем не е краят и идва ред на много по-кървави събития – първенците на селото, които на 2 май договарят капитулацията и предават оръжието на Ахмед Ага, са убити по особено мъчителен начин, докато вече почти напълно обезоръженото население опитва да се укрие в няколко по-солидни сгради в селото – църквата, училището и някои частни домове. Никоя от тях не се оказва достатъчно добра защита и през следващите два дни повечето от приютилите се там са избити или принудени да се предадат; мнозина са изклани след като вече окончателно са се предали. В крайна сметка Батак дава многократно повече жертви в сравнение с другите центрове на въстанието от април 1876 г.

Въстанието в Батак и „историческите извори“ за него

Първото нещо, което шокира тукашните историци бе твърдението на Мартина Балева, че клането в Батак не е предизвикано от българското въстание. Тук тя всъщност буквално следва казаното от едни от най-важните източници за клането: Джанюариъс Макгахан – специалният кореспондент на вестник „Дейли Нюз“, и Юджин Скайлер – американският консул в Истанбул, чиито предварителен доклад е включен в книжката с репортажи на Макгахан. Балева цитира Макгахан, според когото „имало слаб опит за въстание в три или четири села, но нищо такова в Батак“, а в първия вариант на статията си и Скайлер, който дори говори за „масово надигане“ (levée en masse), но не на българите, а на мюсюлманските села срещу християнските им съседи.[930]

Балева настоява (и към този важен въпрос ще се върнем), че и самият Пиотровски всъщност илюстрира разказаното от Макгахан. Става дума за същия текст, който толкова хора след това привеждаха като доказателство, че „клането не е мит“, та да оборят Балева.

Към казаното от Макгахан и Скайлер относно липсата на въстание в Батак можем да добавим някои не толкова категорични, но сходни твърдения. Уолтър Беринг – втори секретар на британското посолство в Истанбул, казва, че селото е било обградено, след като се разбрало, че в него се готви въстание.[931] Робърт Мор, който посещава Батак през октомври 1876 г. също казва, че доколкото е могъл да научи, макар селото да било посещавано от дейци на бунта, в него не е имало широко, открито или активно въстание.[932] Най-интересното е, че репортажите на Макгахан се появяват на български език през 1880 г. в превод на Стефан Стамболов – главен апостол на Първи окръг на въстанието, което някак си придава допълнителна тежест на цитираното твърдение. Горните думи на Макгахан тук се появяват като „…имало слаби опитвания в две три села, но не и в Батак…“.[933]

Въпреки всичко това, за българската историография няма съмнение, че омаловажаването на въстанието през 1876 г. е просто един тактически ход, за да се спечели общественото мнение в подкрепа на мирния и цивилизован български народ, а Батак е основен въстанически център. Така го сочи Захари Стоянов в „Записките“: „После Панагюрище и Копривщица в IV въстанически окръг първенството се падаше на Батак“.[934] Това разбиране се споделя и от днешната българска историография. В изчерпателното си изследване върху въстаниците от Четвърти революционен окръг Христо Йонков изброява поименно 159 души въстаници от Батак, което прави селото трети по големина център на надигането от 1876 г. след Панагюрище и Копривщица (точно като при подредбата у 3. Стоянов), изпреварвайки всички други въстанали селища в окръга.[935] В други публикации се говори за над 1100 въстаници в Батак – тази внушителна бройка се появява у Ангел Горанов (Бойчо) и съответно у всички, които го следват.[936]

И тук има нещо, което не е без значение: различните описания на събитията в Батак всъщност водят към един и същи основен първоизточник – водача на въстанието в селото Петър Горанов. Той дава информация на 3. Стоянов за събитията в Батак – името му е първото сред онези, на които Стоянов благодари поименно в предговора на „Записките“ за предоставените от тях сведения[937], а неговият син Ангел е автор на книгата „Въстанието и клането в Батак“ от 1892 г., която се ползва екстензивно от всички следващи автори. Последното усилва съмненията на Балева, че всъщност не е имало истинско надигане от българска страна и тя отдава вяра на мненията на външни наблюдатели като Макгахан и Скайлер, които изрично твърдят, че в Батак не е имало никакво въстание.[938] Втори важен проблем в тази връзка е, че поради навременното си бягство от селото Петър Горанов и синът му Ангел не са свидетели на самото клане, а техният разказ се използва за описване и на клането.[939] Изобщо тук имаме един сериозен проблем с „изворите“, който Балева е забелязала, а „професионалните историци“ пропускат. При това трябва да се добави, че Ангел Горанов е имал и литературни амбиции (той е бил журналист, автор е на един роман), и написаното от него не е сухо препредаване на събраната информация, а умело написана и въздействаща творба.

И все пак алтернативни източници има, и те говорят за надигане на българското население на Батак. Тезата се потвърждава от отдавна преведен и публикуван на български език официален османски рапорт, който сочи Батак, при това нееднократно, като много важен център на въстанието.[940] Рапортът говори за дръзкото поведение на батачани в началото на въстанието и за оказана от тях съпротива при обсадата.[941] Един от сигурните знаци за вдигане на въстание от страна на християните през пролетта на 1876 г. са убийствата на мюсюлмани, били те длъжностни лица или случайни хора – водачите на въстанието често подтикват към такива действия, за да стане вдигането на бунта необратимо. Такива убийства има и в Батак, за което споменават и българските изследователи (Д. Страшимиров изброява 7 убити и неколцина още ранени),[942] и османският рапорт (според него тук са убити 14 турци и един циганин).[943] Това опровергава добронамерените твърдения на Макгахан, цитирани и от Балева, че в селото нямало убит „даже и един турчин“, и че самите „турски служби не твърдят подобно нещо“.[944]

Длъжни сме да направим една уговорка: макар и по различни мотиви османската власт също има интерес да търси и да вижда бунт в Батак – именно той оправдава последвалите репресии. Рапортът обобщава: „Вижте, има ли в Пловдивско село, което да не е въстанало и което въпреки това пак да е било нападнато и разрушено“.[945] В един по-ранен официален рапорт, този на Едиб Ефенди, дори се твърдяло, че всички жертви в Батак се дължали на кървавата битка край въстаналото село, при която имало големи загуби и от двете страни.[946] Неслучайно в този си пункт написаното от Едиб Ефенди е оспорвано от чуждите анкетьори.[947] По време на скандала бе публикуван откъс от спомените на Исмаил Кемал – виден османски чиновник от албански произход, а впоследствие и първи министър-председател на Албания, който е член на една от комисиите, посетили районите на въстанието, в това число и Батак, и съответно участва в изготвянето и на един от докладите по въпроса: „Центрове на въстанието бяха шест села: Батак, Перущица, Брацигово, Авреталан (Копривщица)…“. Исмаил Кемал говори за „потушаването на въстанието в Батак“, а не за непредизвикано клане на селото.[948]

Впрочем, за въстание в Батак пише в спомените си и самият Пиотровски: „Когато българското въстание избухнало, Батак се присъединил към въстаническото движение с такава безгранична наивност, че когато човек чете, просто не му се иска да вярва“). Наистина, това са думите му в спомените – на какво мнение е бил художникът, докато подготвя и рисува картината си, е трудно да се каже; по това време той няма и откъде да е чел за присъединяването на Батак към въстанието. Във всеки случай от завършената картина никак не се разбира, че селото е въставало – разголените мъртви тела на платното са все на млади момичета. Според Балева, то изглежда като да илюстрира точно определени фрази от текста на Макгахан – най-известната до това време публикация за Баташкото клане до това време, който отхвърля да е имало и бунт, и съпротива в Батак. Така Макгахан видял повече трупове на жени; те всички били разсъблечени по риза, за да бъда ограбени и изнасилени; двата бряга на реката, която се вижда и на платното, били покрити с трупове.[949] Съществена разлика, която забелязваме e, че според Макгахан повечето жени са били обезглавени[950], докато на картината това е изключение.

В крайна сметка остава проблемът, че широката публика знае главно за клането в Батак, а за въстанието говорят основно неговите организатори и техните наследници. Така в пътеписа си „В недрата на Родопите“ от 1892 г. Иван Вазов разказва за една голяма своя изненада от книгата на Ангел Горанов-Бойчо: „За битки около Батак малцина може би да знаят у нас. И аз признавам се, не подозирах такова нещо, преди да прочета книгата на г. Манчова (издателят на книгата, б. м.)“.[951] Положението не се променя принципно и до днес – общественото съзнание помни Баташкото клане, а историци и местни патриоти се опитват да изведат на преден план въстанието и героичната отбрана на селото, като тръгват от разказите на Горанови – баща и син, и прибягват различни предания на стари батачани.

Колкото до разказаното от Петър и Ангел Горанови, в началото на XX век Д. Страшимиров го сверява със спомените на живи свидетели. Изследвачът открива отделни неточности и разминавания, но повечето сведения се потвърждават и той сам предпочита да се опира на него.[952] Може да се спори доколко това доказва верността на разказаното или е още едно потвърждение на тезата, че именно версията на Горанови се е наложила в описанието на въстанието в Батак. Така или иначе, големият проблем за тях не е протичането на въстанието, нито самото клане, а критическият момент на бягството им от обсаденото село, с което се спасяват.

Обсадата и отбраната на Батак

Описвайки трагедията на мирните жители на Батак, Макгахан казва, че те не са оказали каквато и да било съпротива (дори турските власти не твърдели подобно нещо), а според предварителния доклад на Скайлер „селото се предава без нито един изстрел…“.[953] Самата продължителност на обсадата (на това се обърна внимание и в някои мнения по форумите по време на скандала) подсказва, че батачани не са се предали отведнъж. Макар че някои сцени на героизъм и безстрашие изглежда да са по-късно измислени, фактът, че трагедията се проточва няколко дни, потвърждава мнението, че жителите му са се бранили, доколкото им е било възможно. Тук обаче става дума за неизбежна отбрана, а не за въстание за свобода – то е отпреди това пропаднало поради колебанията на мнозинството батачани. Пък и в селото са останали именно голямото мнозинство от „колебаещи се“, докато водачът на въстанието вече го е напуснал заедно със семейството си и малцина последователи; избитите са преди всичко мирни хора, а не въстаници.

При това положение трябва да се прави разграничение между борбата на въстаниците и самозащитата на батачани, след като основните въстанически сили са побягнали или са се отказали от борбата. На това няколкократно настоява Д. Страшимиров, който подчертава, че кланетата (основно между 2 и 4 май) не са част от историята на вече безуспешно приключилото въстание (22-30 април): „Трябва да приемем, че с разбиването на въоръжените сили на революционерите, престава и всяко въстание; всичко друго, що следва, би съставлявало страници от своеволията на турското владичество в България“.[954] В едно уточнение под линия Страшимиров подчертава и разликата между воденето на същинско сражение и отделните изстрели при самоотбрана: „Изобщо всичко, що е разказано за Батак, като сражение и дори малкото престрелки, които и аз сам споменувам тука, би трябвало да се вземат, като част от общото бягане, при което единични личности прибягват до самозащита.“[955]

Постепенно обаче, както в историографията, така и в популярните издания, трагичната история на клането се превръща в материал за написването на героичната история на въстанието – отчаяната самоотбрана на мирното и объркано население се представя като част от борба за национално освобождение, ужасната смърт на нищо неподозиращи жертви, които просто не са успели да спасят живота си, се оказва „съзнателна саможертва за свободата на Отечеството“. Всички противоречиви факти и прояви се тълкуват в полза на една героизирана, „бунтовна“ интерпретация. Така например на паметника, издигнат на Трендафил Керелов и Вранко Д. Паунов – двама от жестоко убитите пратеници за капитулацията на селото, е записано само, че те са били „организатори на Априлското въстание в Батак“.[956] В цитираната книга на Хр. Йонков сред водачите на въстанието в Батак е посочен и най-изявеният му противник – Ангел Кавлаков.[957]

Същевременно много от по-късните изследователи с право подчертават, че няма основания да се говори за някакво особено капитулантство точно в случая с Батак. Драмата не е в това, че Батак се е предал „уви, пълзешком“ (Ив. Вазов) – така се предават повечето от въстаналите селища, а в това, че след като слагат оръжие, жителите му са избити – нещо, което иначе е изключение. Съдбата на батачани не е плод на тяхната нерешителност, а на изключителната жестокост и безчовечност на техните нападатели.[958] Димитър Страшимиров изтъква и ролята на по-особеното географско разположение на селото: „Тикнато дълбоко в недрата на Доспат, Батак лежеше готов курбан на прага на Чепинския помаклък и Родопските кърджалии“.[959]

Един от спорните въпроси бе свързан с това как да бъдат определяни извършителите на престъплението. На едно място в първия вариант на статията на Балева някак подвеждащо се говори за обсада на селото от „османски войски“, макар тя иначе да е наясно, че става дума за „нередовни войски“ (както личи от текста на проекта за финансиране). Тук Балева всъщност се доближава до лексиката на съвременната българска историография, която говори за „войска“, включително и „редовна“, при смазването на въстанието в Батак,[960] вместо просто за „башибозук“ или „въоръжени банди“ от „помаци“ и „турци“. Както стана дума в по-ранни дискусии, целта е зверствата да се представят като пряка последица от политиката на империята, а самото въстание – като едно много по-сериозно начинание, което не могло да бъде смазано лесно.

Трябва да добавим обаче, че тези усилия са всъщност излишни. Това, че обсадата и клането на в Батак са дело на башибозука не значи нито, че борбата срещу тях е била по-лесна, нито че властта няма отношение към случилото се. Все пак практиката да се организират нередовни банди е плод на една целенасочена политика, която трябвало с малко средства да компенсира липсата на достатъчно професионално подготвени офицери и войници, пък и полицейски сили. По това време все още не е премахната и практиката местни разбойници и деребеи да се рекрутират на служба на централната власт. Начело на нередовните банди виждаме служители на османската администрация – такъв именно е случаят с доспатския полицейски началник Ахмед Ага (Барутанлията), за когото официалният рапорт директно казва, че е бил изпратен от властта начело на „въоръжена тълпа“ (заедно с него бил и каймакаминът на Неврокоп).[961] Основните недостатъци на башибозука са неговата недисциплинираност и неспособност да води военни действия на съвременно ниво. Що се отнася до борбата срещу зле въоръжени и необучени селяни, башибозукът имал всичкия капацитет да се справи успешно и големият проблем е, че обикновено извършвал това с много повече жестокости и злоупотреби от редовните части.

Големият брой избити в Батак

Въпреки разминаванията в точните числа всички източници сочат много по-голям брой убити в Батак, отколкото в другите пострадали селища, поне що се отнася до IV окръг на въстанието. Това ясно личи от изследването на Д. Страшимиров, който в поименни списъци посочва 1750 избити в Батак, 264 в Панагюрище, 208 в Перущица (непълни данни), 142 в Клисура, 43 в Брацигово (със околните села – 141), 26 в Копривщица и т. н.[962] По същия начин и публикуваният от Д. Гаджанов официален османски рапорт дава отдалеч най-голям брой избити именно в Батак, и това при положение, че докладът изрично дава селото като пример за преувеличаване на броя на жертвите.[963] Според обобщените данни за Пловдивската и Пазарджишката каза, в тях са убити общо 3044 души, като само в Батак те са 1346, докато в Панагюрище са 415, в Перущица – 275, в Клисура – 209, в Копривщица – 43, в Брацигово – 35 и т. н.[964] При това не може еднозначно да се каже, че османският рапорт прикрива действителния брой на жертвите – вижда се, че за повечето други селища той дава по-голям брой убити, отколкото ги изчислява по-късно Д. Страшимиров. Така или иначе, макар да дават по-малък общ брой жертви в Батак в сравнение с други източници, трагедията на селото ясно изпъква от събраните от османската власт данни. Рапортът казва това и експлицитно: „Баташката случка е най-важната и най-страшната и е подигнала общественото мнение в цивилизования свят.“[965]

Тук е моментът да засегнем и въпроса за „преувеличения брой на жертвите“. Наистина, когато се говори за жертви на насилие, почти винаги има и преувеличения, и опити за омаловажаване. Балева отбелязва преувеличенията по отношение на Батак, макар това да няма особено значение за тезите на работата ѝ. Критиците на проекта обаче отдадоха голямо значение на тези забележки, представяйки ги ако не като отричане, то поне като непростимо омаловажаване на клането. „Цинизъм е да се броят жертвите“, възмущаваха се те, и същевременно представяха възможно по-голяма бройка. Всъщност, не виждам нищо цинично в това да се обърне внимание върху факта, че не би могло да има пет хиляди убити от едно село с по-малко от четири хиляди жители. От една страна, това преувеличение вкарва елемент на недостоверност в представянето на трагедията. От друга, общата склонност за преувеличаване на броя на жертвите има и точно обратният ефект, поне що се отнася до уникалността на Баташкото клане. Защото, когато обзети от свещен гняв патриоти виждат хиляди и хиляди избити на всеки ъгъл и във всяко село, жертвите на Батак просто се губят в общата картина.

Според данните от официалния рапорт голям брой жертви има и сред мюсюлманите. Трябва да се отбележи, че те са почти изключително от нередовните сили – като загинали в Батак са отбелязани 1 стражар и 130 башибозуци (90 от Пловдивска и 40 от Серска каза) – последните три числа явно са закръглени и изглежда вероятно да са завишени. Ако тези данни са поне приблизително достоверни, то в Батак не само християните, но и мюсюлманите са дали относително най-много жертви. Данните за другите селища съответно са значително по-ниски и за Пловдивска и Пазарджишка каза се дават общо убити 268 души от башибозука, 106 войници и един стражар, т. е. излиза, че в Батак са дадени над една трета от жертвите от страна на властта в региона.[966] Дали броят на жертвите сред башибозука в Батак не е бил и съзнателно завишен, за да „балансира“ големите загуби сред християните, можем само да гадаем.

Въстанието от април 1876 г. като „социално обусловен конфликт на местно ниво“

Сериозно недоволство предизвика и тезата за Априлското въстание като „социално обусловен конфликт“. В проекта четем: „Макар и при насилствените стълкновения да се е касаело за социално обусловени конфликти на местно ниво…, мнозинството българи помнят тези конфликти като етнически респ. национални.“ Колкото и странно да звучи тази теза за свикналия с интерпретациите на българската историография, тя всъщност е широко разпространена сред чуждите специалисти и това налага аргументирано обсъждане вместо просто отхвърляне. Проблемът е в това, че в националните историографии на Балканите всякакви конфликти – селски бунтове, отцепничества и дори разбойничеството (хайдутството) се представят като част от вековната борба на съответния народ за национално освобождение. По същия начин всяко насилие от страна на властимащите се възприема като част от някаква нарочна политика на денационализация на подчинените народи. Естествената реакция на критичния изследовател е да потърси действителните причини зад всеки бунт или насилие. Защото няма как иначе да обясним големия брой размирици на мюсюлманско тюркоезично население и съответно прилаганите спрямо тях репресии през цялата история на империята.

Струва ми се че бих могъл да илюстрирам проблема с цената на едно малко отклонение. По същото време, докато течаха проектът и след това сандалът „Батак“, пишех статия за сборник, издаван от трима западни специалисти по балканска история. Статията показваше, как изграждането на революционната организация по времето на Левски, както и вдигането на въстанието от април 1876 г. минава преди всичко през спечелването на местните първенци за националната кауза. В известен смисъл съгласието или отказът им е решаващ – въстание в дадено селище има само тогава, когато и първенците участват в него; оттам насетне селището се бори само дотогава, докато първенците не решат да се сложи оръжие.

Развитията в Батак ни показват много ясно как движещи сили са именно местните първенци, които при това са сродени помежду си, макар да не са единодушни по въпроса за самото въстание. Ръководителят на въстаниците Петър х. Горев Кавлаков, впоследствие преименувал се на Петър Горанов, е син на един от предишните кметове на града. Самият Петър Горанов е влиятелен човек, и в един момент е избран за член на съда в Пазарджик, но отказва да заеме тази длъжност.[967]

Освен това той е зет на Ангел Кавлака, кмет на селото по това време и най-видна фигура сред „благоразумните“. Изненадващо на пръв поглед, този последният също е сред поканените за организирането на революционния комитет. Сред водачите на въстаническите групи са определени синовете на Трендафил Керелов, в миналото също кмет на селото, един от тези, които ще водят преговорите за капитулацията на Батак. Получава се един нестабилен баланс между застъпниците на двете позиции, като първоначално изглежда натежава гласът на привържениците на бунта. В момента, в който мнението на „благоразумните“ окончателно надделява, водачът на въстанието се изнася от селото.

Неочаквано за мен възникна едно сериозно разминаване със съставителите. Те настояваха да обясня защо първенците са приели да се включат в революционните комитети и дори ми дадоха насока за това – препоръчаха да се погледне на „икономическия и социален контекст, произтичащ от провеждането на танзиматските реформи в българските провинции“, като правеха и допълнителното уточнение, че първенците не били „само политически актьори“. Те подчертаха също така, че според тях ставало дума „по-скоро за въпроса за властта и за властовите отношения на местно ниво“, че изборът на местните първенци дали да се включат в революционния комитети „зависел преди всичко от това, какво би им донесъл този вариант в сферата на властовите отношения на местно ниво“.

В кратка бележка обясних, че що се отнася до 70-те години на XIX век, като цяло приемам установеното в националната историография гледище, че става дума за съзнателен избор на въпросните местни първенци да се присъединят към националната кауза. В конкретния случай аз виждах необходимостта да се потърсят „локалните измерения“ на едно „национално въстание“, вместо да се разкрият някакви „социално обусловени конфликти на местно ниво“, които впоследствие са видени като един цялостен национален конфликт. За да се избегнат недоразумения, подчертах разликата с ранните години на Танзимата, когато повечето бунтове са породени от недоволство от опитите за реформи и свързаните с това неуредици. И все пак със съставителите на сборника останахме на различни мнения. Приемайки, че изказаните от тях съображения са имали своето значение, аз все пак не ги виждах като първопричина. Без да могат сами да посочат конкретни икономически фактори и властови претенции по места, чуждите специалисти явно бяха убедени, че именно това са водещите причини за включване във въстанието, а не непременно готовността да се подкрепи националната кауза. Те изглежда останаха и с впечатлението, че в конкретния случай аз съм възприел една традиционна националистическа интерпретация и не мога да проумея нейната несъстоятелност. Може и така да е – разказвам това, не за да настоявам на собствената си правота. Въпросът е, че утвърдени чужди учени са склонни да търсят основните причини за включването във въстанието от 1876 г. в „икономическия и социален контекст“ и във борбите за власт и влияние на местно ниво.

Отглас от това е и стремежът в проекта да се излезе от утвърдените обяснения за въстанието и неговото потъпкване. Все пак, колкото и важно да е връщането към локалното измерение на проблема, ние не можем да се ограничим само до него и да подценяваме голямото противопоставяне между мюсюлмани и християни в онзи изключително напрегнат момент. В клането участват както хора от съседните села, с които батачани са имали по-стари търкания, така и въоръжени банди, пристигнали от няколко десетки километра след изрично разпореждане на централната власт – такъв е случаят с Ахмед Ага (Барутанлията).

Паметта за Баташкото клане и картината на Пиотровски, 1876-1892 г.

И все пак би следвало да оставим на заден план спорните моменти и дори грешките в интерпретацията на историята на въстанието и клането в Батак от април и май 1876 г., тъй като сърцевината на проекта е свързана с други, по-късни събития – с решението на художника Антони Пиотровски да нарисува картина за клането в Батак, с отиването му в селото в края на 80-те години на XIX век и с излагането на платното през лятото на 1892 г. на международното земеделско-промишлено изложение в Пловдив. Малцината участници в дискусиите, които достигнаха до този най-съществен за проекта въпрос, застъпиха мнението, че картината не е могла да има особено влияние, подчертавайки, че тя е практически неизвестна.[968] Това разсъждение звучи правдоподобно, но не предава коректно първоначалната хипотеза на Балева. Според нея, макар и забравена впоследствие, картината е играла основополагаща роля в края на 80-те и началото на 90-те години на XIX век, включително като предизвиква интереса на други, много по-известни творци, към темата за Баташкото клане. Така погледнато, фактът, че хора, родени след Втората световна война, не познават самата картина, все още не доказва нищо. При това въпросът бе не толкова за влиянието на завършеното платно, а за реакциите, които е предизвикал Пиотровски, с работата си по него. Оттам неизбежно се повдигаше и въпросът за това какви са били представите за Батак и клането от 1876 г. преди появата на нашия художник.

Предполагаемата забрава на Баташкото клане

Една от спорните тези на Балева, която всъщност първа бе подложена на критика, беше, че макар и придобил голяма и печална известност непосредствено след клането, скоро след това Батак бил практически забравен. Цитираният отговор на Н. Кайчев в „Култура“ показа, че това е погрешно или най-малкото силно преувеличено. Допълнителни аргументи за това, че Батак има сериозно място в общественото съзнание през 80-те години на XIX век, бяха дадени след избухването на скандала. Още при отговора си през септември 2006 г. обаче Балева прецизира своята теза в смисъл, че става дума не само за това, доколко Баташкото клане се помни преди появата на Пиотровски, а и как се представя този спомен – от централно значение тук е излагането на черепите и костите на жертвите. При това Балева основателно се противопостави на тенденцията в текста на Кайчев Пиотровски да бъде разглеждан преди всичко като „чужденец“ а не като „художник“.[969]

Но идеята за „забравянето“ отново не е плод само на фантазията или на неосведомеността на Мартина Балева. Представата, че скоро „след Освобождението“ борбите, героите и жертвите от турско време са били забравени, е сред установените разбирания на традиционната историография, която са ни преподавали в училище – да си спомним само стихосбирката на Вазов „Епопея на забравените“. Същата идея за незаслужено забвение срещаме и в предговора на“3аписките“ на Захари Стоянов. Самият Пиотровски, без да бъде съвсем директен, говори за Баташкото клане като за един широко прочул се, но вече позабравен случай („…клането в Батак, което навремето си направи впечатление в цяла Европа и предизвика Руско-турската война.“). Това е разбираемо – по думите на Вазов още на следната година Батак бил засенчен от други трагични събития („Батак е страшен в 1876 г.; на 1877 г. той не поразява вече толкова, той не е сам, той има вече подобострастници: има вече Стара Загора, има вече Сопот, има вече Калофер, има вече Карлово“).[970] В крайна сметка към това мнение се присъединява и Балева.[971]

По време на скандала като най-важен пример за това, че Батак се помни и преди появата на Пиотровски, се сочеше стихотворението на Ив. Вазов „Възпоминания от Батак (разказ от едно дете)“ (1881 г.). Самото стихотворение обаче, напълно в духа на появилата се по-късно „Епопея на забравените“, разказва за Батак и за Баташкото клане като за нещо непознато. Още в първия стих детето пита повествователя дали знае за Батак („От Батак съм, чичо. Знаеш ли Батак?“) и малко по-долу се разбира, че „чичото“ не е дори чувал за това село и, подразбира се, за станалото в него („Ти Батак не си чул, а аз съм оттам:// помня го клането и страшното време.“). В края на стихотворението детето за втори път се обръща към повествователя в същия смисъл („Ти, чичо, не си чул заради Батак?// А аз съм оттамо… много е далече…“). Стихотворението показва, че в началото на 80-те години на XIX век процесът на създаване на националната памет за Батак и Баташкото клане прави първите си стъпки и тепърва има да се привлича вниманието към тях. Най-малкото, такова изглежда да е било мнението на Иван Вазов.[972]

Защо точно Батак?

Въпросът за „забравянето“ или липсата на широка известност на Баташкото клане е свързан с друг, по-важен в случая въпрос. Една от централните хипотези на М. Балева е, че изборът на Пиотровски да рисува именно клането в Батак е привлякъл интереса точно към това селище сред десетките пострадали. В първия вариант на статията ѝ това е ясно формулирано: „Но целта на настоящата статия се състои по-малко в това да изреди десетките примери за това календарно-тематично съвпадение, а най-вече да надникне зад причините, породили съдбовното вторачване не например в трагедиите на селата Ветрен, Брестовица, Козарско, Дребско, Станица, Царово, Баня, Стрелча, Сопот, Карлово, Злокучане, Бяга, Акънджи, Попенци, Кула, Лесичево, Ляхово и на още около 80 други селища, а само и единствено в тази на Батак.“ В статията от каталога, макар и в доста по-смекчена форма, се поставя същата цел: проектът трябва „да осветли причините, породили съдбовното вглеждане в трагедията на Батак и визуалните стратегии за конструирането ѝ като съществен елемент от колективната памет на българите“.[973]

И тук поставеният от Балева въпрос, макар и формулиран по малко по-друг начин, всъщност се задава и от нейни критици. Множество местни патриоти отдавна питат, защо жертвите на тяхното селище не са получили онова признание, което получава примерно Батак. „Не е само Батак“ повтаряха мнозина по форумите и разказваха за трагедиите на други злощастни селища, пострадали при потушаването на въстанието от 1876 г. (Бояджик, Ново село и др.) или в последвалата война (Стара Загора).

Но наистина ли е било възможно някое друго селище да заеме мястото на Батак в националната памет. И зависело ли е това от избора на Пиотровски да рисува на едно или друго място? Художникът сам разказва, че именно уникалната трагедия на селото е привлякла вниманието му. В изследването обаче се допуска, че Пиотровски е можел да отиде и другаде, за да увековечи кланетата от 1876 г. Проблемът според мен е, че Балева все пак разглежда Батак като едно сред многото жестоко пострадали „около сто“ села и оттам допуска, че потенциално всяко от тях е могло да се превърне в символ на мъченичеството.

Бих се съгласил, че Пиотровски е допринесъл за възраждането на печалната слава на Баташкото клане, но мисля, че дори художникът да бе избрал друго селище, за да рисува картината си, с това не би могъл да го изведе на централното място в националната памет, сега заемано от Батак. Все пак и това спорно допускане в статията на Балева не е плод просто на незнание – то отразява подхода на днешната българска историография, в която жертвите и пораженията се дават с обобщени данни, а смазването на въстанието се изброява селище след селище, без достатъчно ясно да се откроят най-драстичните случаи, какъвто несъмнено е този на Батак. Така например в „Българско възраждане“ на Н. Генчев, след като се споменава накратко за потушаването на въстанието в Стрелча, Клисура, Панагюрище, Копривщица и Брацигово, след като разказва за събитията в Перущица, просто се минава на следващ пасаж за Батак, който започва с думите: „Трагична е съдбата и на Батак“.[974] Явно след като се премълчи, че предалите се българи от църквата в Перущица са си тръгнали към домовете (3. Стоянов разказва за една убита жена след падането на църквата)[975], вече не е възможно да изпъкне истинската драма на Батак, където те са избити.

Наистина, трагедия има и в църквата на Перущица, но тя е съвсем различна – тук край на живота си сами слагат Кочо Чистеменски и Спас Гинев, като преди това убиват жените и децата си (само най-голямото дете на Сп. Гинев се скрива сред хората и оцелява), а и други хора, които ги помолили за това; още неколцина последвали примера им.[976] По своему се развили събитията и в останалите селища – за Копривщица ужасът се състои основно в разграбването,[977] а на някои места като Брацигово злоупотребите са сведени до минимум.[978] Има селища и местности, в които избиването на мирното население участва редовна войска – случаят на Бояджик в Сливенска каза (дн. Ямболско). Но за днешната българска историография всичко се смесва и протичането на въстанието в отделните селища се описва по много сходен начин. Във всяко от тях има трескава подготовка (както в Панагюрище), води се решителна битка до последния момент (както в Перущица), поробителите избиват и опожаряват (както в Батак). В резултат на това характерното за всеки отделен случай се губи от поглед. Общественото съзнание (или както казват някои – „народната памет“) много по-вярно отчита особеното при събитията в Батак – като най-важно то помни клането.

По същия начин и осъдителната декларацията на ръководството на БАН от 25 април 2007 г. говори за „кланетата в Батак и Перущица“, смесвайки два твърде различни случая.[979] Наистина това недоразумение има престижен първоизточник – едно до друго като две от най-големите трагедии споменава Батак и Перущица 3. Стоянов в предговора на „Записките“: „…като дойда в Батак, Перущица и пр., когато ви въведа в окървавените храмове на тия две исторически селца, там не искайте вече от разказвача никаква сметка.“[980] Както бе показано малко по-горе обаче, събитията не позволяват да слагаме под общ знаменател нито „кланетата в Батак и Перущица“, нито окървавяването на техните храмове. По същество това е точно „омаловажаване“ на уникалността на Баташкото клане, от което иначе всички се възмущаваха. При това реакцията на Академията не би могла да е случайна грешка, при положение, че тогавашният заместник-председател на БАН Константин Косев е съавтор на няколко съчинения за Априлското въстание.

Равносметката, която Н. Генчев дава за жертвите от въстанието също е от естество да скрие различията между отделните селища. Той дава общи данни („30 000 българи“, „80 селища“, „други 200“) като при това потушаване, избиване, ограбване и подпалване са дадени накуп: „Априлското въстание било потушено с варварска жестокост. Около 30 000 българи – мъже, жени, деца и старци били изклани. Над 80 селища изчезнали в пожарите, други 200 били срутени и разграбени.“[981] Формулировката у Балева е идентична като логика, макар да се разминава в данните {„Броят на разорените села в този период е възлизал на около сто, а общо жертвите на около 15 000“), вероятно защото се опира на иначе също така произволните преценки на Макгахан и Скайлер, които се отнасят само до Пловдивската и Пазарджишката каза и настояват на числото 15 000 избити. [982]

Но „изклани“, „разорени“ и „опожарени“ далеч не е едно и също. Не само защото е несравнимо по-страшно да се изколят жителите на селото от това да се подпалят къщите му. При по-внимателен преглед на данните за последиците от въстанието се вижда, че в повечето случаи разоряването и опожаряването на едно селище не е свързано с масово избиване на жителите му. Много села са запалени от бандите, които са ги ограбили, след като населението е побягнало – такъв е например случаят с Клисура.[983] От друга страна, в някои случаи запалването на селата е част от тактиката на въстаниците – по този пункт настояват не само османските власти[984], което е разбираемо, но за него открито говорят и организаторите на въстанието (3. Стоянов), и много от българските изследователи (Д. Страшимиров). Следователно, при сравнения с Батак нас ни интересуват не просто разорени и опожарени села, а такива, в които има масирано избиване на население. При това положение, поне що се отнася до потъпкването на въстанието от април 1876 г., Баташкото клане ясно излиза на преден план.

Батак като „нарицателно“

Но ако Батак и Баташкото клане с основание са станали печално известни, трябва да направим едно уточнение. Името на селището идва от турската дума „батак“, която значи „блато“, „тресавище“ и затова в разговорния български език този турцизъм се използва в смисъл на трудно положение, от който не може да се намери изход; оттук и производните „забатачвам“, „забатачен“ и др. подобни. Неправилно някои от непознаващите истинското значение на думата правят тук връзка с трагичните събития, разиграли се в село Батак през пролетта на 1876 г. Симптоматична грешка в тази насока е допусната в първата публикация на Балева в „Култура“: „Ако Пиотровски беше отишъл не в Батак, а примерно в Пазарджик (да не се бърка с Татар Пазарджик, днес град Пазарджик), първото село, чиято злочеста съдба Макгахан описва нашироко в кървави багри[985] то днес може би щяхме да говорим вместо за „забатачен“ за „запазарджичен“.“ В публикацията в каталога този пасаж вече е изоставен, но междувременно грешката бе подета от един от академичните критици на Балева – Иван Илчев, който в едно интервю в разгара на скандала възпроизведе с обратен знак тази спекулация. Според Илчев „Батак се превръща в нарицателна дума още през 80-те години на 19 в. за нещо което е лошо, хаос, от който няма оправия.“[986] Нека повторим: въпреки общия си корен, турската дума „батак“ няма нищо общо като значение с Баташкото клане, та да стане „нарицателна дума“ скоро след него, а и по смисъл това клане не може да бъде сведено до „забатачване“.

Излагането на картината и Иван Вазов

И така единият основен въпрос е какво влияние е добила картината след представянето си по време на Пловдивското изложение от 1892 г. Това е едно значимо за времето си събитие, което предизвиква широк интерес. Част от него е и една своеобразна международна изложба, на която Антони Пиотровски участва със седем свои картини, сред които, най-малкото заради големината си, се откроявала композицията „Кланетата (s/c) в Батак“.[987] Както разбираме от специално издавания за случая вестник „Нашето първо изложение“ „известният художник по живопиство г. А. Петровски“ е бил изрично поканен от организаторите да вземе участие с картини, свързани с българската история.[988] В крайна сметка полският художник получава една от четирите почетни дипломи в своята област, което е и най-високото от присъжданите отличия.

Като цяло обаче композицията „Баташкото клане“ и изобщо изложбата на картини далеч не са били най-голямата атракция на панаира – такава безспорно станал балонът на Луиз Годар. Единствената илюстрация от произведението на Пиотровски в споменатия вестник на изложението е на неговото предложение в конкурса за статуя на тема „България покровителка на земеделието и индустрията“.[989] Все пак картината „Баташкото клане“ е привлякла вниманието на един важен посетител – Иван Вазов. В пътеписа „В недрата на Родопите“ той описва – по собствените му думи – „великолепната картина на г. Пиотровски“ и казва, че е силно впечатлен от нея, макар немного време преди това да е видял самият Батак, където именно изпитал истински „ужас“.[990] При това положение силното влияние на Вазов (на което мнозина настояваха в дискусиите) вече не изключва принос и на Пиотровски.

И тук има един акцент, който заслужава да бъде отбелязан. Вазов изглежда силно впечатлен от пламъците на картината на Пиотровски и ѝ приписва заглавие, различно от установеното: според него тя се нарича „Клането и пожара на Батак“. Всъщност темата за пожара е централна и в повествованието на самия Вазов и в пътеписа си за Родопите той говори за „зловещата заря на един пожар“, за „отблясъка на някакъв пламък, може би оня, който изпепели Батак…“.[991] Така или иначе тук Вазов не е повлиян от картината – огънят присъства още в стихотворението „Възпоминания от Батак“ от 1881 г. („но плевнята пламна и взе да пращи“, „казаха, че в оня големи огън// изгорял и вуйчо, и дядо, и стрина“, „И черквата наша, чичо, изгоря,// и школото пламна, и девойки двесте// станаха на въглен – някой ги запря.. Интересното е, че темата за опожаряването на Батак не се налага на централно място в общественото съзнание, както е при опожаряването на Стара Загора от 1877 г. А това в крайна сметка трябва да ни накара да бъдем скептични към хипотезите за решаващо директно влияние както на картината на Пиотровски, така и на написаното от Вазов за формирането на националната памет за Батак.

Реакциите, провокирани от Пиотровски

Втори важен въпрос е свързан със самия процес на рисуване на картината, който има самостоятелно значение. В определени случаи нещо толкова просто като правенето на снимки може да има много сериозни последици – смъртта на бягащите от папараци лейди Даяна и Доди ал-Файед е показателен пример. Доколко обаче художникът Пиотровски е предизвикал дълбоки сътресения в българска среда?

Балева подчертава, че няколко основни творби за Батак се появяват в много кратко време и все след посещението на Пиотровски в селото – през 1891 г. е публикувана пиесата на А. Шопов „Баташкото клание“, а през 1892 г., когато бива изложена картината на Пиотровски – книгата на Ангел Горанов (Бойчо) „Въстанието и клането в Батак“, пътеписът на Вазов „В недрата на Родопите“ и третият том на „Записките“ на 3. Стоянов. Както бе споменато, Иван Вазов вижда картината след ходенето си до Батак, където отпреди това искал да отиде. Нека видим как стоят нещата с останалите текстове.

Първият по време случай на евентуално влияние е свързан със Захари Стоянов. Балева разказва, че Пиотровски се е срещал, макар и случайно, със 3. Стоянов през 1886 г. и допуска, че именно разговор помежду им ще да е подтикнал 3. Стоянов да опровергае Макгахан и да опише въстанието, а не само клането в Батак. Тъй като частта за Батак в „Записките“ е завършена в самия край на живота на автора им, към 1888-1889 г.[992], едно такова влияние не е изключено, но и далеч не е доказано. Във всеки случай не би могло да се приеме, че нещо е накарало 3. Стоянов да смени радикално представите си за Батак след средата на 80-те години. Макар и между другото, 3. Стоянов сочи Батак не само като място на една от най-големите трагедии, но и като важен център на въстанието още в първия том на „Записките“, публикуван през 1884 г.[993], т. е. дълго преди случайната му среща с Пиотровски.

Балева изглежда е права, че З. Стоянов вижда повече героизъм в Батак, отколкото е имало в действителност – впрочем още Д. Страшимиров оспорва „Записките“, където откъслечни изстрели са представени като геройски битки между батачани и башибозуците (30 април, 1 май).[994] Това е много вероятно да се дължи и на факта, че 3. Стоянов ползва информация от втора ръка. Противно на допускането на Балева обаче, той няма лични мотиви да придава точно на Батак повече героизъм, та да „разширява територията на героичната национална топография“ и да „легитимира за пореден път правото си на политически пост“.[995] Бунтовната дейност на 3. Стоянов не е свързана с Батак, а той, както е знайно, без задръжки и много образно описва сцени на колебание и слабост, на бягства и предателства, заклеймява села, градове и цели райони – да припомним само думите му за „шопската София“: „Тя се мъдреше позорно в своето легло, няма дим, няма пламък, няма байрак и бунтовник!“[996].

Вторият случай, който заслужава внимание, е самото посещение на Пиотровски в Батак. То изглежда е било забележително събитие в живота на селото – в спомените си художникът разказва, че му е била обещана „пълна подкрепа“, посрещнали го с хоро, били събрани голям брой местни жители, за да позират, докарали и помаци от съседните села със същата цел, и изглежда дори му разрешили да разхвърля костите на жертвите по пода на църквата за една от снимките. Наистина жалко е, че не се намериха досега други източници, които да покажат какви са били реакциите на самите батачани след идването на Пиотровски, а и по-късно, след излагането на платното му.

Една от хипотезите на Балева е, че книгата на Ангел Горанов е била написана като отговор на това посещение, което ще да е поставило в неудобно положение баща му Петър Горанов. Тя допуска, че и пиесата „Баташкото клане“, публикувана през 1891 г. от името на А. Шопов, може да е дело отново на Ангел Горанов.[997] Макар обаче да се знае, че Горанов е писал и пиеса за Баташкото клане, най-достоверно ми се струва пояснението на Димитър Църпев, според което тази от 1891 г. има друг автор, който наистина се казва Ангел Шопов и е син на известната батачанка Фота Манчова[998]; от заглавната страница на пиесата разбираме, че по това време той е бил книжар в Станимака (дн. Асеновград). Различен е и стилът на писане в двата случая.

Остава въпросът дали посещението на Пиотровски не е провокирало книгата на Ангел Горанов от 1892 г. Наистина, за оцелелите водачи на въстанието темата за клането е мъчителна и те неизбежно ще трябва да оправдават поведението си – най-вече бягството си от селото в началото на обсадата.[999] Този проблем обаче съществува и преди посещението на Пиотровски. Така например крайно неблагоприятни за Петър Горанов се оказват сведенията, които пещерският околийски началник и бивш поборник Отон Иванов събрал през есента на 1883 г. по поръчение на 3. Стоянов[1000], та предводителят на баташките въстаници пише специално опровержение.[1001] През същата 1883 г. П. Горанов подготвя и свои „Спомени за въстанието в Батак“.[1002] Както вече бе отбелязано, още тогава написаното от Горанов става достояние на 3. Стоянов. Оказалият се в ролята на арбитър автор на „Записките“, сам спасил се с бягство след провала на въстанието, не се наема да осъжда Горанов, а само накратко отбелязва: „Няколко души, между които бил и Горанов, един от предводителите, сполучили през нощта да избягат из една долина след много опасни опитвания.“[1003] Впрочем, ако не беше масовото клане, бягството на Петър Горанов (което само по себе си с нищо не е повлияло на последвалата трагедия) не би пораждало проблеми – така бягат почти всички водачи на въстанието.

Влияние на отделните творби

Макар темата за Баташкото клане скоро да изчезва от вестникарските страници и дипломатическите кореспонденции, в продължение на години именно проведените на времето си анкети от западни дипломати и журналисти остават първостепенен източник на информация за него. Сред тях като най-въздействащ се откроява репортажът на Макгахан. Ето например в една от цитираните по-време на скандала дописки за Батак в пресата, анонимният ѝ автор в няколко абзаца припомня за известния „Батачки сек“. Той сметнал за свой дълг като българин да го спомене, макар трагедията да била добре позната – за нея преди това писали неколцина чужденци, а той самият чел у Макгахан.[1004] Самият Пиотровски, както показва Балева, изглежда повлиян именно от Макгахан, при все че сходно, макар и не толкова подробно и впечатляващо описание дава и Беринг.[1005]

Що се отнася до творбите от началото на 90-те години на XIX век пиесата на Ангел Шопов „Баташкото клание“ е получила сравнително голямо разпространение, ако съдим по дългия списък с предплатили за нея спомоществователи в края на книжката, но като че ли не добива трайна популярност. Книгата на Бойчо, която излиза преди излагането на картината на Пиотровски, изглежда няма незабавен отзвук. Издателят Манчов се оплаквал пред Вазов: „Представете си, три месеца как съм напечатал „Клането в Батак“, а само седем книги съм продал!“.[1006] Не е без значение обаче, че сред читателите на книгата е самият Вазов – той преразказва доста от нея в частта за Батак на пътеписа „В недрата на Родопите“, като ѝ отделя значително повече място, отколкото на картината на Пиотровски. Това осигурява допълнителна популярност на казаното в книжката, независимо дали се цитира действителния ѝ автор. Така например в един от текстовете си за Батак Илия Тодев цитира текста на Вазов, но в една от онези части, където народният поет всъщност преразказва книгата на Горанов.[1007]

Макар и впоследствие да не постига широка популярност (единственото ѝ фототипно преиздание е от 1991 г.), книгата на Горанов ще бъде ползвана от всички следващи историци на събитията в Батак от 1876 г., започвайки от Димитър Страшимиров. Влиянието ѝ може да се открие и до наше време. Това се отнася основно до изложението на събитията, но имаме и пресни примери на заимстване на интерпретациите, които предлага А. Горанов. В няколко работи на вече цитирания И. Тодев се лансира тезата, че смиреното поведение на батачани пред лицето на смъртта е било плод на „мартирологичната“ им нагласа, оформена под влияние на християнството. Тезата на Тодев определено е направила впечатление – тя е отбелязана като нарушаване на установените табута,[1008] а предизвиква и критиките на онези, които държат да се подчертават по-ясно актовете на героизъм и съпротива.[1009] Интересното е, че тук Тодев всъщност се присъединява към обясненията на Горанов, който вижда в поведението на батачани пред клането: „оная смирена готовност за смърт, оная безропотна покорност на участта, каквато е завещал в пример наший Спасител, каквато се среща в житиетата на много почитаеми от светата черква светци“.[1010]

Сред творбите, появили с в началото на 90-те годни най-известен е текстът на „Записките“ и, заради името на автора си, пътеписът на Вазов „В недрата на Родопите“ – но както казахме, първият ползва записките на бащата Горанов, а вторият – книгата на сина Горанов. Горанови са несравнимо по-слабо известни, но техните спомени стоят в основата на всеки разказ за въстанието и клането в Батак, а чрез Захари Стоянов и Иван Вазов версията им за събитията е добила господстващо положение. Това струва ми се е добър пример, за това как по-слабо известни автори и техните творби, могат да имат определящо влияние.

Най-сетне трябва да добавим, че за популяризирането на трагедията на Батак важна роля е играл издателят Драган В. Манчов, самият той батачанин. Скоро след клането той издава в Букурещ календар за следващата година с показателно заглавие: „За спомен на батачкити и на другити мъченици в България. Народен календар за 1877 г.“.[1011] Манчов издава ред учебници по история, където клането е изрично отбелязано и образно описано[1012], вестници като „Стара планина“ (1876-1877) и после „Народний глас“ (1879-1885), в които срещаме много от споменаванията за Батак, а също така книгите на А. Шопов и А. Горанов (Бойчо). Той, както видяхме, слага последната в ръцете на Иван Вазов.

Инсценирането на снимката с черепите и костите

По време на скандала витаеше усещането, че самото обсъждане на въпроса за костите на жертвите е едно светотатство.[1013] Трябва да подчертаем все пак, че и този въпрос е бил вече поставян, при това от несъмнени български патриоти. Така в книгата на Георги Методиев „Епопеята Батак“ се изразява недоволство, че „в съзнанието на поколенията Батак от онова време е само „куп черепи“[1014], защото така според него не може да се види героизмът на батачани. Защо обаче Баташкото клане е останало в паметта именно с костите и черепите на жертвите?

Тук се изправяме пред една от най-важните хипотези в проекта – за основополагащата роля на Пиотровски във визуалното представяне на Баташкото клане чрез показване на костите на жертвите. Според Балева инсценировката с костите и черепите в църквата „Св. Неделя“ за една от снимките е поставила началото тази традиция. Именно срещу това предположение обаче се появиха сериозни аргументи. На първо място, по време на дискусиите след скандала беше показано, че излагането на костите предхожда посещението на художника в селото: както обърнаха внимание служителите на музея в Батак, сведения за това се откриват у Иречек, който посещава селото през август 1883 г. и описва църквата „Св. Неделя“: „Пред олтара на ниски полици лежат редове от черепи. При някои от тях има восъчни свещи, при други – цветя. Някои са цели, други са пробити с куршум, но по-голямата част имат отзад белег от тежък удар с ятаган или сабя, повечето са черепи на жени и деца… По пода и прозорците е пълно с кости.“.[1015] Явно излагането на костите и черепите на жертвите значително предхожда появата на нашия художник. Впрочем самият той казва (и Балева го цитира), че в църквата „и до днес лежат костите на множество избити“.[1016]

В аргументацията на Балева има и един съществен проблем, на който почти не бе обърнато внимание – едновременно се говори за картината с клането и инсценировките за нея (запазените две снимки – батачани пред училището и групата помаци), от една страна, и за снимката с костите в църквата, от друга. Именно костите са „образът“, който най-често представя трагедията на Батак в общественото съзнание. Но макар Пиотровски да казва, че е направил снимки и на църквата, основната инсценировка и картината са извън нея. Именно за направените пред училището снимки Балева дава доказателства, че са направени като основа за рисуването на картината.[1017] Впрочем художникът говори експлицитно за инсцениране само на снимките за клането, но не и за тази в църквата.[1018] Последната със сигурност също е инсценирана – не само, че „персонажите са подредени в класическа триъгълна композиция“, но костите са разхвърляни по пода на цялата църква, докато иначе са били събрани и подредени.[1019] Балева отново отбелязва, че това съответства на описанието у Макгахан (но бих добавил – и на това в останалите анкети от 1876 г.) за разхвърляните из вътрешността на църквата разлагащи се човешки тела.[1020] Но колкото и правдоподобно да изглежда това отново да е направено по указание на Пиотровски, тук това не може да бъде подкрепено от паралели с готовата картина, както е при снимката пред училището и снимката с помаците.

Остава въпросът с разпространението на образа с черепите и костите и евентуалната роля на снимката на Димитър Кавра във вътрешността на църквата.[1021] От снимките на Кавра по-често срещана е тази с батачани пред училището.[1022] Тази в църквата е по-слабо разпространена, а черепите и костите от църквата в Батак са известни от други фотографии, които обаче, както основателно отбелязва Балева, имат различна подредба. На тях виждаме грижливо подредени купчини от черепи; двете може би най-известни са направени пред църквата, като на едната има възрастна жена в черни дрехи и с бастунче[1023], а другата е без човешка фигура; и на двете черепите са подредени върху маси и се вижда пано с надпис от човешки кости „Останки отъ 1876 г.“) няколко снимки има и от вътрешността на църквата, където се виждат черепите на полиците, както по принцип са стояли, както и споменатото пано.[1024] Балева добре предава разликата – при Кавра/Пиотровски костите са „разхвърлени от художника“ и резултатът е „продукт на режисьорското майсторство на Антони Пиотровски“, докато останалите снимки и картичките имат „простовата символика“ и сниманите на тях кости и черепи са „прилежно подредени“.[1025]

Именно втората категория снимки са по-разпространени – от тях са правени картички, тях срещаме като илюстрации в историческите публикации. Снимката с подредени пред църквата черепи (без човешка фигура) откриваме в книгата на Венедиков от 1929 г.[1026] и в малката книжка на Янко Павлов от 1935 г.[1027] Снимката с подредените черепи и възрастната жена с бастунчето пред църквата е дадена в албума за Батак на Хр. Монов,[1028] както и в колективното издание върху историята на Батак от 1995 г.[1029]

Някои основни издания минават изобщо без подобна снимка – в „многотомната“ история на България няма снимки от Батак и виждаме само полуразрушената църква „Св. Архангел“ в Перущица.[1030] В албум за Априлското въстание в IV окръг, публикуван във връзка със стогодишнината му, Батак е представен със снимки на водачи и участници във въстанието и една снимка само на сградата на църквата отвън, без кости и черепи;[1031] сходно е положението при илюстрирането на книгата на Тр. Керелов.[1032] Факт е, че особено през последните десетилетия дори авторите от Батак не държат да публикуват подобни снимки – ето например в публикувания през 2006 г. том 1 от „Историческото богатство на община Батак“ има богат илюстративен материал (като се почне от местните занаяти и се стигне до въоръжението на баташките въстаници), откриваме дори снимка от посещение на Тодор Живков[1033], но не и такава с костите на жертвите.

Говорейки за популярността на снимката на Кавра с артистично разхвърляните из църквата кости, Балева обръща внимание на един случай, когато тази фотография е използвана в албум за Априлското въстание, издаден от Дойно Дойнов и Христо Йонков, където е приписана на Перущица.[1034] Доколко обаче това свидетелства за голямо разпространение на снимката? Или обратно – показва, че бидейки слабо позната, е могло да се получи объркване при използването ѝ? При това в същия албум в частта за Батак е показана една от снимките с „прилежно подредени“ черепи и кости -тази пред църквата.[1035] Снимката на Кавра от вътрешността на църквата откриваме като илюстрация в друга книга на Д. Дойнов, тук вече правилно отнесена към Батак, но за 1876 г., като заедно с това е дадена и снимката с батачани пред училището.[1036] На практика именно скандалът от 2007 г. даде широка популярност на въпросната фотография.

Самата подредба на костите в старата църква на Батак си остава непроменена и след посещението на Пиотровски.[1037] Показателно е свидетелството на Вазов от лятото на 1892 г., което независимо от инсценировките за снимката на Кавра (или Кавра-Пиотровски) няколко години по-рано, описва същата картина като у Иречек: „При недогорелите останки на олтара са сложени на полички купове черепи: разните дупки и широки цепнатини по тях свидетелствуват за мъченическата смърт на нещастниците.“ Единственото, което Вазов споменава, но не срещаме у Иречек, не би могло да бъде нововъведение на художника Пиотровски: „Един вид епитафия в блудкави стихове е закачена над черепите../›.[1038]

Всички по-късни снимки, дори онези, които са направени пред църквата (следователно с едно нарочно разместване на костите и черепите), не изглежда да са повлияни, поне като иконография, от артистичната фотография на Кавра (Кавра-Пиотровски). Напротив, те напомнят за описанието на Иречек от 1883 г. („… на ниски полици лежат редове от черепи… По пода и прозорците е пълно с кости“) и за това на Вазов от 1892 г. („… на полички купове черепи …“) и отразяват тази обичайна подредба в храма. Изобщо снимката на църквата с разхвърляните в нея кости, дело на гръцкия фотограф Кавра (и най-вероятно направена по указание на Пиотровски), изглежда е първа по време, но нито е най-разпространена, нито е задала модел.

Можем все пак да се запитаме в каква степен именно фотографиите са в основата на популярността на образа с черепите и костите от Баташкото клане. По време на скандала хората почти винаги разказваха за собствените си посещения в църквата – те оставят несравнимо по-силно и трайно впечатление, отколкото чернобелите снимки в албуми и исторически съчинения. Предвид на това, че църквата „Св. Неделя“ в Батак е посещавано място, много хора сами са виждали костите в църквата, други са слушали за тази смразяваща гледка. Ако се вярва на преценките на по-възрастни посетители, църквата с черепите е била още по-въздействаща преди последната реставрация, при която костите са събрани само на едно място (в споменатия саркофаг).

Запазването на черепите и костите в църквата

Остава да разгледаме въпроса за това как костите на жертвите са останали в църквата. Приемайки, че набожните жители на Батак не са оставили телата на близки и съселяни непогребани с години, Балева търси и намира друго възможно обяснение. Тя допуска, че костите за снимката са взети от костницата на църквата, които не са непременно и само на жертви от 1876 г. Оттук в статията ѝ от май 2006 г. се появява и възприеманата като кощунствена хипотеза, че след този случай батачани са започнали да възпоменават паметта на избитите си съселяни чрез излагане на „мнимите им смъртни останки“; в каталога това е преформулирано като „предполагаемите им останки“.[1039]

Най-напред едно уточнение за „костницата“. В традиционните погребални обичаи съществува т. нар. второ погребение, което се среща при всички съседни народи на Балканите, а колкото до българите, разпространено е главно в Южна България и само спорадично в Северна. При този обичай на третата, петата, седмата или деветата година след погребението, дори да не се заравя следващ покойник, гробът се разкопава и извадените кости се промиват. Обикновено те се погребват след това наново (Източна Тракия, Странджа), но в някои случаи остават на съхранение в гробищен параклис, в костницата на църквата или, ако няма такива, на някое място в нея.[1040] Последното е разпространено в Средните Родопи, където извадените кости се събират в костници в църквата на селото, като на места тази практика се запазва до средата на XX век.[1041] Разкриването на подобни по-стари костници е било не веднъж тълкувано именно като че става дума за жертви на масови избивания.[1042]

Впрочем не е изключено по този начин да са вадени костите именно на жертвите. Така след промиване и изваждане от гроба са запазени черепи на някои бунтовници – такъв е случаят с черепа на Стефан Караджа, чиито гроб е разкопан за повторно погребение осем години след смъртта му, а черепът му остава у баба Тонка Обретенова.[1043] Черепът на Тодор Каблешков е бил поставен в стъклен съд и ние виждаме с него да се снимат оцелели поборници.[1044]

Случаят със запазените черепи и кости в Батак обаче изглежда не е такъв. На първо място трябва да отбележим, че зад погребването или непогребването на избитите е имало и определен политически залог. Още през есента на 1876 г. батачани са били обвинявани, че извадили кости от гробищата, за да изглежда клането още по-зловещо.[1045] Тленните останки, особено ако са на жени и деца, са били най-силното доказателство, че са избивани мирни жители.[1046] От друга страна някои обвиняват османските власти, че бързали да погребват избитите, да прикрият стореното. В един писан близо три десетилетия по-късно документ четем „Грижата на турското правителство е било да прибира труповете на избитите и да ги заравя“.[1047] Всъщност, както видяхме, властите дълго се забавили да сторят това. Дори през есента в черквата и на някои места из града се виждали трупове. Исмаил Кемал разказва, че именно при посещението на тяхната комисия е било разпоредено да се погребат телата от вътрешността на църквата.[1048] Дали обаче това е било навсякъде и изцяло извършено не можем да сме съвсем сигурни. През октомври 1876 г. Робърт Мор не споменава нищо за непогребани тела,[1049] но според други източници при посещението на лейди Странгфорд през втората половина на октомври на места още имало непогребани трупове.[1050]

По-важно обаче е друго – спонтанното отношение на оцелелите към останките от техните близки. Няколко източника разказват, че те помнели и показвали местата, където са били заклани роднините им[1051], на тях по време на Задушница палели свещи и плачели, но за съжаление не хвърлят повече светлина върху съдбата на тленните останки на жертвите.[1052] Що се отнася до времето след клането, Макгахан разказва няколко случая на обезумели от мъка жени, които пазят останките на своите близки – една му показала полузарития скелет на дъщеря си в двора на къщата, друга държала в скута си черепите на трите си деца.[1053] Дошлият месеци след него Исмаил Кемал описва подобна сцена: „При нашето пристигане бяхме посрещнати от няколко стотици жени и момичета, които плачеха и хълцаха, между които една носеше ръката и главата на една жена, и друга – ръката и крака на убито дете.“[1054] Тези най-крайни случай обаче не са изключения, а отразяват общия срив сред оцелелите. Иречек, препредава разказаното му, че те опитали да „издигнат нови колиби между пепелищата на своите жилища и между костите на нещастните роднини и съседи“, че това били „хора като че съвършено побъркани и полуонемели от нещастието“.[1055] Дори 16 години след трагедията Вазов описва жителите на Батак като необратимо белязани от нея, като не внимава особено при подбора на думите си.[1056] Разбираемо е при това положение, че наследниците на батачани предпочитат да говорят за героизма на въстанието, вместо за клането и месеците след него.

Сред различните свидетелства ключ към проблема за съдбата на тленните останки на жертвите намираме отново у Макгахан. Той разказва, че хората нямали физически сили да погребат близките си, но проявявали почит към костите им, стига да ги разпознаят. Пасажът заслужава да се цитира изцяло: „Някои от тези, които са могли да разпознаят костите на близките си са направили слаби опити да ги погребат. Но те нямат лопати, с които да изкопаят гробове, и са слаби и изтощени от глад. Освен това много от оцелелите са жени, които са правили напразни усилия телата на любимите им хора да бъдат засипани с малко пръст. Ние попаднахме на множество доказателства, че във всички случаи, когато е било възможно костите да бъдат разпознати, за тях нежно са се грижели. Ние видяхме множество добре поддържани гробове, които бяха украсени с цветя. Видяхме други, които бяха разрити от дъжда или от кучетата, оставяйки част от скелета открита, които обаче все пак бяха украсени с цветя. Ние дори видяхме черепи, лежащи на земята, на нечий вход или градинска ограда, сякаш някой се грижи за тях, но не ще да ги погребе далеч от погледа си. Видях един полупогребан с лицето нагоре, и гледащ укоризнено към слънчевото небе, с грижливо поставен в устата му букет; но за повечето от тези скелети и кости няма кой да се погрижи.“[1057] Това описание кореспондира с видяното от Иречек през август 1883 г. – точно седем години по-късно: „При някои от тях [черепите] има восъчни свещи, при други – цветя. Няколко са завити с кърпи; роднините предполагали, че са намерили в тях останки от своите мили и ги снабдили с особена завивка.“[1058] Важно е да подчертаем, че описаните от Иречек грижи за черепите на близките се отличават от онези, познати при ритуала „второ погребение“, които се извършват еднократно преди останките да бъдат положени в костницата.

Съпоставянето на тези две описания подсказва, че въпреки взетите междувременно от властта мерки, част от черепите и костите не са били изобщо заравяни, а направо оставени или прибрани за съхранение в църквата, където близките продължили да се грижат за тях. От основно значение разбира се е разказаното от Макгахан, но свидетелството на Иречек някак потвърждава тази невероятна картина – по един напълно непознат на традицията начин оцелелите след клането започнали да отдават почит на непогребаните останки на своите близки. Така погледнато костите на Батак са свидетелство не само за голямото клане, но най-вече за потресаващото състояние, в което са се намирали оцелелите след него.

* * *

Преди да правим общи заключения, може би трябва да се върнем към въпроса за допуснатите в работата на Мартина Балева грешки. Наред със съвършено неоснователното според мен обвинение в злонамереност, българските историци ги обясняваха с липса на работа с „извори“ и с непознаване на „историографията“ – това впрочем са обичайните коментари на всеки опит за „новаторство“. Но наред със случаите на неточно или избирателно цитиране, в изследването на Балева ние видяхме по-скоро предоверяване, буквален прочит на някои от изворите, а не просто пренебрегването им. Казвам „някои“, защото други извори са ползвани критично, и в това отношение работата ѝ има приносен характер. Въпросът с непознаването на историографията също не стои еднозначно – видяхме, че въпреки стремежа да се освободи от наслоените в националната историография интерпретации, Балева неволно е възпроизвела или се е оставила да бъде повлияна от много от тях. Разбира се, ако тя просто беше следвала всички утвърдени постановки, и в дадената от тях насока беше интерпретирала използваните извори, изследването ѝ би било възприето несравнимо по-благосклонно.

Какво можем да кажем в крайна сметка за резултатите от досегашните изследвания по „проекта Батак“? На първо място, работата на Мартина Балева показа, че няколкото най-ранни снимки, свързани с Баташкото клане, са всъщност нарочно направени в края на 80-те години на XIX век инсценировки – те трябвало да послужат за основа при рисуването на картината „Баташкото клане“ на по-късно забравения полски художник Антони Пиотровски. Че това свидетелства за едно сравнително късно навлизане на фотографията в известното родопско село не е най-важното. Възприемането на трите запазени снимки като автентични свидетелства и датирането им ту към 1876, ту към 1878 г. е разбира се недоразумение, което заслужаваше да се изясни. Оттук нататък въпросът е как работата на художника се вписва и евентуално гради националната памет за Баташкото клане.

Сред пострадалите през пролетта на 1876 г. български села, Батак действително е изключителен случай с големия брой на жертвите от извършеното клане и този факт бързо добива известност. Налагането му в обществената памет все пак е по-продължителен процес и когато гледаме публикациите, посветени на Батак, началото на 90-те години на XIX век наистина бележат един своеобразен бум. Това все още не е завършек на формирането на днешната представа за „Батак 1876 г.“ – днешните представи за историята на Априлското въстание в Батак създава едва историографията от междувоенния период и от комунистическо време. Но когато говорим за постепенно оформяне на националната памет за Батак трябва да направим една уговорка. От самото начало общественото съзнание ясно разпознава и помни клането. Онова, което се изгражда като разказ и става по-широко публично достояние от началото на 90-те години на XIX век се отнася до въстанието и оказаната от някои батачани съпротива.

Картината на полския художник Антони Пиотровски допринася за дооформяне и затвърждаване представата за събитията в Батак като клане на мирни, беззащитни хора, а не на едно разбунтувало се население. Версията му е близка до обществения стереотип (и именно затова е трудно да определим какво е нейното собствено влияние), а не до мемоаристиката и историографията, които дават място и на въстанието, и на съпротивата при отбраната на селището. Балева с основание забелязва, че макар в спомените си художникът да разказва как е прочел за Батак в „Записките“ на 3. Стоянов, и инсценираните снимки, и картината му са всъщност илюстрация на написаното от Макгахан – автор на най-популярното до това време описание на трагедията.

Така погледнато картината на Пиотровски и снимките на Кавра-Пиотровски не са начало на нова традиция, а по-скоро отражение на господстващите през 80-те години на XIX век представи за събитията в Батак от 1876 г. Така, макар изложена през 1892 г., картината до голяма степен се разминава с другите творби, появили се през 1891-1892 г., които разказват не само за клане, но и за въстание, и за боеве около Батак.

Що се отнася до помненето на Баташкото клане с черепите и костите на жертвите, то тук е трудно да посочим първоизточник и по всичко личи, че Пиотровски е заварил една вече оформена традиция, възникнала спонтанно в месеците и годините непосредствено след клането. Наистина, нейното популяризиране чрез фотографии се извършва през следващите десетилетия. Но макар да е първа по време сред запазените, а и най-артистично композирана, направената от Кавра (Кавра-Пиотровски) фотография във вътрешността на църквата не е получила особено разпространение и не е послужила за модел при подготвянето на следващите. С времето излагането на костите на жертвите придобива трайно национално и политическо значение – то ще поддържа в българското общество спомена за трагедията на батачани. Наистина, през последните десетилетия, когато се налага „героичната“ версия за събитията в Батак от 1876 г., те някак отиват на по-заден план в разказа на историци и местни патриоти. Скандалът от 2007 г. обаче ясно показа, че въпреки техните усилия, общественото мнение сакрализира Баташкото клане и костите на жертвите, но много по-малко знае и се вълнува от Баташкото въстание.

Статията е публикувана в: Анамнеза, IV, 2009, 1 (9), с. 132-203:

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Коментари (21)

- 28-02-2013|Свилен Гавазов

Много добра статия-макар и повторно отпечатана. Учудваща липса на интерес, при съпоставяне с несекващите коментари по този въпрос преди известно време. Компетентността на автора явно респектира-или всички са вторачени сега в твърде интересното ни злободневие…

- 01-03-2013|РМ

По-скоро второто…

И от мен поздравления за автора за неговата балансирана и коректно изразена позиция.

- 03-03-2013|Сухив.

винаги около реалното събитие функционира и мит; историята е низ от митологизирани събития;

иначе погром има, извършен от помаците от съседните села, след което е последвало мародерство; никакви идеологии тук няма;

този мит обаче основополагащ за националистите, затова се чувстват засегнати и обсъждането се схваща като светотатство; ако някой каже, че ВРО е мит, част от митологията около Левски, ще последва същата реакция; а мит ли е например контрапогрома на т. нар. „баташка рота“, която след Освобождението „отмъщава“ за „клането“и пр., ето този въпрос също трябва да се осветли; който е ходил в църквицата св. неделя, знае че там и да искаш 2500 души не могат да се поберат, така че з. стоянов също е от митологизатори, както и вазов; и добре, че има мит, щото никой нямаше да си спомня за батак днес; пиотровски прави това, което се прави на всеки 3 март например, възстановка, все едно по чий сценарий, по това време в английската преса има съобщения и за български кланета, трябва ли да оспорваме и това?

- 03-03-2013|Гост

Наистина добра статия – с ясни артгументи! Стои далеч както от истеричните нападки срещу нашумелия преди няколко години проект, така и от нерядко истеричната полемика в негова защита. Че авторът е на свободна практика също според мен е значимо!

- 03-03-2013|Красимира Зафирова

Е, добре, изчетох тежката, вгледана в цифри и параграфи статия и питам:

1) Какво значение има дали жертвите са 4000 или 1400? Струва ми се, подобни спорове има и покрай броя на жертвите в немските концлагери – дали са 6 млн или само (?!) 1 млн.

2) Какво и кой точно печели, ако се докаже, че хората са били убити и изнасилени вследствие местен социален бунт, а не в хода на въстание? Жестокостта става ли обяснима?

3) Какво значение има дали извергите са редовна или нередовна армия? Да не би във втория случай да е възможно Турция да бъде оневинена?!

4) Да не би (разбирате моята наивност) подобни статии и проекти да трябва да ни приближат до мисълта, че всъщност не е имало идея за национално освобождение, че то се е случило по погрешка и че не е лошо сегашното положение да се ревизира? Да не би (отново разбираема наивност) да трябва отблизо да следя движението на устните на почитаемите автори на проекти и ясно да определя началото на човешката история, начеваща точно в 1393г, или там някъде. Колко удобно – така всичко започва светкавично бързо с Баязид.

5) Тъй като наистина ме е грижа за моето дете, моя народ, моето човечество и моята планета – питам: за какво ги е грижа хората, които не ги е грижа за духа на мъртвите?

- 05-03-2013|Свилен Гавазов

До Красимира Зафирова: Мисля, че осветляването на историеската истина и освбождаването ѝ от митологизирането винаги има значение. Особено за събитията от Османската ни история, травматично вплетени в нашето национално самосъзнание. Има значение кой е извършил зверствата над батачани-редовната турска армия или околните помаци, т. е. за нас-българи: в единия случай става дума за правителственана султанаполитика, в другия -за зверства, аналогични на извършваните от кърджалиите, в едно смутно време на бунтове. Ако сте ходили в Батак, трябва да сте виждали една снимка, направена през 1943г.: няколко отрязани глави на партизани, поставени върху оградата на училището и да тях жандармеристи с оръжие. Това зверство не е предизвикало у нас такъв отзвук-просто защото е извършено от българи и оттук не можем да напомпаме нашето национално самочуствие, обвинявайки за бедите си турците. Такова нагнетяване на невяра-и омраза- към турците направи възможно „преименуването“на помаците от 70-те години и на турците от 1984г. Просто българите смятахме-за нас с право-че както са ни клали, така и сега мюсюлманите в България трябва да понесат възмездие, да носят само християнски имена, да не говорят на турски ит. н. и не трябва да роптаят

- 05-03-2013|Историк

До Свилен Гавазов: „осветляването на историческата истина и освбождаването ѝ от митологизирането“ е само едно добро пожелание – неосъществимо – във всяка епоха, не само в днешната. Във всяка епоха всеки историк пише от определени позиции (може да са „идейни“, може да са „лично-биографични“, може да е някаква смес от двете, или нещо трето) – и в случая съответните предварителни пристрастия на „изследователите“ са напълно ясни и не могат да бъдат скрити (колкото и да се представят за „търсене на истината“).

- 05-03-2013|Свилен Гавазов

До „Историк“: Вярно, съвсем вярно, съгласен съм.

Но има автори изначално преднамерени; смятам, че горенаписаното изложение на г-н Везенков е наистина балансирано

- 07-03-2013|Джони

Какъв мит: сканадалът се формира около откровената лъжа, че Белева била отрекла Баташкото клане. Постоянна практика е национални шамани да възбуждат народа и да трупат точки с измислици и да се самолегитимират като говорители на народа чрез подобни сканадали. Това вече се осъзнава и копира от всички. Така протестиращите развяват хоругви на Левски и Ботев за легитимация на движението и делигитимация на властта, все едно са минали на тяхна страна, както Свети Димитър Солунски на страната на Асеневци. Тези дни протестиращите от движението на щестата раса си присвоиха присвоиха Левски, като един от тях. Чудя се коя епоха обитаваме?

- 07-03-2013|Красимира Зафирова – до г-н Гавазов

Като говорим за митове – истината е, че вие (някаква група – нямам представа кои сте) се опитвате да заместите едни „митове“ с други. И това за мен не е трудно да го разбера – всеки се опитва да представи себе си и своя народ във възможно най-добрата светлина. Вие искате да изтриете паметта на един изстрадал народ, вменявайки му чувство за вина – не искам да съм на ваше място в съдния ден. Аз нямам никакъв проблем с турците – напротив, ако трябва да избирам събеседник от Балканите, бих избрала точно тях – чувствителни и открити, с чудесна поезия, която съм имала удоволствието да коментирам. Проблемът ми е с вас – както казах, не знам какви сте, какво вълнува сърцето ви, обичате ли майка си, с какви песни са ви приспивали, с какво чувство се събуждате сутрин. От моя прозорец се вижда един завой на Струма точно преди реката да навлезе между високите отвесни скали, на върха на които е кацнала крепостта Кракра. Напролет първото нещо, което виждам са цъфналите люляци и сърцето ми се изпълва с радост. Не, не мисля специално за напразните усилия на Василий Българоубиец, нито за „многомъдрия, неподкупен оня Кракра“ (Никита Хониат), но вдишвайки аромата на люляците, аз вдишвам и духа на това място, и цялото ми същество се изпълва с любов към моя народ и към целия свят, включително онази Византия – някога враг на моята страна, а сега – част от моето същество. Същото е отношението ми и към Турция с нейния първичен, преминал през много грешки, устрем. Аз не воювам с никого, освен с лъжата. Защото (дали сте чули и прочели някъде?!) – „онзи, който не тачи рода си, е далече от Бога“. Човек сам избира дали да бъде търговец в храма на душата си или да издигне сам храм насред световното тържище.

- 07-03-2013|наблюдател – re:
Свилен Гавазов писа:

Има значение кой е извършил зверствата над батачани-редовната турска армия или околните помаци, т. е. за нас-българи: в единия случай става дума за правителственана султанаполитика, в другия -за зверства, аналогични на извършваните от кърджалиите, в едно смутно време на бунтове.

Хайде стига с тези манипулации. Стара практика на официалните турски власти е да пускат башибозука напред, а редовната войска след него. Предводителят на башибозуците е повишен в чин от официалните турски власти веднага след събитията. Официалните турски власти опитват да заличат следите от клането, след като става ясно, че на място ще се изпращат международни комисии. И в крайна сметка всички международни наблюдатели са единодушни – точно официалната турска власт носи вина в случая.

И в кланетата над тракийскте българи след Освобождението най-дейни участници са башибозуците, но няма как да оневиним държавата Турция, тъй като в случая самата власт е подбудител, поръчител на престъплението.

Свилен Гавазов писа:

Такова нагнетяване на невяра-и омраза- към турците направи възможно „преименуването“на помаците от 70-те години и на турците от 1984г

Българите почти единодушно осъждат тези преименувания като престъпления на комунистическия режим. Каквото и нагнетяване на омраза да е имало, то не е дало резултат. Да, има нетърпимост към неоосманизма, има резерви към еврочленството на Турция. Но омраза към обикновените турци от страна на българите няма. Нито към етническите турци в България, нито към тези в Турция. Единствените турци, които могат да претендират, че са мразени от мнозинството от българското население, са мафиотите от ДПС.

Колкото до това дали е имало научно обосновани анализи и отговори на проекта на Балева – да, такива имаше, но за съжаление малко хора научиха за тях. За мен най-добрите, най-обективните и най-професионални отговори дадоха историците Александър Долев и д-р Асен Чилингиров. Хубаво е да се пуснат тук техни статии по въпроса. Може г-н Енев да помоли тези автори да напишат нещо специално за тукашната аудитория.

- 08-03-2013|Самолет 005 – re: re:
наблюдател писа:

Българите почти единодушно осъждат тези преименувания като престъпления на комунистическия режим. Каквото и нагнетяване на омраза да е имало, то не е дало резултат. Да, има нетърпимост към неоосманизма, има резерви към еврочленството на Турция. Но омраза към обикновените турци от страна на българите няма. Нито към етническите турци в България, нито към тези в Турция. Единствените турци, които могат да претендират, че са мразени от мнозинството от българското население, са мафиотите от ДПС.

Напълно споделям това мнение. Дори бих добавил, че преименуването на българските турци даде нова небългарска идентичност на тези хора. На пръсти се броят турците с разпознаваеми за българите имена като Йълдъз Ибрахимова, Вежди Рашидов, Юксел Кадриев, Али Алиев… Ако цел на този сайт е да насажда чувство за вина, то това го прави приятно четивен от гледна точка на съвременните заблуди за нецивилизоваността на българския българин.

- 08-03-2013|Златко

Може би онези, които искрено не могат да разберат защо е нужно отново и отново да се разравят историческите интерпретации, с които сме израсли всички, ще успеят да се ориентират малко по-добре в проблема (който засяга не само България, разбира се), ако зачетат малко по-различни неща, в които се описват опитите на други нации и народи да се освободят от „идеологическите букаи“, които ги заслепяват и им пречат да станат нормални членове на европейското семейство. Ето тук няколко възможни примера, няколко възможни изходни точки:

Войните за историята – Андонис Лякос

Митовете и истините на Втората световна война – Адам Кржемински

Тиранията на историята – Кристина Кулури

Как митовете раждат фалшификации – Евелина Келбечева

Против задълженията на националните митологии – Данута Глондис

- 08-03-2013|Историк

Най-ценното в тази публикация е именно начинът, по който Везенков така добре илюстрира идеологическата предубеденост на свои „колеги“ в чужбина („чуждите специалисти“) – без да разполагат с никаква подкрепяща ги фактология, тези „историци“ упорито настояват, че единственото възможно обяснение на съответните исторически процеси трябва да се търси в една определена посока, фиксирана в тяхна собствена идеология:

„Без да могат сами да посочат конкретни икономически фактори и властови претенции по места, чуждите специалисти явно бяха убедени, че именно това са водещите причини за включване във въстанието, а не непременно готовността да се подкрепи националната кауза. Те изглежда останаха и с впечатлението, че в конкретния случай аз съм възприел една традиционна националистическа интерпретация и не мога да проумея нейната несъстоятелност. Може и така да е – разказвам това, не за да настоявам на собствената си правота. Въпросът е, че утвърдени чужди учени са склонни да търсят основните причини за включването във въстанието от 1876 г. в „икономическия и социален контекст“ и във борбите за власт и влияние на местно ниво.“

- 08-03-2013|Златко

Към „Самолета“ (и много други):

„Омраза“ може и да няма, добре, нека да приемем това. Но няма и нормално човешко приемане – вече не (ако изобщо някога го е имало, разбира се – защото аз идвам от смесен край, израснал съм с турци и знам как открай време сме се делили на отделни махали и никога не сме живели истински „заедно“). Не знам дали това непрестанно отричане на „омразата“, при наличието на толкова много очевАдни примери за липса на реално приемане, върши някаква добра услуга на обществото. От една страна, добре е, разбира се, че омразата се отхвърля, поне на думи. От друга страна, каква полза от това отхвърляне, ако практическо смесване между двата етноса няма откак България е освободена? Елате в Германия да видите колко много смесени бракове между германци и турци има. Къде са те в България, която живее със своите турци откак я има? А липсата на видима турска интелигенция – тя пък на какво се дължи? Прости ли са турците, с понижен коефициент на интелигентност ли са? Всички български турци, които се изселиха оттук – така поне твърди мълвата – били много благодарни, защото това им дало възможност най-после да се развиват и растат като нормални хора с нормални възможности пред себе си, а не като вечните хора от втора ръка, за които „равенството“ е единствено празна дума.

Повтарям, не знам кому е нужно това вечно себезалъгване с „липсата на омраза“. Дискриминацията срещу мюсюлманските малцинства в България е толкова очевидна, че наистина изглежда е потребна някаква огромна необходимост от самоизмама, за да може човек да повярва искрено, че живее в страна, в която цари „равенство между етносите“.

Именно неравенството между етносите, а не между отделните икономически прослойки, е основното неравенство в България, откак я има. Ако между самите българи има безспорно икономическо неравенство, в смисъл, че една много тънка прослойка успява, чрез различни средства, да се измъкне от гнусното блато на нищетата, в която всички останали са потопени до шия, то хората от малцинствата пък са КАТО ЦЯЛО потопени в едно още по-нищенстващо, с още по-ниски доходи, още по-лошо образование, още-по нищожни шансове за социално издигане, ЕТНИЧЕСКО тресавище. Това е най-очевидният факт в България и неговото отричане е една от основните лъжи и перфидности, които пречат на това общество да повярва в собствената си способност да се пречисти и тръгне по нов път. ЛЪЖАТА, основната лъжа в България е, че няма дискриминация към мюсюлманските малцинства. А това е най-гигантската от всички български дискриминации, жертва на която от сто и повече години насам става около 10 до 15 процента от българското население. Повтарям, откак я има тази страна. Това никога не се е променяло и то е основната характеристика на това общество – едно общество на ЕТНИЧЕСКА дискриминация, преди всички други останали видове.

Ей това е, с което трябва да се започне, ей това е и причината този сайт отново и отново, и отново, да говори ПРЕДИ всичко останало за етническата дискриминация в България. Тя е най-важната, тя е основополагаща за всички други, тя е и най-отричаната, за разлика от другите, и то по една много проста причина: нормалният, среден българин, има очевидно проста възможност да обяви СЕБЕ СИ за жертва, а не извършител, на дискриминация, във всички останали случаи, но не и в този. Именно удобната позиция на жертвата, която премахва нуждата от каквито и да било промени – индивидуални или колективни, е нещото, на което се крепи колективната българска амнезия, апатия и неспособност за реална промяна. И там, където тази позиция е невъзможна, идва реда на яростното отрицание. Кой бе, ние ли сме дискримнатори? Ей, я внимавай какво приказваш, че…

Това, мили ми, удобно заспали сънародници-жертви, е нещото, с което трябва да започнем. Защото и в обществената лъжа и перфидност също има йерархии, нещата се изграждат едно над друго и едно върху друго. Ето това е причината, поради която повечето от вас са вече склонни да приемат, че митовете на комунизма са реални фалшификации и манипулации на общественото съзнание и съвест – но не и митовете на времената преди него, които отиват прекалено надълбоко и по някакъв начин заплашват самите основи на колективната ви идентификация. Ако изведнъж се окаже, че откак ви има, потискате първо етническите други, а едва след това започвате с битките помежду си, то какво тогава ще ви остане, освен действително да запретнете ръкави и да промените самите идеологически основи на обществото, в което живеете? Какво тогава ще ви позволява, ден след ден, да си бършете задниците с нечия чужда вина или отговорност, да заявявате ден след ден, „това не е моя отговорност, аз никого не мразя и никого не потискам, самият аз съм обект на омраза и потисничество, следователно няма защо да се променям“…

Има ли някой изобщо, който може да чуе подобни думи в тая страна? Има ли някой, който поне отмалко да е отворил очи за собствената си отговорност, за необходимостта от промяна най-първо на самия/самата себе си, а едва след това – на „другите“ (които в България действителна са „ад“, тук няма място за игрички на думи от типа „френски екзистенциални глезотии“).

Губя си времето – в случая с удоволствие, и с дълбоко съзнание, че, колкото и да се правите на глухи, НЯМА КАК тези думи да не ви достигнат.

Хайде сега, добре сте ми дошли, продължавайте да ми говорите, че няма нужда от разравяне на митовете и че не мразите нито турците, нито Турция. А аз през това време ще взема да поработя малко…

- 08-03-2013|Серкан

Преди 150 години, когато няма нито България (със всички собствени институции на една държава), нито средства за масова информация са нещо повече от някоя книжка и стар пожълтял вестник, в най-затънтените кътчета е проникнала „националната кауза“.

Днес, ако не те раздрусат хиперинфлация (1997) и кожодерство (непосилни платежни сметки) НИКОЙ (освен 5(0) човечеца дето са се родили различни(чки)) не си мръдва задника да се пребори за „националната кауза“.

Е, как да повярвам, че точно това е „Най-ценното в тази публикация“, че точно тук „Везенков така добре илюстрира идеологическата предубеденост на свои „колеги“ в чужбина („чуждите специалисти“)“?!?

И оставете ме мен, ама ВИЕ самите защо не „ВЯРВАТЕ“ с ДЕЛА?

Как ще изградиМ една уважавана и ценена марка „България“ като се влачим като коне с капаци, без собствена гледна точка, без обмисляне, …?

Много ми е трудно да повярвам, че тази нация, днешната, водена от такива гьонсурати и интересчии, някога е имала ВОДАЧИ, които са можели да се издигнат над собствения си, скотски интерес. И да, слаба е вярата ми, с такива лидери (историци).

- 08-03-2013|Историк

Хубаво е, че Златко, макар и с половин уста (или дори с половин дума от тази половин уста), все пак се поотмести малко в това направление: „„Омраза“ може и да няма, добре, нека да приемем това.“

Наистина, толкова ли е трудно да се навлезе малко в темата – без непременно да се употребяват възможно най-крайните понятия?

Социолозите правят изследвания, и наричат това с много по-неутралния термин „социална дистанция“ (между отделните групи в обществото). Просто не всяко „неприемане“ е непременно „омраза“ (както и не всяко „приемане“ е непременно „любов“ – това последното като че ли за някои хора е по-очевидно).

Няма човек, който да „приема“ (абсолютно и безусловно) всичко и всеки. Затова се използва и понятието „социална дистанция“.

- 08-03-2013|Историк

Към Серкан:

идеологическата предубеденост И на чуждите историци (не само на българските!) е факт – и не виждам никакъв смисъл този факт да се отрича или омаловажава. (По-скоро тук трябва да отбележим СМЕЛОСТТА на Везенков да покаже този факт по такъв явен начин)

Ако целта е да сме критични, нека бъдем критични – не само към себе си, но и към другите.

Това е и начинът да имаме една наистина СОБСТВЕНА гледна точка (за каквато и ти настояваш).

- 08-03-2013|Златко

откъм Фейсбук:

Цитат:

Zlatko Enev Това, между другото, е и мнението ми за всичко случващо се през последните няколко седмици. „Бунтовете“, колкото и осезателни да са причините за тях, нямат – и няма да имат – каквито и да било шансове за реални промени в това общество, докато не се пипне най-дълбоката му идеологическа основа – дискриминацията срещу етническите други, която предшества всички останали дискриминации в България. Докато не видим в самите себе си потисниците, които считат самите себе си за потиснати, място за промени няма да има!

Elena Koleva Даааа, който живее в чужбина има друг мироглед и дългоглед…Който се е научил как да дава въздух на етносите то и той самият може да диша!!!!

Veselin Kandimirov Хайде, бе…

Iv Berov Независимо, че в тази мисъл е скрита фундаментална истина, се опасявам, че най-вероятно, на този етап, тя няма да успее да се придвижи към крайния адрес, където да бъде асимилирана без ругатни. Въпреки изстъпленията на етнически маргинали по улиците, крайните квартали, а също и във властта – по времето на Тройната коалиция, – симпатизирам на подобен род ментални предизвикателства. „Кой въстава, кой се бунтува? – пише ЧОРАН – Рядко робът, но почти винаги подтисникът, превърнат в роб.“

Спас Спасов Навсякъде има проблеми с интерграцията на „другите“. Месут Йозил, Сами Кедира и Кевин-Принс Боатенг преди мач на националния отбор по футбол никога не пеят немския химн. Етническите германци пеят, а те не. Месут Йозил демонстративно дъвче дъвка, докато звучи музиката от химна, за което капитанът Бастиан Шванщайгер му направи забележка наскоро.

Zlatko Enev Напрежения има много и тук, това е вярно. Но хората се смесват едни с други на най-основното, най-базисно ниво на обществото – семейството. А това е фундаментална разлика в сравнение с България или изобщо Балканите (с евентуалното изключение на Босна, допреди тридесетина години)…

Elena Koleva Едно е да дъвчеш дъвка друго е да подтискаш този който не е като теб!

Спас Спасов Аз съм за интеграцията, но не може да „смесваш“ някого насила. Не че не са се пробвали и у нас, и в Босна, и Турция с кюрдите.

Zlatko Enev Най-важната дума в този последен коментар ми се струва онова „но“ от по средата.

Спас Спасов Най-важната дума е „насила“-интерграция насила.

Elena Koleva Ако хората в едно общество се научат да уважават етническите различия по между си, намерят мирният път на толеранс и отстранят корена на класовото високомерие- то разбирателството и липсата на насилие ще дойде някак си естествено в отношенията!

Iv Berov „Ромът е човешко същество, само когато е далече. Щом се приближи, той става просто циганин.“- Руда Дзурко. Обратно на това. – Струва ми се, че циганите, македонците, бесарабските българи, в това число и българомохамеданите, говорещи с акцент, стават българи единствено в миговете, когато могат да се възползват от социалната система и от паспортните служби. В останалото време, предпочитат сигурността на дистанцията и етническата си капсула, с помощта, на която оцеляват векове наред във враждебна среда. Тази тема е буре с барут, а истината може да съществува, само като предположение, от едната или от другата страна. Никога по средата.

Спас Спасов Едни ще се научат да уважат различните, други никога няма. Не може всички да сме еднакви. Важното е да се възпитава толерантност и да ни управляват толерантни. В това отношение България не прави разлика от другите европейски страни.

Zlatko Enev М-да. За да се получи промяна, първо трябва да има осъзнаване на необходимостта от промяна. „Няма разлика“ е основната маска на липсата на желание (или осъзнаване) за необходимостта от промяна. Между другото, като го чуя това, винаги се сещам за социалистическия виц, според който електрическият стол е същото нещо като обикновения – все столове…

Петър Тодоров · 2 общи приятели

Всички дискриминации са ужасни и според мен няма най-начална дискриминация! Дискриминацията към етническите групи е груба и жестока, но такива са и сексизмът (който засяга 50% от хората) и хомофобията (която засяга мъже, жени, тийнейджъри, възрастни, българи, турци, цигани, арменци)…трябва чисто и просто да борим с расисткия начин на мислене.

Zlatko Enev Може би това е просто моя фиксация. Напълно е възможно, наистина. Във всеки случай това е единственият момент на всеобщо съгласие сред етническите българи (и не само, тъй като то е валидно за целите Балкани): че „етническите други“ са нещо „по-долно“ от нас. Това се отрича на думи, поне сред интелигенцията, но то е единственият момент на реално мисловно съгласие в България, от стотици години насам. Това е и причината самият аз да му отдавам особен приоритет и да го считам за основната „тухла в стената“, върху която са стъпили всички останали…

Спас Спасов Ами, няма как да бъдем възпитани всички да мислим еднакво. Доста е тоталитарничко това. Винаги ще има някой, който да мрази турците, хомосексуалистите и т. н. Важното е такива да не се допускат до властта. Проблемът с липсата на толерантност не е само български и не ми се ще постоянно да бъде изтъкван като такъв. Ето, в Турция например са крайно нетолерантни към кюрдите и пр.

преди 41 минути · Харесвам

Петър Тодоров · 2 общи приятели

@Zlatko Enev: Не критикувам, по-скоро споделям как аз виждам за себе си борбата с предразсъдъците Ако всеки си фиксира по една дискриминация и се бори с нея…идеално

преди 36 минути · Харесвам

Zlatko Enev Естествено, естествено. Самият аз просто се уморих от празни еуфорични коментари, това е и единствената причина в края на краищата да се обадя… Не че това има особено голямо значение, разбира се.

Обществото и отделните му членове продължават, както от 23 години насам, да гледат във всички други посоки, освен единствено правилната – навътре, накъм самото/самите себе си, което е и единственото място, в което може да се открие причината за нефункциониращия преход. Не може да се държиш като удавник за сламка за най-твърдите дискриминаторски предразсъдъци – и в същото време да изискваш липса на дискриминация по отношение на самия/самите себе си. В това е заложен дълбок морален фалш, поради което то никога не може да проработи. Просто защото никой не може да повярва в него…

Спас Спасов Явно членовете на западните общества са по-вгледани в себе си, по-умни, по-способни и работливи, затова всичко при тях нещата се получават. Тук нищо не функционира, заради вродената ни бездарност и нетолерантност.

преди 15 минути · Харесвам

Петър Тодоров · 2 общи приятели

Моето виждане е, че хората, които изкарват на преден план дискриминационните си предразсъдъци, трябва да бъдат убедени че тези предразсъдъци първо пречат на самите си носители. Хората трябва да бъдат убедени, че добра посока е да се промени начина на мислене, изкарващ на преден план не личните постижения, ами националната принадлежност (нещо, което се случва на индивида въпреки него).

Zlatko Enev Сигурен съм че това последното нещо не го доразбирам, защото ако наистина приемем, че националното има приоритет над личното, тоест колективната идеология – над свободата на мисълта и съвестта, то с неизбежност стигаме точно дотам, където Балканите се намират от сто и повече години насам. Но, повтарям, сигурен, съм че тук не разбирам добре коментара…

Петър Тодоров · 2 общи приятели

Прощавайте, сега виждам, че съм го написал малко двусмислено: начинът на мислене, който изкарва на преден план не личните постижения, ами коя да е национална принадлежност, трябва да се промени. Към противоположното: трябва да се подчертава (и това е моето виждане), че повод за лична удовлетвореност могат да бъдат само лични постижения и разбирания, а не принадлежостта към някаква нация. Съгласен съм, че проблемът е фундаментален: национализмът учи хората, че гордостта от националната принадлежност е достатъчна за лична удовлетвореност, и това е много уродлива идеология. Не може да се казва на някого: бъди горд, че си българин (или турчин, или германец, или французин) и нека това да ти е достатъчно! Затова казвам, че тази идеология пречи преди всичко на нейните носители!

Zlatko Enev Чудесно, стискам ви ръка!

Спас Спасов Ако приемем, че личната идеология доминира над колективната, ще трябва да повярваме на „добродетелите на егоизма“. Тия позитивистки философии нямат силна традиция в Европа, може би защото тук приоритет е „социалната държава“ и солидарността. По принцип егоистичната философия на Айн Ранд и Франсис Фукуяма, която отричаше колективността, намери своя крах със световната криза.

Петър Тодоров · 2 общи приятели

@Zlatko Enev: Приятно ми е да се ръкостискаме Докато писах последните няколко коментара се чудех кога казвам съвсем очевидни неща и кога не…

@Спас Спасов: Дълбоко несъгласен съм с проповядваните от Айн Ранд идеи и не в такава посока се изказвах. Трябва да се прави разлика между общности, на които индивидът е активен член и такива, на които е пасивен член. Всеки има свободата да се сдружава и да помага на други хора и такива хора да споделят и обменят възгледите си, и за щастие това се случва. Единствената ми теза тука е, че не може самият факт за принадлежност към една общност да е повод за лично удовлетворение. Ако едничкият повод за вътрешно удовлетворение на един човек е да е бял хетеросексуален български мъж, и това напълно го дефинира, много съжалявам за него! По-големият проблем, обаче, е че за да запази тази своя вътрешна удовлетвореност, този човек се хваща за сламката на, примерно, националната си принадлежност, и си мисли, че неговата национална принадлежност е голямо постижение, щом успява да изключи от „клуба“, към който принадлежи, някакви други хора. И така, от комплексите, се раждат расизмът, сексизмът и хомофобията…

- 11-03-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Към „Самолета“: ще взема да поработя малко…

Златко, поработи! (върху себе си)… Но не позволявай и други да те работят. От приятната патетика на изказването ти към мен, разбрах, че не е редно повече да те нервирам, но има и нещо забавно в това. Знай обаче, че давам правото да имаш този свой избор, който ти създава вяра. Но аз не разчитам на вярата, а на нещо след нея. На аргументи… И не само на аргументи (защото ти си културен човек и се аргументираш добре), а на контекст… Ти нямаш личен поглед (и аз също) върху съвместно живеене отколе, защото си много пресна реколта българин. Ти имаш спомени от не повече от 50 години, които са нищо за генералните изводи, които правиш. (Освен това ти знаеш ли как гърците приемат турците? А изобщо идеята за сравняване на германската женска отвореност към турчина с българската е напълно в стила Еми Барух, тоест знак на тотална ошапърлявеност. За съжаление Еми Барух не е Ейми Уайнхаус, тоест дори не мога да я обвиня в еврейство, защото любими мои жени са еврейки. За тази ошапърлявеност може да се каже по шопски „нашло, та се зашло“… Кога стана кюмюрджия, кога ти почерне гъзо? – би попитал нашенецът.) И така, ако се върна отпреди скобите – ти нямаш наблюдения лични, за да правиш такива генерални изводи за вековната несъвместимост между етносите. Не го казвам, за да те апострофирам, а за да ти подчертая, че прословутата толерантност (за която си говорим) не е униформен мисловен субстрат, а има национална носия в цвят. Но това кой го отчита? Купища са Фулбрайтовите специализанти, които идват в България и трошат грешни пари, за да описват как българите oppress (не третират ласкаво) своите цигани и няма нито един фулбрайтовец, който да се е забол сред циганите, за да напише нещо за тяхната толерантност и за тяхното изпълнено с любов отношение към българите, към цивилизационните норми, или за желанието им да се променят (както ти би казал). Защото ако напише, ще се сринат някои пясъчни кули… Освен това възпирай се да говориш за преди комунизма, защото ти (ние) нищо не знаеш (не знаем)… Кажи за комунизма… Кой по времето на комунизма протестираше срещу това турци и цигани да служат в трудови войски. Добре – турци и цигани служеха в трудови войски, а евреи и арменци са служили заедно с мен във войски, в които подслушвахме натовския флот. За каква омраза между етносите говориш при обикновения българин? Значи през комунизма е имало определено държавно отношение към турчета и циганчета и съвсем друго към еврейчета и арменчета! Как дребния Сульо да се почувства виновен за това. Добре – ти излезе ли през комунизма на протест да възнегодуваш? Не, не излезе, защото беше невъзможно! Това не е непременно поза на… как го каза, нещо от типа – заспала жертва… а на незнаене за какво говориш. Звучиш като човек, чел вестници и гледал телевизия… Има и много други неща за казване, но защо пък да темперирам патосът ти… той е приятен за четене и във фудроянтен вид… Та, поработи… Няма лошо! Ето ти и поздрав от Ейми, ама не Барух…

here – клик

- 15-03-2013|Метин – към Самолет

Самолете,

по време на комунизма – да, прав си… повечето не знаеха, а тези които знаеха, се страхуваха…

добре де, сега каква е причината?

защо и сега е така трудно да се обсъжда онова което по една или друга причина не е могло тогава?

дори това което казваш, не го знаят мнозина… незнаенето или тогавашната власт не са порок или вина за тогавашния ден, но не са оправдание за незнаенето в днешния…

още по-лошото и което ми изглежда доста странно, е нежеланието…

понякога ми се струва, че страха от властта в онова време се е превърнала в традиционален характер, народна черта…

и че 20 години, всъщност не са минали – още сме в онова време…

кого залъгваме? какво печелим? каква е идеята? – тогава? и сега?

вместо да се спори върху проблемите и причините които са ги породили, все се търси някакво оправдание…

и както винаги проблемите си остават нерешени.

тези парадигми как ще се пречупят?

Етнос, национализъм и комунистическото наследство

в Източна Европа

Автор: Мария Тодорова

Тази статия възникна от една конференция за социалното наследство на комунизма, състояла се във Вашингтон през 1992 година. Текстът излезе едновременно в списание East European Politics and Societies, vol. 7,1,1993,135-154, и в сборника The Social Legacy of Communism. Washington, D. C.: Woodrow Wilson Center Press and Cambridge University Press, 1994, под редакцията на Джеймс Милър и Шарън Уолчик. Отчитайки динамичните промени, които се натрупаха през петнайсетте години, откакто статията излезе от печат, в някои отношения тя може да изглежда остаряла. Така например тя отразява картината непосредствено след промените от 1989 г., когато в атмосфера на страхове и потиснат гняв мнозина сериозно предричаха взрив на национализма в Източна Европа. Като изключим кървавото разпадане на Югославия, това не се случи в нито една друга балканска държава и се осмелявам да твърдя, че национализмът не е на челно място в дневния ред на нито една страна в Източна Европа (като пространството на бивша Югославия отново остава възможно изключение). А доколкото периодът на „реалния социализъм“ попада в дълготрайния период на национализма, струва ми се, че този текст все още е запазил своята актуалност.

От всички четири категории, изброени без особено въображение в заглавието, за чиито определения се водят страстни спорове, и въпреки всички противоречия около идентичността ѝ, изглежда най-лесно да дефинираме Източна Европа. Ето защо е подходящо в началото да бъдат въведени понятията, които са основен предмет на тази статия. Тъй като и за национализма, и за комунизма са водени толкова много войни – и истински, и словесни, необходимо е човек да провери и посочи концептуалния си инструментариум, преди да започне да си служи с него – с една дума, да каже в най-широки граници каква позиция заема в теоретичния дебат.

В този текст „етнос“ се използва като един от аспектите, с които човек се самоопределя и сам обозначава себе си – обвързаност, идеология или вяра (често светска), основана на чувство (най-често въобразено) за родство и общ исторически опит, а като правило също общ език, религия и обичаи. Това определение дължи много на интерпретацията на Барт за етническите групи като „категории на причисляване и отъждествяване“[1059]. Очевидно в случая давам предимство на себепричисляването, но отчитам също така важността на причисляването от страна на другите. Барт е възнамерявал този нов подход към етническата принадлежност да предложи начин да се преодолеят ограниченията на куп външни или обективни теории, свързани с икономически, демографски и други фактори, и най-вече определението за етноса като съществена носеща група на културата (в широкия антропологически смисъл). Без да отрича значението на културните различия, интерпретацията на Барт за етническата принадлежност кръжи около важната и полезна представа за границите. Именно изграждането и очертаването на граници, а не тяхното културно съдържание определят етническите групи. Тези етнически граници са по природа социални, макар че могат да съвпадат с териториални или други граници.

Друг важен елемент в това определение е свързан с факта, че – за разлика от езика, територията, религията, расата и т. н., които по същество са „делители“ по един критерий (което далеч не означава, че не могат да бъдат много сложни или недвусмислени делители) – етносът е усложнена цялост, своеобразно съчетание, съвкупност от различни определения, които се използват за демаркация на етническата граница.

Накрая, въпреки че тези цялости могат да се разпознават и анализират в конкретни исторически обстоятелства и въпреки че можем да опишем процеса на изграждане на даден етнос, като по аналитичен път определим всичките му съставни елементи, ние не можем да „открием“ определен етнос като продукт от синтеза на съответните съставни елементи. Това означава, че етносът не може да съществува в окото на гледащия, освен ако не бъде изрично заявен в съзнателен акт на самоопределение.

Дори със своите ограничения това определение ме полага в големия дебат за етноса и национализма, казано в широк план – големият дебат между примордиалистите, или перениалистите, от една страна, и модернистите, или инструменталистите, от друга[1060]. Въпреки че границата между сбитото и окастреното изложение може да е твърде тънка, все пак си струва накратко да очертаем основните моменти в двете гледни точки.

Като подчертава важността на „първичните“ връзки, основани на родство, раса, територия, език или религия, първата теза разглежда етническите общности като съществени и естествени елементи в историческия опит на човечеството. Някои застъпници на тази теория виждат етноса и национализма като просто разтягане на роднинските връзки (били те истински, или фиктивни), които прерастват в генетичен механизъм на групова солидарност в борбата за оцеляване[1061]. С подобен род разсъждения други изтъкват генетичния характер на териториалната природа на човека, където образувания като националната държава биха се тълкували просто като историческо изобретение, сочещо територията на вътрешната група[1062]. Един по-социологически подход разглежда езика, територията, расата и етноса като основополагащи социални връзки, предшестващи която и да било историческа социална организация – те са вродени характеристики, които винаги са разделяли човечеството[1063].

Независимо дали тълкуват етническата принадлежност като разширение на родството, или в рамките на териториалния императив на тезата Лоренц-Ардри-Морис (ЛАМ, социобиологичният възглед), от една страна, или като основен организиращ принцип на човешкия вид (социологическия възглед), от друга, тези подходи се обединяват в това, че по същество разглеждат етноса и национализма като етапи на едно и също трайно явление. Макар че има съществени нюанси между по-умереното становище на перениалистите и по-радикалните възгледи на примордиалистите, в крайна сметка те предлагат универсалистична или дори фундаменталистична интерпретация[1064].

Срещу този възглед застава тезата, че нациите и национализмът са се формирали едва през модерната епоха и че са страничен продукт (макар че при особени обстоятелства могат да играят и ролята на строител) на такива процеси, като израстването на съвременната светска държава и нейната бюрокрация, капитализма и индустриализацията, масовите комуникации и образованието. Независимо дали в тълкуванията си извеждат на преден план социални, икономически, политически или културни фактори, тези възгледи се обединяват в това, че по същество разглеждат нациите и национализма като явления, свързани със света на новото време (без значение дали самите явления са случайни, или предопределени).

Може би най-добре изразен е модернистичният и инструментален подход на Ърнест Гелнър, който настоява, че докато „патриотизмът е трайна част от човешкия живот… национализмът много ясно се отличава като вид патриотизъм, който става повсеместен и господстващ само при определени социални условия, които всъщност преобладават в модерния свят (модерният свят или светът на новото време предполага допълнителна дълбочина от три-четири века) и никъде другаде…“[1065] Той продължава:

„Такъв е големият, но верен парадокс – нациите могат да бъдат определени само в рамките на епохата на национализма, а не, както бихме могли да очакваме, обратното. „Епохата на национализма“ не е прост сбор от пробуждането и политическото самоутвърждаване на една, втора или трета нация. По-скоро когато общите социални условия позволяват стандартизирани, хомогенни, централно поддържани високи култури, които обхващат цели населения, а не само елитни малцинства, възниква положение, при което добре определени, утвърдени от образованието и единни култури представляват почти единствения вид единица, с която хората доброволно и често пламенно се отъждествяват… При тези условия, макар и единствено при тези условия, нациите наистина могат да се определят едновременно като воля и култура, а в действителност и като сливане на тези два феномена с политически единици“[1066].

Всъщност дори повечето перениалисти не отричат консенсуса на историците, че национализмът като идеология, както и националната държава като специфичен вид политическа организация се зараждат едва в последните десетилетия на 18. век, макар че присъствието на някакъв вид национално чувство може да се проследи в средите на образования елит един век по-рано. Разделението възниква с трактовката на национализма като последна брънка в редица подобни проявления, срещу която се противопоставя възгледът за национализма като уникално свойство на модерността.

Няма нужда да разширяваме дискусията за етническите общности като първични групи. Тук е достатъчно да кажем, че примордиалният подход е склонен да банализира проблема в търсене на някакви същности, като вроденото желание за принадлежност, свеждане на всичко към регионални или родствени връзки и други подобни[1067]. Макар че по същество е вярно, това прави определенията излишни и следователно неработещи. Още по-лошо, като лишава етноса от неговия исторически контекст и го описва с езика на аисторически характеристики, този подход има склонност да замъглява историческата еволюция на явлението.

Въпреки че с готовност можем да се съгласим, че съвременните европейски нации са се развили на основата на съществуващи преди това етнически идентичности, това само прехвърля проблема от национализма към етническата принадлежност. Дали следователно етносите са били някаква повсеместна същност, както смятат перениалистите, или и те са били „конструирани“?

Правен е опит да се смекчат двете крайности с възприемането на гледна точка между перениалистите и модернистите[1068]. Този компромис явно отрича възгледа на примордиалистите за естествения характер на етноса, но малко се отклонява и от възгледа на перениалистите, доколкото пренебрегва универсалния и постоянен характер на явлението, а набляга на неговата повтаряща се и устойчива природа[1069]. Същевременно според тази теза нациите не са просто и единствено продукти на модерността, а са се развили на основата на съществуващи преди това етнически идентичности, като в съвременна Европа етносите (или етническите групи) се преобразуват в национални държави в резултат на „тройната революция на Запада… в областта на разделение на труда… контрол на администрацията… и… културна координация“[1070].

В този ред на мисли етносите се „зараждат и възраждат в различни периоди в няколко континента и културни области чак до съвременната епоха, а етническата принадлежност остава социокултурен „модел“ за организация и общуване между хората от началото на третото хилядолетие преди Христа до наши дни, дори ако не всяко „общество“ следва този модел на организация“[1071].

Най-сериозната, макар и непряка критика на компромисния възглед засяга неговата трактовка на предмодерния етнос и изхожда от историческата перспектива[1072]. Историците на предмодерния период и ранното Ново време твърдят, че се налага етническото и националното съзнание да бъде „въплътено в работещи институции, за да придобие трайна реалност“[1073]. Без такава институционална роля или въплъщение „етническата идентичност остава безформена и накъсана, изразена по хиляди начини, в чието значение е трудно да се проникне, и по тази причина е под ръка за почти безкрайно гъвкава употреба в някакъв по-късен момент, когато институционалната практика и етническата идентичност се сливат… Изявленията за групова идентичност имат истински смисъл единствено в контекста на това, как хората се организират, за да придадат валидност на такива изявления“[1074].

В една особено картинна метафора, с която пренаписва сравнението на Том Нерн за национализма като Янус, Пол Джеймс отбелязва:

„Стана така, че историята се разчупва на антиномни лица. Тя се „изобразява като римския бог Янус, застанал над портите – едното му лице гледа напред, а другото назад“. Едното лице гледа през булото на последните няколко века към „дълбокото минало“, а другото оглежда пътя от неотдавнашното минало към настоящето. Всяко има различен поглед, как се живее и „възпроизвежда“ историята – едното лице приема първичния характер на заземяващите я форми, другото изтъква историчността на историята и подчертава нейното самоосъзнато, конструирано, изобретено свойство. Това е онтологичен разлом с дълбинни последици за историческия метод и политическата практика… Когато се прояви открито, такава позиция се изправя пред опасността да се поддаде на дихотомията да превръща далечното минало в някаква неизменна същност и да придава нереални краски на настоящето и съвременното минало“[1075].

Според мен възприемането на средна позиция между перениалистите и модернистите е илюзия. Крайностите и в двете гледни точки могат да се прецизират и да се изразят с не дотам взаимно изключващи се понятия. В края на краищата обаче остава дълбока разлика между тези два подхода, дори два начина на мислене – перениалистите изхождат от структуралистичен възглед за обществото и дори когато признават дългогодишната еволюция, все пак отдават върховенство на „трайни“ характеристики в някакъв вид есенциализъм; а другият подход предпочита диахронен възглед за обществото и макар че признава съществуването на дългосрочни структурни сходства или дори идентичност (в смисъл на тъждественост), все пак поставя на първо място историческата неповторимост. Освен ако не обявим Янус на Пол Джеймс за шизофреник, ще трябва да го разположим в две тела.

Многобройните убедителни теории за присъствието на етнически общности и етническо съзнание през цялата човешка история стъпват най-вече на социологически построения. За всеки историк доказателствата са прекалено фрагментарни, за да дадат основание за нещо повече от предпазливо признание, че в Близкия изток през Древността и в средновековна Европа е имало на моменти настроения, които някои хора са изразявали с език, изненадващо сходен с езика на съвременната етническа принадлежност и национализма[1076].

Решаващият критерий трябва да бъде не потенциалното присъствие в човешката душа на характеристиките, които определят някаква етническа принадлежност, а доказателство, че съчетанието на тези характеристики е било господстващо като форма на групово отъждествяване (т. е. етнос) спрямо други форми на групово отъждествяване (религия, каста, род, място и т. н.) в който и да е момент от историческото време. Изглежда, не притежаваме достатъчно исторически доказателства, за да твърдим подобно нещо за който и да е друг период преди модерността. Тезата за трайното или дори само повтарящо се съществуване на предмодерни етноси е основана на догадка, целяща да даде логично обяснение на очевидната връзка между етноса и национализма – или да вмести структурно сходни проявления в миналото в някаква Обобщаваща теория. Прекрасно си давам сметка, че това може да се разглежда като професионална дребнавост или дори професионална деформация, но предпочитам да смятам за основен критерий историческите доказателства. Анализът на съществуващите предмодерни исторически доказателства ме кара да се присъединя, най-малкото на този етап, към един непедантичен прочит на модернистичния подход.

Нещо повече, историческите доказателства сочат, че етносът също трябва да се разглежда като продукт на модерността – на революцията в комуникациите и нарастващата им интензивност, на кризата в религията и нарастващата секуларизация, на икономическия растеж и индустриализацията. Той е свързан и с идеологията на онова, което наричаме романтизъм – търсене на уникалното, на първоизворите за различията между народите, изградени най-вече около езика, религията и фолклора. В този контекст етносът се свързва по-специално с философията на Йохан Готфрид фон Хердер, чието значение и влияние надхвърля немската културна зона и когото наричат един от първите, ако не и първия европейски автор, разработил задълбочена философия на национализма[1077]. Трябва да добавим, че според днешната класификация той изглежда също първият философ на етноса, а с подхода си към националността като културен организъм, търсещ своя Volksgeist, народен дух, той е също и един от първите примордиалисти. Въпреки цялостния си решителен принос за развитието на национализма обаче Хердер не бива да се описва като националист.

Което ни отвежда към втората важна представа. В този текст национализмът се определя, може би редукционистично, като сливане на етноса с държавата. Макар и да се подкрепя от малцинство, вярата, че „национализмът не е продукт на 19. век, зародил се от съюза на natio и patria [в смисъла на политическа нация и доста смътната представа за отечество], а по-скоро плод на работещо взаимоотношение между хората и държавата“, има своите силни поддръжници[1078]. Ако цитираме Джон Йенсен, национализмът е „спойката между хората и държавата, която все повече се засилва и става все по-важна от края на 18. и през 19. век. Това движение става възможно, когато държавата прониква в обществото и става едно цяло с него – то придобива различни форми, направлявани от опита и традициите в различни части на Европа“[1079].

Моето виждане донякъде се различава от този възглед – или по-скоро се опитвам да го прецизирам, доколкото признавам, че повече фактори, а не само аморфните „хора“ влизат в това взаимоотношение с държавата и произвеждат нации и национализъм. В цяла модерна Европа протичат два отчетливи, макар и понякога паралелни или съвпадащи процеса. Единият е постепенното формиране на отчетливо групово съзнание, което различните автори определят като национално пробуждане, културно пробуждане, или възраждане, а аз наричам етнос и откровено го обвързвам с модерността. Този процес се развива хронологически неравномерно успоредно с неравномерния процес на модернизация, но като цяло достига зрялост в Европа през 18. и 19. век с някои по-ранни и по-късни проявления.

Другият процес е сливането на това съзнание с държавност и създаването и развитието на ново съзнание и идеология – национализмът. Етносът и национализмът не покриват еднаква територия, въпреки че, или най-малкото така изглежда в европейския опит, национализмът в общия случай израства около някакво етническо ядро и най-често приема ипостаса на етнонационализъм.

Очевидно всичко това далеч надхвърля границите на чисто научния дебат, тъй като има важни последици за бъдещото развитие на тези видове групово съзнание, а и е свързано с опита да се установи взаимната връзка между марксизма и комунизма и национализма.

Когато се използва понятието „комунизъм“, важно е да се прави разлика между идеологията на преддържавния комунизъм, или класическия марксизъм (макар че това само по себе си оспорва някаква единна дефиниция), и практиката на комунистическата държава с нейния собствен дискурс. Ако подобно разграничение се възприеме като опит да се оневини или спаси комунизмът като доктрина, налага се да защитя своето становище. В контекста на настоящия проблем историята на комунизма във вида, в който се прилага на практика, се разглежда преди всичко като адаптация на периферни европейски държави към предизвикателството на модернизацията, идващо (и наложено) от западноевропейския център. В този му вид той трябва да се класифицира в рубриката специфичен отклик или пътища към модернизацията, а не толкова в категорията идеологии или -изми. В своя конкретен отклик обаче практиката възприема или си присвоява елементи от идеологията (най-вече идеите за социална справедливост и равенство) и, най-важното, възприема самоопределението „комунизъм“, което е явен случай на идеологически номинализъм (нещо, на което ще се върна по-късно).

Това не предполага тълкуването на комунизма само и единствено като модернизираща реакция или идеология на модернизацията. Категорично не изключвам разглеждането на комунизма като тоталитарна система, в която партията заявява своята изключителност, но в конкретния контекст на тази статия ми се струва, че подходът от подобен ъгъл няма отношение към основната тема.

Решаващата разлика между комунизма като идеология и практика, която в действителност има качеството на лакмус, е отношението към държавата. Докато и за национализма, и за практическия комунизъм държавата е raison d’être и modus vivendi[1080], класическият марксизъм има двойствено отношение към държавата (макар и невинаги откровено антидържавно).

След болшевишката революция и строежа на „реалния социализъм“ или комунизъм наблюдаваме присвояването на някои елементи от марксическата доктрина, а именно идеите за социална справедливост и равенство, и нейния потенциал за модернизация, особено подтика към индустриализация. От самото начало типът комунизъм в Русия, както и видът, в който той се изнася навън, особено след Втората световна война, представлява освен всичко останало идеология на модернизацията, опит да се създаде единствен по рода си начин да се посрещне предизвикателството на хегемонията на Запада. И национализмът, и държавният комунизъм са отговор на едно и също предизвикателство и стават оръдия на модернизацията. По същия начин, по който националната държава се налага като златен стандарт на „цивилизованата“ международна организация през 18. и 19. век, индустриализацията става стандарт за икономически напредък. Сталин например не крие това:

„Ние вървим с пълна пара напред към социализъм чрез индустриализация, като оставяме зад гърба си вековната „руска“ изостаналост. Ние ставаме страна на метали… автомобили… трактори и когато качим СССР на автомобил, а мужика – на трактор, нека тогава благородните капиталисти… се опитат да ни догонят. Ще видим тогава на кои държави може да се лепне етикет изостанали и на кои – напреднали“ (1929).

„Да забавим темпа… означава да изостанем. А тези, които изостават, ги бият… Ние сме с петдесет до сто години назад от напредналите държави. Трябва да изминем това разстояние за десет години. Или ще го направим, или те ще ни смажат“[1081] (1931).

Така, без да отричаме приемствеността между марксизма и комунизма, можем да се съгласим с Лешек Колаковски, че комунизмът е една възможна интерпретация на марксизма[1082]. Аз бих добавила – държавната интерпретация на марксизма[1083].

Разграничението между комунистическата преддържавна идеология (или марксизмът) и държавния комунизъм е от значение, когато разглеждаме въпроса за т. нар. синкретизъм между национализма и комунизма като идеологии.

Като явление съвместното съществуване и взаимоотношението между комунизма и национализма е обстойно разглеждано в литературата (най-вече в политологията, но също така в исторически трудове) с общото заключение, че сме изправени пред идеологическа симбиоза със специфични цели. Тази идеологическа сплав между „двете съперничещи си спасителски движения на модернизацията“ се обяснява с факта, че „въпреки целия си взаимен антагонизъм марксизмът и национализмът разкриват значителни паралели и преливания. Тези пресечни точки ясно позволяват доктринален синкретизъм“[1084]. В своя труд, който вероятно най-изчерпателно изразява това виждане, Антъни Смит проследява структурния паралелизъм на двете идеологии и стига до следното заключение: „можем да видим, че марксистите и националистите споделят обща тревога за отчуждението на човека, за възстановяването на неговата цялост и завръщането му към автентичното му състояние. И двете идеологии се придържат във всичко към един холистичен, натуралистичен и либертариански възглед за човека и неговата съдба“[1085].

Без да се впускам в подробна критика, може би ще бъде достатъчно да отбележа, че този род интелектуално упражнение може да се приложи върху която и да е двойка идеологии, за да разкрие структурен паралелизъм просто защото и двете са идеологии. Нещо повече, успехът би бил далеч по-голям, ако те по същество произхождат от един и същи източник, както либерализмът и марксизмът от универсалистичните идеи на Просвещението. Добре признат факт е, че наред с други причини теоретичното наследство на Маркс е толкова устойчиво, защото като цяло е в съзвучие с господстващия либерален светоглед, който тълкува постъпките на индивида като рационална гонитба на интереси, макар че извежда този възглед до крайност в нещо, сполучливо наречено „хиперрационалистичен жанр“[1086].

Също както либерализма, марксизмът подценява, даже напълно пренебрегва политическото значение на етноса и национализма[1087]. Огромният удар, който нанася на възловата идея на марксизма отказът от пролетарска солидарност в името на етнонационализма през Първата световна война, подтиква Ленин и други водачи да предприемат опит за приспособяване в полза на принципа на самоопределението, включително правото на отцепване. Трябва да се отбележи, че при Маркс никъде дори не се споменава право на самоопределение или подкрепа за национално освобождение[1088]. Принципът е утвърден от Комунистическия интернационал и след 1924 г. всички комунистически партии са длъжни да го приемат (макар и да не се прилага на практика)[1089]. Той става една от важните стратегии да се апелира към широки слоеве на населението, но си остава само стратегия. В крайна сметка Ленин не успява да развие обща теория на национализма и оставя отворен „въпроса за природата и ролята на национализма и неговите взаимоотношения със социализма“[1090].

Неуспехът на марксизма да разработи подходяща теория на национализма днес е изтъркана истина[1091]. Ала фактът, че „въпреки усилията си марксистите не успяват да обхванат реалностите на национализма в своите теоретични разбирания… се корени в самата природа на марксисткото мислене“[1092]. Несъвместимостта между космополитна универсалистична идеология и партикуларистично романтично верую възпрепятства техния теоретичен синкретизъм.

Това, което се случва обаче, е неоспоримото явление „комунистически национализъм“ в Източна Европа. Вместо тълкуването на четирите десетилетия след войната като синкретизъм между национализма и комунизма или опитите да се присвои националистическият потенциал, за да се легитимира комунистическият дискурс, аз ще развия тезата, че етносът, национализмът и държавният комунизъм представляват една линия в развитието на Източна Европа от 18. до самия край на 20. век и образуват нещо, което ще нарека (почти) непрекъснат националистически континуум.

Хегемонията на класическата марксистка доктрина в Източна Европа в периода непосредствено след Втората световна война е само кратка цезура, продължила десетина години и бързо изместена от практиката на държавния комунизъм. От друга страна, държавният комунизъм присвоява важни елементи от марксистката доктрина – най-вече собственото си наименование, с което легитимира претенциите си въз основа на марксическия дискурс (идеален пример за идеологически номинализъм, използван за легитимация). Така нареченият комунистически национализъм е не друго, а предрешен „обикновен“ национализъм, един травестит, който след 1989 г. се ухили в цялата си новопридобита голота.

Особено подходящ пример е отношението на Българската социалистическа партия (бившата комунистическа партия) към турците в България и в частност към Движението за права и свободи (известно иначе като турската партия). БСП излезе с възражението, че присъствието на движението (третата политическа сила) в парламента е противоконституционно, тъй като според конституцията партии, основани на религиозен или етнически принцип, са забранени. Това становище на БСП отразява целесъобразността да се играе националистическата карта в борбата за власт (обяснението или обвинението, което чуваме обикновено). Налице е и наследството от времето, когато партия и държава бяха едно, а съображенията за държавна целесъобразност бяха непосредствен приоритет. Има нещо иронично в това, че социалистическата партия изхвърли всякакви идеологически доводи от арсенала, с който се легитимира, и прибягва изключително до съображения от правен характер. Обратно, бившата опозиция, която по-късно дойде на власт, все повече усвоява идеологически доводи, най-често играейки с картата на антикомунизма.

Ето защо, когато говоря за наследството на комунизма в проблемите на етноса и национализма, се осмелявам да твърдя, че наследството на марксизма като идеология е на практика без значение. Изключение представлява възможният пречистващ психологически ефект, който би могъл да има един открит диалог за етническите конфликти, какъвто бе на практика табу във всички тези държави – или, както удачно се изразява един автор, Източна Европа е лишена от своя Stunde Null[1093] през 1945 г., „уникална цезура, която направи възможни нови решения на Запад“[1094]. Опитът на Западна Европа обаче не е толкова еднозначен – той и доказва (с френско-германските отношения), и отрича (с ирландския проблем) това твърдение.

Разбира се, тезата, че между марксизма и национализма не настъпва синкретизъм, е приложима само към Източна Европа. Няма как да се отрече, че в т. нар. Трети свят има синкретични марксически национализми, но специалистите признават, че обикновено това са национализми от „втората вълна“, а марксизмът в тях е привлечен повече заради държавно-градивния си потенциал (така добре демонстриран от практиката на държавния комунизъм), отколкото заради социалното си послание[1095].

Това ни отвежда към втория въпрос, който може да бъде формулиран много по-тривиално – потиска ли комунизмът национализма? Популярният отговор, основан на привидностите и на изявленията на комунисти и националисти (макар, разбира се, с обратен знак), е положителен. Тук ще защитя тезата, че се потиска националистическият дискурс, което обаче не е същото като твърдението, че е бил потискан национализмът.

Господството на комунистическия дискурс (или езикът на марксизма-ленинизма) отразява преди всичко политиката на властта и плаща дан на разделението в света в епохата на Студената война. Дори в общества, където комунизмът е достатъчно развит на местна почва, както в България и Чехословакия, или дори има собствена легитимност, както в Югославия, и не се смята непременно или единствено за стока, привнесена от чужбина, „истинският“ марксически дискурс скоро е заместен с образността на национализма, преведена в самобитен марксистки жаргон. Ако цитираме сполучливата забележка на Катрин Вeрдери: „при срещата си с марксизма [нацията] доказва, че е способна да го подчини и да изкриви неговия език… Дискурсът на единството и приемствеността – нацията, надделява над дискурса за различието и промяната – марксизмът“[1096].

Ще се осмеля да перифразирам казаното, тъй като смятам, че всъщност националната държава изкривява по-ранните и мимолетни утопични опити за изграждането на общество, изхождащо от предпоставката за първостепенната роля на класовото съзнание. Несекващият конфликт между двата дискурса, от друга страна, отразява борба за власт за хегемония в рамките на интелектуалния елит.

По-нататък Вeрдери разглежда по-задълбочено механизмите, чрез които националистическият дискурс подчинява марксическия дискурс в Румъния:

„Парадоксалното е, че [националистическият дискурс] възтържествува по инициатива на партийното ръководство и техните съюзници протохронисти, подкрепени (едва) от техните противници. Властимащите кръгове възприемат тази някога водеща идеология – установена с такова могъщество още преди това, – за да я прегънат, да я приобщят и да се възползват от силата и; вместо това тя прегъва тях“[1097].

Възражението ми засяга заключението, че националната идеология е била възприета, за да бъде преодоляна. Цялото партийно ръководство споделя националната идеология, но в Румъния тя се утвърждава с различни дискурси, сред които дискурсът на „нацията“ придобива безспорно (и официално) най-голяма власт.

От друга страна, в държава като България, където официалната политика следва курс (или така се представя) на пълно съгласие с центъра (Москва), мнозинството в партийното ръководство и управляващия елит също споделя националната идеология. Тези хора обаче я изразяват много по-предпазливо, като в много по-голяма степен си служат с водещия марксически дискурс с явно легитимираща цел.

Продължаващи недоволства, които при други обстоятелства биха могли основателно или не да приемат етнически облик, вместо това се изразяват в икономическата или социалната област, тъй като те се смятат за легитимни теми в „социалистическите“ държави. В коментара си за кризата в Югославия през 1971 г. Клайн споделя наблюдението, че „много доводи, натъкмени с езика на икономиката, прозрачно прикриват националистически партикуларизъм“[1098].

Промяната след поредицата „нежни“ революции не е в това, че духът на национализма е изпуснат от здраво запушена бутилка; променят се всъщност две неща – езикът на дискурса, където вече не е необходимо да се уважава на думи господстващият жаргон и, което е далеч по-важно, международното статукво, където понастоящем може да се направи опит (или се смята, че може да се направи опит без прекалено големи рискове) да се осъществят на дело претенциите, които този дискурс изговаря. Югославяните например отблизо следяха развитието на нещата в Прибалтика, а хърватските и словенските сепаратисти искрено недоумяваха защо да не може и те да бъдат признати, след като за естонците, литовците и латвийците може. Въпреки всички опити Прибалтика да се обрисува като единичен случай в правото, това се възприема единствено като слабоват и доста неубедителен опит да се узакони пробив в статуквото, без то да бъде радикално разтърсено. И Горбачов неохотно, и националистите, и сепаратистките групи тържествуващо с основание виждат в това прецедент. Последвалите събития в Югославия, промяната в подкрепата от страна на международната общност от право на самоопределение към териториална цялост, крещящата непоследователност в подхода към различните републики или малцинства само подчертават възникналия на практика вакуум във властта в региона.

Източна Европа, изглежда, се завръща към едновремешния национализъм според твърде злоупотребяваната метафора за déjà vu. Освен това започват отново да я натикват в структурен език, напомнящ за отношението и спрямо Запада, така че реакциите спрямо Запада могат да напомнят за периода преди войната.

Пряко свързан с това е и третият въпрос, който трябва да се постави, а именно един особен обрат в развитието на източноевропейския национализъм през периода на комунизма. Един структурен модел за вътрешен колониализъм, който противопоставя икономическото и политическото ядро, издига предположението, че „за една етническа група е по-дразнещо политическо господство от хора, които според нея стоят по-ниско в икономическо или културно отношение… [докато] състояние на „сближаване“, ако е стабилно, води до по-малък когнитивен дисонанс и по-слабо усещане за относителна онеправданост, така че психологически е по-малко унизително за подчинената група“[1099]. За два класически примера в това отношение се смятат гледната точка на баските спрямо кастилците или хърватското отношение към сърбите.

В бившия „социалистически“ свят обаче, подвластен на Москва, се получава строго специфична инверсия. Национализмът е идеология на отношението, т. е. той може да се определя единствено в отношението към другия, а не сам за себе си. Задържането на източноевропейците зад стената ограничава техния хоризонт за сравнение. Колкото и да изглежда опростенческо и преувеличено, много източноевропейци изграждат образа на колониалните отношения спрямо имперския (империалистическият) център в Москва и продължават да настояват на това даже след средата на 50-те години. Това, от една страна, поддържа положителния образ в собствените им очи в сравнение с Русия, която на свой ред се конструира като вечния азиатски варварин.

В един характерен грубоват афоризъм, изтекъл в пресата при едно от посещенията му в Западна Германия, Тодор Живков изразява това чувство с двойна инверсия на колониалната метафора. Източноевропейците изобщо и българите в частност, казва той, се радват на привилегията да имат такава голяма колониална империя като СССР. Противопоставянето срещу центъра придобива блясъка и романтиката на национално освобождение, на еманципираща борба срещу низшия враг (за разлика от антиколониалната борба, където местните национализми трябва да се борят и със собствения си комплекс за малоценност). Това не е отбранителният и пропит от чувство за малоценност пред Запада национализъм от предвоенния период.

Изчезването на Съветския съюз поражда неудобства за източноевропейските национализми по същия начин, по който засяга военните, разузнаването и идеолозите на Студената война – то унищожи (или деконструира) единствения враг. Настъпващите радикални промени сякаш вещаят възможно най-нежелани последици – не толкова как ще се трансформира Източна Европа, а фактът, че това няма да се случи във вакуум (или подобието на вакуум под чадъра на комунизма). Източна Европа е открита за Запада с надеждата, че това ще донесе все по-голяма адаптация и интеграция. Ала вечно витае призракът на друг възможен сценарий – безпощадна маргинализация и периферност.

Естествено, това ще се отрази върху характера на национализма. От отбранителен и обременен от чувство за малоценност национализъм в периода преди Втората световна война той се е превърнал в национализъм с чувство на превъзходство спрямо СССР (с комичните театрални обертонове, доведени до крайност от Чаушеску) и сега се връща към първоначалната си парадигма[1100]. Комунизмът се оказа неуспешен опит да се надскочи въздействието на неблагоприятното стъпало в международната йерархия на националните държави с помощта на изолационизъм. В рамките на новата (стара) парадигма нарастването на националистически настроения изглежда неизбежно. В края на краищата, както изтъква Том Нерн, „в един по-широк смисъл национализмът е необходимо условие за поносима модернизация“[1101].

Накрая идва и един проблем, за който споменах няколкократно в тази статия – идеологически номинализъм, изграден до голяма степен по линията на етнически номинализъм, който се описва по следния начин:

„…приписване на етнически етикети на цели съвкупности без съизмерими конкретни доказателства за природата, интензивността, обширността и приемствеността на индивидуалната идентичност и груповата структура. Той разглежда всички, които имат някои от белезите на дадена етническа група – обитатели на дадена област или говорещите даден език, или които понякога и за определени цели се отъждествяват или асоциират с въпросната група, като членове на непрекъсната, всеобхватна и структурно единна социална цялост“[1102].

При идеологическия номинализъм може също да се направи разлика между себепричисляването и причисляването отвън. Пример за първото е „марксизмът“ на държавния социализъм, опитът да се легитимират програмата и практиката на самопровъзгласилите се за марксически правителства чрез общата доктрина на марксизма/комунизма. Пример за второто са опитите да се делегитимират въздействията на всякаква алтернативна програма, като на принципа на разширеното подобие им се приписват характеристики от практиката на съответните режими. България например изпревари Европейската общност, като стана първата държава в света, признала суверенитета не само на Хърватия, Словения и Босна и Херцеговина, но и на Македония. В същото време в интервю за „Зюддойче Цайтунг“ от 30 август 1991 г. президентът на България Желю Желев изрази следното становище за македонския въпрос и позицията на България:

„Първо, България би признала Македония след референдума в републиката на 8 септември, тъй като това е в съответствие с принципите на външната политика на България да признава правото на самоопределение.

Второ, България няма да признае македонската нация, защото тази нация е фикция, изфабрикувана от Комунистическия интернационал с определена политическа цел“[1103].

Философ като президента, разбира се, би трябвало да знае, че всички нации могат да се разглеждат като фикция и че всичките са изфабрикувани с определена политическа цел. Съветниците му по история несъмнено биха го осветлили, че тази конкретна фикция се подготвя десетилетия преди представата за (Третия) Комунистически интернационал да се роди в конспиративния ум на световния болшевизъм. Историята все пак е изключително показателна като илюстрация как идеологическият номинализъм може да се използва за целите на делегитимацията[1104].

Предпазливо поемам риска да направя следните заключения:

а) че етносът и национализмът са явления, които следва да се приписват на модерността;

б) че трябва да се прави разлика между комунизма като идеология и като държавна практика;

в) че комунизмът и национализмът са идеологии, които представляват специфична реакция и опит за приспособяване към предизвикателствата на модернизацията; но че между тях съществува вродена теоретична несъвместимост, която възпрепятства органичната симбиоза помежду им;

г) че национализмът и държавният комунизъм образуват почти непрекъсната линия в един развиващ се, но по същество единен континуум в историята на Източна Европа, който започва в края на 18. и през 19. век и не е завършил и до днес;

д) че е възможно и действително се е получило някакво сливане между комунистическата практика, която си присвоява важни черти на марксистката доктрина, и национализма на основата на един общ знаменател – държавата;

е) че в съществуването на източноевропейските комунистически държави водещата роля на класическата марксистка доктрина е кратка цезура в националния континуум от 18. до края на 20. век; и че в този континуум класическата марксистка доктрина е всъщност без значение въпреки идеологическия номинализъм и въпреки господството на марксисткия жаргон;

ж) че източноевропейският комунистически национализъм или националистически комунизъм е особен вид психологически преобърнат национализъм, при който представата за по-изостанала метрополия за известно време служи като катарзис, пречистващ комплекса за малоценност;

з) че наистина интересният въпрос е не за етноса и комунизма, а за етноса и национализма сам по себе си. Защо присъствието му така упорито ни съпътства в модерната и постмодерната епоха? Вместо да търсим наследството на комунизма, за да обясняваме засилващите се етнически и национални чувства в Източна Европа, трябва да подхождаме към положението в Източна Европа в общата европейска и всъщност дори глобална рамка.

Изправен пред проблема за зараждащата се съвременна етнополитика в глобалния контекст, Ротшилд се опитва да даде един неокончателен отговор:

„Защо етническите стереотипи трябва да засенчват другите възможни кандидат-образи?… отговорът зависи от обстоятелствата – при една повсеместно разгърната система от множество стратификации всъщност са потенциално налице алтернативни набори от стереотипи като алтернативни линии на разрез; какво ще избие на политическата повърхност, зависи от контекста. След тази уговорка обаче трябва също да кажем, че сегашният контекст в развития и развиващия се свят поставя на първо място етническата алтернатива… не само историческите, политическите и структурните фактори… дават предимство на етническия разрез в съвременната ситуация на конфликт, където има алтернативи – същото прави и психологическият фактор“[1105].

Отговорът може да не е окончателен, но въпреки всичко дава ценни насоки за по-нататъшни изследвания.

превела от английски Димана Илиева)

Първоначална публикация в: Тодорова, Мария:

„България, Балканите, светът“, изд. „Просвета“, София 2010

Публикува се със съгласие на авторката и издателите.

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

Рибен буквар за протестиращи

Автор: Юрий Проданов

Д – далян, талян – (тур. dalyan от итал.) – Морско статично риболовно съоръжение. Състои се от кръгла или елипсовидна мрежена ограда, която се поставя на 150-600 м навътре в морето, опъната между закотвени стълбове. Ограденото място има отвор откъм брега, широк около 30 м. От средата на гърлото излиза мрежеста преграда (крилка) и стига до брега. На двата срещуположни края на даляна има опъната по една голяма торба, подобна на винтер. Плуващата край брега риба се отбива от крилката към гърлото, влиза в оградата и попада в торбите или бива излавяна с подвижни мрежи от рибарите. Далянът се използва и днес.

Държа в ръце белия лист, чета и не вярвам на очите си. И понеже ми се случва ми за четвърти пореден път в рамките на около само час в главата ми изплува паметната фраза от „Майстора и Маргарита“ – „Значи ето така се полудявало!“. Показвам с върха на писалката буквата и питам: „Това какво е?“. Тя отговаря убедено: „Ч!“. Продължавам с питането: „Не сте ли ходили като ученици дотам на екскурзия с класа?“. Не се изненадвам на отново краткия отговор: „Не!“…

„Дядо Либен обича своето Отечество, но не всичкото, а само Копривщица“ – пише Любен Каравелов на една страниците на „Българи от старо време“. Ех, Любене, ех дядо Либене! – мисля си сега аз – Какво ли бихте рекли за обичта къмто Отечеството малко и голямо, ако зърнехте за миг как днешните български девойчици (по израза на Каравелов) знаят и изписват името на любимия ви градец – Копривчица?! Копривчице моя!

Ами, не знаят!

Мисля си за всичко това, докато гледам как по всички телевизионни канали протестиращи от всяка класа, възраст пол и занятие вървят по улиците на гнева си. Движението им невидимо е направлявано от металните заграждения и металните погледи на униформените. Всички се движат в една посока, стигат донякъде. Там – заграждения. Множеството се обръща и тръгва отново в обратна посока. Между загражденията и до следващите заграждения. И пак така. Като рибен пасаж, който иска да избяга от онова, което има да се случва.

И не знае как.

Когато през 1824 г. Петър Берон отпечатва за пръв път своя прословут „Буквар с различни поучения“, който по-късно българите ще нарекат с популярното „Рибен буквар“ още на първа страница той тревожно споделя с бъдещите си читатели: „…познах колко струват по нас учителите и колко напразно мъки теглят горките деца. Защо като преминат младостта в школата си (…) излазят и не знаят името си да напишат, нити да си сметнат щото земат и дават…“. За това пък се сещам, в търпеливото си очакване на дълга опашка. Жената зад гишето не работи бавно – тя просто търпеливо попълва един след друг документите на чакащите.

Те не знаят как.

Наистина ли си мислим, че сегашните улични протести ще могат да формулират ясно изразени и спасително точни рецепти за излизане от мрежите на противоречащи си закони, нормативни актове, правила за работа на институции и комисии, томове от икономически договори, написани на специализиран език. Едва ли! Безредието, предизвикано от безспорно справедливия гняв на унижените и оскърбените никак, ама никак не е най-добрата среда за умни решения. Негова основна цел е да ги предизвика и да настоява за тях. Но когато става дума за обществени кризи от подобен порядък, не мога да не си спомня една болезнено кратка и точна като изстрел мисъл. Изрича я един от познавачите на модерната държавност Ърнест Гелнър, който пише: „Не палачът (полицаят), а преподавателят (учителят) стои в основата на съвременния социален ред.“ Ето ви аргумент само в едно изречение защо едно общество трябва да отделя сериозна част от брутния си вътрешен продукт за масово образование, а не за силовите министерства. Просто добрият учител с работата си ще намали работата на полицаи, следователи, прокурори, съдии и нататък по веригата на институционалната принуда.

А знае ли как?

И стигаме до сърцевината на проблема. В неадресираните упреци към протестиращите от улиците за елементарното незнаене на правилата, по които съществува държавата и участието на гражданите в случващото се, учебната програма за следното образование у нас веднага ще опонира. Учебният предмет „Свят и личност“ се изучава в абитуриентския последен клас и там си има всичко. (Е, друг е въпросът как се изучава, след като малко подир стреса от неотопонима „Копривчица“ научих от друга бивша абитуриентка от (уж) елитна гимназия, че в 12-ти клас почти не ходила на училище. Не било интересно.)

Ами сега?!

Да търсиш рецепти в миналото за болести на днешния ден е задача, изпълнена с риск. Добрите практики (както биха го рекли днешните бюрократи) на „най-българското време“, сиреч Възраждането обаче не са малко. Две от тях четем в историята на Паисий Хилендарски и букварът на Петър Берон. Първият е написал прословутото „за простите (обикновени) българи просто написах“. Вторият пък във всичко следвал древния принцип на Сократ, че геометрията трябва да се знае доколкото трябва да можеш да измериш земята, която купуваш или продаваш. И създал кратък и простичък буквар, оказал се най-полезният български учебник за всички времена.

Като общество чистосърдечно и виновно трябва да признаем пред себе си, че днешното огромно учебно съдържание и дебели и неразбираеми учебници са най-краткият път към всеобщата неграмотност. И да ги пренапишем точно така. Да ремонтираме не само училищни сгради, но и мисленето на директори и учители. Да повишим двойно и тройно възнагражденията им, но и още толкова изискванията си към тяхната работа. Да въведем принципа „избори до дупка“ за училищни парламенти и студентски съвети в средните училища и университетите и безкористно да подкрепим тяхното организиране и провеждане всяка година. Защото това са реални уроци по демокрация и гражданско поведение

Нищо няма да се случи веднага. Написаното от Паисий Хилендарски се случило век след смъртта му, а букварът на Берон бил издаден 11 години преди да се открие първото българско училище, в което можел да бъде приложен.

Но пък, ако не започнем отнякъде работа върху необходимия нов „Рибен буквар“ на българското образование, пред очите ни и вбъдеще ритмично и ще се повтарят картините на блъскащия се в даляна на обществената безизходица пасаж от хора, които имат огромната сила да искат, но са лишени от целенасочената сила да знаят как.

А, и на първо място! Задължителни ученически екскурзии до Копривщица…

Източник

Юрий Проданов е ръководител на Катедра Журналистика и масови комуникации в Шуменския университет „Епископ Константин Преславски“. Води дисциплините „Теория на журналистиката“, „Българска журналистика и книгоиздаване“, „Пресжурналистика“. Съчетава преподавателската дейност с журналистика на свободна практика – писал е (от 1996 г.) коментари и анализи за вестниците „24 часа“, „Новинар“, L’Europeo и Редута. бг.

Коментари (6)

- 28-02-2013|Най-после!

Най-после един деликатен и интелигентен ползвател на търпеливия българския език. Уважения, г-н Проданов.

- 03-03-2013|ц

Защо народът се подценява? Искал народа, пък не знаел. А кой знае? Кой? Кой има смелостта да каже, че знае освен глупака, наивника, и човека без опит. Хубаво е цитиран Гелнър, че не палача, а учителя е в основата на съвременния социален ред, обаче нито палача, нито учителя са нещо повече от народа, освен ако не са негово пълно олицетворение…

Американската демокрация, в зората си, която един млад френски аристократ, Алексис дьо Токвил, възхвали до висините, бе нещо съвсем различно от ленинистките идеалистични представи за нуждата от авангард, който спасява народа.

Пътувайки из Америка, в зората на оформянето ѝ като нация, Токвил писа, че американците са простодушни и дружелюбни хора, но хора с професии, много от които дори не помисляли (а и нямало нужда) за хуманитарно или друго висше образование. За тях неделното конско било достатъчно, смятането и четенето задължително (забележете--задържително! средният американец по онова време бил много по-грамотен от средния французин), като най-важното било да се справят с професията. На централните, т. е. федералните власти, не се позволявало да се месят в делата на общините, а законът не прощавал на никого… Най-висшето нещо в това общество било закона, от закона, който бил израз на волята и интересите на мнозинството, пише Токвил, отърване нямало. Туй, като аристократ и човек на разума, го стряскало малко, но нейсе, човека бил сигурен--Франция само можела да мечтае за такава система на свободи, възможности и баланси…

Тук, в тоя форум, често се говори за национализъм. Задължителни ученически екскурзии до Копривщица като метафора на нуждата от образоване на простата народна тълпа не води до никъде освен до национализъм от най-калпав, мухлясал вид. Хората, народа, няма нужда от кой знае какво образование и от спекулативно знание като историята например, те никога няма да го усвоят (по-скоро ще го назубрят), защото за това се иска работа, мислене голямо и за капак дадена от природата склонност… хората имат нужда от работа и професия (т. е. от практично знание), нямат нужда от много книги, от исторически и фирософски концепции (народа нито марксизма разбра, нито капитализмът и демокрацията като концепции ще му станат ясни), на хората им е необходимо просто да се чувстват полезни и спокойни, да трупат благинки са себе си и семействата си… за тях, като общество, като група, е необходимо да научат да различават доброто от злото, за да не се самоунищожат; знанието на доброто и злото, на едно достатъчно за функционирането на обществото ниво, се състои в убедеността за валидността и справедливостта на пет или десет прости правила, толкоз колкото са ни пръстите на ръцете: не кради, не убивай, не лъжесвидетелствай, уважавай родителите си, тн, не непременно десетте Божии…

Така си мисля аз, не че зная…

- 03-03-2013|Васил – Всяка власт произтича от Народа

Без съмнение, случващите се протести в България през последните сведмици раздижиха отдавна заспалите ни летаргични духове. Възникнали като реакция от битовата безизходица през зимните месеци, протестите доведоха до падане на правителството: нещо, което никой политолог не можеше да предположи. Колкото и образован и ерудиран да бе той и колкото и изрясно да знаеше най-съвременните демократични обществени теории..

С падането на правителството опозиционните партии се надяваха народното недоволство да стихне и хората да се приберат по домовете си. Вече предвкусваха скорошната си изборна победа и тръпката от яхването на вече освободеното седло на конят, наречен Правителство на Република България. Сладките им мечти обаче бяха грубо прекъснати от нещо неочаквано. Народът не се прибра по домовете си. Не се задоволи със смяна на текущият управник.

Защото Народът бе започнал да мисли и действа, да иска и заявява волята си. Бе разбрал, че нещо генерално и скрито е причина за продължаващите вече 23 години неуспешни напъни към светло бъдеще. Бе разбрал, че повечето от добре образованите научни и политически светила са така обвързани с тази 23-годишна система, че дори и да виждат и да разбират причините за неговото ново робство (за което имаше някои признаци напоследък), не могат да намерят сили и смелост в семе си, за да се противопостават на тази система и да се освободят от нейната невидима но твърда хватка.

И така, народът продължи. Да – той не знае коя институция как и защо действа. Или не всеки от протестиращите знае. Той все още не знае как може да бъде реализирано всичко онова, което смело и безпрекословно заявява на улицата. И много неща още Народът не знае… Но това, скъпи приятели, няма значение… няма абсолютно никакво значение! Защото протестите в България дойдоха да напомнят на всички: и на управляващи и политическа класа, и на научен и стпански елит, че Той – Народът – е суверен. И че всяка власт произтича от Него. Нещо, която – приятели, нека си признаем – бяхме забравили напоследък.

Всеки интелектуалец, всеки политик, всеки бизнесмен – призванието му е да служи на народа на България. И на всеобщите човешки ценности, част от които Европа вече е приела. „Простия народ е затова, за да се лъже, за да се краде! България е като брашнян чувал: колкото повече го тръскаш, толкова повече пуска! И затова: да го отръскаме – такава му е участта!“ – това бе неписаният лайтмотив на управляващата класа до сега, независимо кой точно представител си бе излъчила. Германия не си разтури селскостопанските кооперативи. Понеже там интелигенцията не бе достатъчно правоверна. Но в България си ги разтурихме, от чисто теоретични демократични съображения. Чехите имат печливша компания за електроразпределение – държавна собственост. В Бъглария интелигенцията не може да допусне такъв срамен факт. Не! Трябва да е частна и чужда. И колкото по-частна и по-чужда е, толкова е по-демократична…

Мили приятели – български интелектуалци! Време е да признаем пред себе си, че съвсеменното положение на политиката и обществото в България е плод на нашата пасивност и на нашите пропуски да изпълним задачата, за която сме били призвани. Затова сега нека да не укораваме точно Народа, че бил прост и импулсивен. Да запретнем ръкави и да заработим, макар и по-късно, на общата българска нива! Да я изорем, засеем, и ожънем след това! И да просветим народът си, и да го обичаме. Защото всяка власт произтича от Народа и който го забрави, забравя най-важното, и който се отдалечи от него (Народа) – отдалечава се от най-важното!

- 03-03-2013|Евгени

През 1919 г., след Първата световна катастрофа, излиза книгата на Рудолф Щайнер за троичния социален организъм „Същност на социалния въпрос“. В нея се дават насоките, как следва да се приложи тази концепция в този момент. Естествено ръководителите на тогавашните европейски народи не са приели тези принципи и не след дълго последва Втората световна катастрофа. Принципите на троичния социален организъм могат да се приложат точно след някакъв голям катаклизъм, защото въпросът със собствеността трябва да бъде поставен на съвършенно различна основа, от тази на „свещената частна собственост“ Днес моментът за прилагането на този социален организъм също не е подходящ, защото световната катастрофата не е от такъв мащаб, че да бъде приложен. Но моментът е изключително подходящ за поставянето на духовния живот – основата на троичния социален организъм, на правилна основа. А тази основа е- пълна свобода в духовния живот-наука, изкуство и религия. Науката, изкуството и религията следва да бъдат просмукани от духовната наука-антропософията, за да преминат от сегашното си състояние на бледи сенки в пълни със живот и генериращи импулси за правовия и икономически живот. Тогава ще може да се осъществи идеалът на Великата френска революция, но по правилен начин – свобода в духовния живот, равенство в правовия живот и братство в икономиката. Нужно е от сега да се положат здрави основи чрез одухотворяване на науката, изкуството и религията, защото особено последната е изтърбушена от всякакво разбиране на Духа, за да можем, след около 20 години, след поредната Световна катастрофа, да започнем най-накрая изграждането на този троичен социален организъм по правилен начин. Сега твърдение, че до 20 години институция, като Католическата църква, ще престане да съществува, може би ви изглежда малко налудничаво. Но както се казва – пак ще си говорим. Когато папата сдаде поста, за ден-два стана актуално пророчеството на Малахия за 113-ия папа, като последен папа въобще. Веднага заговориха за поредния „край на света“ и всичко потъна. Пророчеството е свързано с идването на Антихриста. От няколко години по окултен път е известно, че Ариман (Антихриста)вече е инкарниран. Това стана на 11.8.1999 г. по време на пълното слънчево затъмнение. Вече кара 14-та година. Проявата му в света ще копира действията на Христос в трите му земни години от 30-33 г. Всички църкви ще припознаят в него Второто пришествие на Хрисос и поради това, че вече представител на Бога на Земята (защото папата се води такъв)вече няма да е нужен, съществуването на църквата ще се обезсмисли.

От това, как ще се справим с предстоящата среща с Антихриста, зависи по-нататъшния ход на историята въобще. За правилното му преодоляване е необходимо най-малкото някакво разбиране на процесите. А такова при 99% от населението никакво го няма. Така че – четете духовната наука и се подготвяйте, защото инак ви е спукана работата.

- 03-03-2013|Сухи

просветителските илиюзии на нов глас; никоя революция няма „разумни“ и „възможни“ искания, винаги повода е маловажен, но отприщва недоволството;

историята никога не може да ни научи на нищо, защото всичко се случва за първи път, тоест шум и ярост, разказани от безумец, както казва Шекспир; лудите, лудите и т. н.

- 04-03-2013|Мария

Наскоро се замислих защо всички учители с които се срещам по родителските срещи на моите деца тук в Канада са толкова ерудирани и излагат така добре идеите в които вярват и искат да научат децата ни – за разлика от моите български учители(някои от които страдаха да разберат дисциплината която преподаваха и ние трябваше да полагаме повече ентусиазъм и амбиция в желанието си да сме подготвени) …в началото бях учудена…в последствие разбрах…всичко опираше пак до парите и тяхната всепризната сила. Тук един учител има средна заплата близка до тази на един инженер, дори доктор, включая редица други социални привилегии. Това само по себе си е достатъчно да привлече една голяма част от умните млади хора към една професия толкова непопулярна в България. Конкуренцията е голяма, защото местата са ограничени…успяват най-добрите… Най простия закон на икономиката за търсене и предлагане е в сила… и печелят нашите деца, защото са обучавани от най добрите, тези които обичат това което правят. Напълно съм съгласна че революционните промени трябва на първо място да преобърнат духовните ни центрове като училища и университети, там се създава бъдещето на България… дано един ден българските учителите да имат мястото което са имали в патриархална България и съответно знанието и уважението което заслужават.

А дотогава много от нашите деца ще бъдат обучавани в различни кътчета на света където учителите са на почит и са елита на нацията и ще се надяваме един ден да се върнат с тези знания и помогнат за построяването на една по-хубава България…

Печален зор на закърнялата мисловност

Автор: Иво Беров

Едноличното управление вреди на умствените способности дори когато те липсват.

Липсата на разсъдък, или наличието му само в зачатъчно състояние е не само условие, но и причина за установяване на еднолично управление.

Измереният на кризата са не само икономически и обществени.

Кризата е също – това вече се знае, или поне осъзнава – и нравствена.

Но – и това не се знае и не се осъзнава – кризата е и умствена. Разсъдъчна. Криза на ума, разума и паметта. Като сетнина на тази умствена криза обществото не е в състояние да реши иначе съвсем простички задачи.

При умствената криза простото става сложно, горното – долно, лесното – трудно, изумялото – разумно, гнусното – красиво, при нея страхливецът става юнак, престъпникът става премиер, бягството става блестящ политически ход, дърпа каруцата не разумното, а изоглавеното, каруцата се преобръща, всички сочат назад и думат: „ето това е пътят напред“.

* * *

И неестественото става естествено. Това, че доскоро в България нямаше управляваща партия, а само един управляващ Борисов се приема за естествено. Естествено се приемаше дори това, че Борисов се отнася към народните избраници като помешчик към крепостните си – продава ги, купува ги, разменя ги и ги прехвърля другиму.

* * *

А иначе нещата са простички. Или би трябвало да са такива.

Като си е подал Бойко оставката, управляващата партия предлага друг премиер, който пък предлага правителство, което да свърши до изборите каквото трябва.

Толкова е просто. Толкова простото, обаче, става точно толкова сложно.

Защото управляваща партия няма. Отиде ли си Бойко, отива си и така наречената партия. Дойде ли той, идва и тя. Разсърди ли се той, сърди се и тя. Направи ли Бойко оная ми ти работа, партията му прави още по-оная ми ти още по-работа.

* * *

Едноличният режим уврежда и паметта. Обществото се чуди защо пак джапа във всякакви увити в целофан неприятности.

Ами защото не помни, че вече e джапало из тях и пак се връща на същото място.

Иска пълна смяна на политическата класа.

Добре, ама това вече го имахме. Тия жабета ги ядохме.

Негово Царско Величество Цар Симеон Сакс Кобургготски дойде с обещанието, че ще смени политическата система. Неговото Царско и Така Нататък помете старата политическа класа и на нейно място набута съвсем нова политическа класа. Така в парламента се озоваха разни журналисти, шоумени, факири, модели и всякакви чудати хора, прочути с това, че са прочути.

Ако мислите, че Андрей Матрака, дето мамата си трака е някакво ново явление, да знаете, че не е ново. И при Неговото Величество Цар Симеон Сакс Кобургготски ги имаше такива. И при него те бяха народни любимци – Любка Качакова, например, великата политичка, дето победи мажоритарно Костов и дето после стана министър или нещо подобно, помните ли?

А това че Неговото Царско И Така Нататък изписа от чужбина чисто нови, неопетнени, излъскани, отворени, чудни, сладки и привлекателни (атрактивни) млади министри, помните ли?

Ми не помните. Не помните и затова не се сещате, че токът се оскъпява и от изплащането на сделките (брейди облигации май им викаха), които развъртя чисто новият, неопетнен, излъскан, отворен, чудесен, млад, сладък и привлекателен (тогава) министър Милен Велчев.

А това че тъкмо министрите на Негово Царско и Така Нататък Готски сключиха договорите за доставка на ток от Мариците, помните ли?

А това, че широките народни маси се натискаха и се изпопребиваха да се отъркват о Царя така, както доскоро се натискаха и се изпопребиваха да се отъркват о Бойко, а това че целуваха ръцете му царски (а в някои населени места и краката), както доскоро целуваха ръцете (а и някои други места) на Бойко помните ли?

А това, че хахави моми изографисваха по шкембетата си лика на величеството така, както хахави моми изографисваха доскоро по шкембетата си мутрата на Мутрата, помните ли?

Не помните.

Казах ви, едноличното управление вреди на паметта и умственото ви здраве.

* * *

Не веднъж, дважди политическата класа в България беше изцяло подменена. Дважди за десет години.

Само за сравнение. Във Франция политическата класа беше подменена дважди за двеста години. (Стар режим, революция, реставрация, република). В Англия нито веднъж за двеста години. В България дважди за десет.

Сега искате нова, цялостна смяна на политическата класа.

Та да стане трижди.

* * *

Че нали батето ви Бойко също изцяло смени политическата класа бе, хора. Нали я смени във ваша угода. И в своя, разбира се. Защото вашата угода беше и негова угода. И той прост, и вие прости, та се разбрахте.

И председателка на Народното събрание стана една съвсем нова русокоса от Враца. Съвсем друга класа, нали.

И началник на парламентарната група на управляващата партия стана пак една съвсем нова жена. Народна. Такава дето си тежи на мястото. И не само на него.

Нали.

И по всички служби плъзнаха едни съвсем нови хора с едни съвсем нови, току-що напечатани дипломи.

Сега ще търсим още по-нови. Андрей Матрака дето мамата си трака. Например.

* * *

Да се сменила била конституцията.

Че то тази конституция не се спазва, защо мислите, че новата ще се?

Щом се подминават сегашните законите и правилата, защо да се спазват новите?

Нима е виновна конституцията за това, че единственият български премиер, срещу когото има неоспорими основания да се започне разследване за злоупотреба с влияние – Бойко Борисов (от три до осем години затвор) не само си джитка свободен и необезпокояван навсякъде, ами разиграва цялата държава със своите глезотии, прищевки, оплаквания и припадъци, вместо да решава задачите, за които му се плаща да решава.

Или може би наистина си мисли, че е избран за примадона или герой от телевизионен сериал, а не за премиер на закъсала държава.

* * *

Всички негодуват срещу политиците. И дори обкичват това негодувание с граждански добродетели.

Добре де, мили хора, всеотдайни борци за народна правда, юначни защитници на слабите срещу произвола на силните – добре, ама срещу кого негодувате? Политици вече няма.

Тези от опозицията нямат никакво значение – само вдигат врява. Даже не врява, а врявичка. Имат значение тези от управляващото мнозинство. Или би трябвало да имат. Само че нямат. Те са още по по-незначителни. Те могат да бъдат купувани, продавани, прехвърляни и разменяни. Те могат да бъдат и „за“, могат да бъдат и против Белене. Могат да бъдат и за застрояването, и против застрояването на каквото и да било. Те могат да бъдат всичко, обаче са нищо. Има значение единствено и само Той.

* * *

Негодувате срещу партиите. Добре, ама те също са като политиците. Нямат значение. Опозиционните никакво. Би трябвало да има значение управляващата. Само че тя е по-незначителна и от опозиционните. Всъщност въобще няма управляваща партия. Има управляващ Бойко. Тогава срещу кого негодувате? Срещу какво?

Ах, печален зор на закърнялата мисловност…

* * *

Да се спрат парите за партиите.

Като неизбежна сетнина – в политиката да се настани монопола на олигарсите. Нали те стават единственият източник на пари в политиката.

Да се въведе мажоритарната система.

При което същите тия пари ще набутат в парламента хора като Марешки, Ярешки и Кирил Йорданов. И хората на ТИМ – нали при мажоритарната система се гласува за хора, а не за виждания, а пък хората се налагат чрез медии и парите.

* * *

Хубаво, тези неща нашето общество не ги знае, не ги е пробвало, нека има още една проба-грешка.

Само че успешното поведение, онова, до което са достигнали след мъчителна развитие повечето млекопитаещи и гръбначни не е проба-грешка, проба-грешка, а проба-грешка-поправка, проба-грешка-поправка. С нашенското – проба-грешка, същата проба – пак грешка, пак същата проба, пак същата грешка, се сурваме до равнището на безгръбначните и мешестите.

* * *

Депутатите от 200 да станели 100. Хубаво. А пък 80 още по-хубаво. А най-хубаво да са десетина-двайсет. А пък само един-двама да са май е още по-най хубаво?

А пък съвсем още по-най баш хубаво е съвсем никак да ги няма.

* * *

Национализация? Та да се затрие и последната надежда някак стопанството ни да се задвижи – вложенията. Чуждите най-вече.

* * *

А как всичко това се съотнася към основните, към истинските грижи и задачи на обществото ни – икономически растеж, инвестиции, намаляване на безработицата, производителност на труда, справедливо разпределение на печалбите, законност – това никой не разяснява. И никой не би могъл да разясни.

Защото шумотевиците, които се вдигнаха напоследък никак не се съотнасят към истинските грижи на обществото ни.

Решения за тях липсват.

А решение на тези задачи липсват, защото тези задачи никой и не си поставя. Или поне не си поставяше досега.

„Ами няма такива задачи – ние не сме в криза“ – думаше доскоро бившият финансов министър.

„Има такива задачи, ама ние сме в криза, защото целият свят е в криза, а пък от целя свят ние сме най-добре“ – думаше доскоро бившият премиер на България.

* * *

Ех, печален зор на закърнялата мисловност.

Породен от едно скритно, същностно, дълбоко и никак диалектично противоречие.

Всичките почти искания на протестиращите, както и повечето обществени настроения, са в полза на един едноличен режим.

Исканията и настроенията са срещу партиите, срещу парламента, срещу политиците и срещу демократичните институции. За силна ръка, която пряко да си общува с гражданските съвети, така както Ленин и Троцки пряко са си общували с работническо-селските.

Добре, ама всичко това вече го е имало.

И то не през 1917–1921 година в година в Русия, а през 2009–2012 в България.

Как да се реши това противоречие?

* * *

Едно от решенията е да се обяви Бойко за невинен, да се оправдаят всичките му действия, бездействия и провали, да се обяснят те с един неуспешен преход, за който са виновни всички други и всичко друго, но не и той, и накрая отново да му са даде всичката власт. Всичката, че и повече даже.

Другото решение е обществото ни да се освести, като представителите му след един върховен и печален зор на закърнялата си мисловност се въздигнат все пак до равнището на млекопитаещите и гръбначни.

Като второто, като по-трудно е и по-малко вероятно от първото.

* * *

И все пак някакъв полъх на надежда има.

Представителните партии, тоест партиите, които представят някакви, пък било те и зачатъчни обществени виждания, партиите които имат полза от запазването на демократичните отношения и институции да успеят, до изборите поне, да решат поне част от задачите на обществото ни.

При което ще се види, че Бойко е част от грижите, а не част от решенията.

Надеждата е и в това, че Президентът, може би несръчно и неубедително, но изпълни задълженията си – припомняне и отстояване на демократичните ценности.

Надеждата е и в служебното правителство.

Ако то започне да решава обществените задачи, то Бойко Борисов ще увисне. И няма да се примири. Няма да се примири да бъде втори по новините, по телевизорите, по радиата и по вестниците.

Ще измисли нови представления. Ще гледаме нови чудеса.

Ако не друго, то поне голям сеир ще бъде.

Източник

Иво Беров е български журналист, автор и политически активист.

Коментари (2)

- 17-03-2013|Васил Василев – Иво, а ти срамуваш ли се от народа си в момента?

Иво, прав си. Много си прав. Народът ни е незрял и див. Като подплашено стадо бизони се луташе той по площадите на София. Първо гласува за едни, после за други. Всеки го лъже и краде. И какво: той си е виновен, естествено. Нали гласува. Еми – значи…

Народът ни не е с европейска мая замесен. Повече е близко до културата на Азия. Същият този глупав и първичен народ през Втората световна война не се повлече по това което цяла Европа правеше. Не, не се… Бе глупав. Бе див, първичен. Не даде своите евреи за претопяване на сапун. А цяла Европа, с изключение на Дания го направи. Древна, богата, цивилизовата Европа.

И какво сега… Ами нищо. Били сме прости и тогава, прости сме си и сега. Учените отдавна си живеят в странство. При цивилизацията. При прогреса. При по-добрия свят. Останахме роми и шутове. Шутове, с които Европа се отнася подобаващо. С които политиците се отнасят подобаващо. Шутове, които колкото и лозунги за свобода да вдигат, винаги ще си останат роби.

…

О, неразумний и юроде, поради що се срамиш да се наречеш Българин?

…

Колко неадекватен възглас е вече този на Паисий, нали Иво?

- 20-03-2013|Симеон В. – Просто се питам

Ако днес някой тръгне да изселва евреите от България в лагер мислите ли, че сме в състояние да ги спасим?

ПП. Аз силно се съмнявам.

Зелените машинки за пари

Автор: Тихомир Безлов

Въпреки че за възобновяемите енергийни източници (ВЕИ) всичко е предопределено, пак си заслужава да се каже нещо, което се различава от общата идилия. ВЕИ според мен са новата машинка за пари, която български и чужди предприемачи лобисти, политически брокери тихичко пуснаха.

Темата привлече вниманието ми донякъде случайно. Първо видях анализ на Европол за навлизането на организираната престъпност в енергетиката. Това изглеждаше донякъде учудващо, защото нашата представа за страните от ЕС е, че с енергетика се занимава или държавата, или големи мултинационални корпорации и е свързана с много контрол и регулации. Оказа се, че присъединяването на Източна Европа към ЕС и вълната от инвестиции в зелена енергия са довели до нахлуването на всякакъв вид криминален капитал – от колумбийските картели до италианската мафия. Второ нещо бе информация за разследвания на полицейски служби в ЕС спрямо български криминални лидери. Интересната част бе, че те имат участия в проекти за ВЕИ.

Как нещо, което се свързва с толкова надежди за бъдещето и предлага решение за изчерпващите се енергийни ресурси и намалява замърсяването, може да е свързано с престъпление? Отговорът е, като се създаде чрез държавата криминална система, подобна на банковото кредитиране от началото на 90-те или приватизацията в края на 90-те г. Да се принудят хората и бизнесът да плащат на избраните печалби за стока, от която не могат да се лишат. Участниците са пак национални и местни олигарси, кметове и общински съветници, чиновници от комисии, агенции и министерства.

За тях „зелените инвестиции“ се оказаха големият шанс за поддържане на стандарта след спукването на имотния и кредитния балон.

Как се появиха „зелените машинки за пари“? На първо място с договорените задължителни нива възобновяема енергия, които страната трябва да достигне през 2020 г. За България това са 16%. Бившият преговарящ Меглена Кунева договори най-бедната страна в ЕС да плаща по-скъпа енергия не само от страни от бившия съветски блок – Чехия (13%), Унгария (13%), Полша (15%), но дори спрямо едни от най-богатите страни Белгия, Холандия и Англия.

На http://www. energy. eu/ може да се види и кой какво е обещавал при ВЕИ.

Второ – част от организацията са гарантираните високи цени. За разлика от повечето развити страни България прие закон, който гарантира сигурност на хищниците.

20 години гарантирано изкупуване на енергията.

Това означа, че ако този месец пуснете в експлоатация вятърен или соларен парк, до април 2031 г. населението трябва задължително да ви изкупува произведеното. При новата ревизия на проектозакона бе направено великодушно намаление например при фотоволтаичните мощности от 25 на 20 г. гаранция. Практически продължителността на ефективно функциониране на един соларен панел е около 20 г. Гаранцията означава, че след 2-3 г., когато разберем, че не можем да плащаме, и променим закона, адвокатите на „зелените предприемачи“ имат всички шансове да осъдят държавата, защото планове са правени при тези гаранции. Няма друга стопанска дейност, която, освен че е с осигурен пазар, ѝ се осигурява и значителна част от парите за инвестиция. Тук са фондът за енергийна ефективност, международният фонд „Козлодуй“, програмата за развитие на селските райони, различни европейски мерки, кредитни линии за възобновяеми източници и т. н. В някои от тези източници за финансиране направо се подаряват до 70-80% от разходите по проекта.

Някой ще се откаже ли от 20-годишната си рента? А основните разходи остават в страните-производители на вятърни генератори, слънчеви панели и пр. екологични технологии. Работните места с висока добавена стойност са в САЩ, Германия, Дания и т. н. У нас единствените работни места са за пазачите на перките и панелите. Проблемът е, че рентата е впечатляваща. Заслужава да се даде пример с американския енергиен гигант AES.

Компанията подкара вятърния си парк в Каварна за по-малко от година. Причината е проста – в България 1 КВтч вятърна енергия струва около 17,4 ст. днес. За сравнение в Средния запад на САЩ цената от вятърна енергия е спаднала до 5-6 цента или 7-8,5 стотинки (http://www. awea. org). При слънчевата енергия отново сме уникални. Експерт по фотоволтаични панели зяпна, като разбра, че при нас 1 КВтч струва 56 цента. В най-богатия щат на САЩ Калифорния, където слънчевата енергия има специални привилегии, цената е 15 цента и продължава да спада. Подобен процес на рязък спад на цените от вятърна и слънчева енергия наблюдаваме и в почти цяла Западна Европа и ЕС. Причината – цените ги определя пазарът, а не политици и бюрократи.

В условия на криза наблюдаваме свиване на новите ВЕИ мощности в страни като САЩ и Германия. Въпреки бързото поевтиняване на възобновяемата енергия тя е по-скъпа от конвенционалната. В България е точно обратното – имаме рекорден скок.

Според последния доклад на министъра на енергетиката Трайчо Трайков вероятно сме световно чудо. При спадаща консумация на електричество за 2010 г. (1,6%) произведената електрическа енергия от възобновяеми източници е нараснало с 67% (2010 г. спрямо 2009-а). За най-скъпия източник на електричество – слънчевите централи, с цена 720-800 лв. за МВтч скокът е 375%.

Според същия доклад на енергийния министър са предоставени от ДКЕВР до края на 2010 г. лицензи за вятърни централи са: 2017 MW, и за фотоволтаични – 230,1 MW, т. е. 434% нарастване за „вятъра“ и 1075% за „слънцето“.

Какво се вижда в парламента, по общини, министерства и агенции – че ВЕИ са една от малкото теми, по които има пълно единодушие. Покрай скандала с бившия шеф на НЕК между другото стана ясно, че синът му има фотоволтаичен парк. При откриванията на тези мощности виждаме отбори, в които участват представители от всички парламентарни сили.

Въпрос на 1-2 г. е новите ВЕИ да направят цената на електричеството непоносима. Тогава ще има два варианта. Първият – вятърните перки и слънчевите панели лесно се разглобяват и изнасят (за разлика от бетона по морето и планините).

Вторият – ще останат тук и ще продават на цени, които са сравними с конвенционалните източници. Аз залагам на втория. Скоро няма да си струва дори да се разглобяват ВЕИ.

21.04.2011

Източник

Тихомир Безлов е социолог и изследовател на криминалните процеси в България. Той е един от основателите и главен експерт в Центъра за изследване на демокрацията, София.

Коментари (9)

- 10-03-2013|Златко
Цитат:

Топлоцентралите почти спрени заради ниското потребление на ток

Марта Младенова

03.03.2013

Заради намаления износ на ток и по-ниското потребление в страната се е наложило топлоцентралите да работят на минимум. Това стана ясно на извънреден брифинг в Електроенергийния системен оператор.

Оттам обясниха, че основна причина за намаления износ е, че все повече държави разчитат на собствена енергия заради възобновяемите източници. В същото време у нас те също са увеличили делът си и тъй като има задължение за тяхното изкупуване, се налага намаляване на мощностите на топлоцентралите и водноелектрическите централи.

На въпроса има ли възможност за фалити на централи заради създалата се ситуация и очертаващото се ниско потребление в следващите месеци, зам.-енергийният министър Евгения Харитонова беше категорична. „По принцип това нещо не трябва да бъде допуснато в никакъв случай и като го казвам, го казвам за всички централи. В същото време колегите наистина трябва да направят един хубав баланс – централите и мястото им в енергийната система, защото много хора казват, примерно миньорите казват: „Пускайте ТЕЦ „Варна“!“, защото те горят вносни въглища. Но ТЕЦ „Варна“ е необходима централа горе в региона. Дали ще се казва ТЕЦ „Варна“ или нещо друго, то там е необходим. ТЕЦ „Бобовдол“ е необходима централа в този регион. Така че не може да се каже, че трябва да се допусне централите да фалират в никакъв случай“, каза заместник-енергийният министър.

Харитонова потвърди, че се обмисля създаването на фонд, чрез който да се намали тежестта на зелената добавка в сметките за ток.

Енергийната система е пред неуправляемост, това заяви по-рано пред Дарик Митю Христозов от Енергийния системен оператор. По думите му заради вятърните и слънчевите централи стандартните източници от топлоелектрическите централи или са спрени, или са ограничени до минимум производство заради ниската консумация на ток от тях:

„На всички сме казали да се намалят, защото няма потребление в България, няма и износ, а има много вятърни и слънчеви централи. В момента всичко е на минимален товар. Разпореждането е за това, че няма кой да им потребява произвежданата енергия. Не само „Марица Изток“ 2, а и „Марица Изток“ 3, „Марица Изток“ 1, Варна е спряна изцяло, Димитровград е спрян изцяло, Бобов дол е на минимален товар. Всички, без „Козлодуй“ и слънчевите централи“.

В момента в системата е основно токът от АЕЦ „Козлодуй“ и от възобновяемите централи.

По думите на Христозов не е стандартно за този период от годината да има толкова ниско потребление на ток: „Никога не е имало толкова много слънчеви и вятърни централи. В момента системата е пред неуправляемост“.

Митю Христозов не се нае да коментира как това ще се отрази върху сметките за ток. Електричеството от ТЕЦ „Марица Изток“ 2, чието производство също е ограничено, е с една от най-ниските цени в страната.

Източник: Дарик-нюз http://dariknews. bg/print_article. php? article_id=1049192

- 10-03-2013|Златко – Дива патка тъй се лъже!

Бунтувай си се, Българийо!

Сред всички искания и заявления на протестиращите все още нито веднъж не съм чул някой да споменава простичкия факт, че при едновременно ЗАТВАРЯНЕ на електрически централи (поради ниска консумация), сметките за тока са в пъти завишени. Нещо да ви говори това? Някой богатее, при това яко, от далавера. А хората си се пенят ли, пенят, по улиците. Цялата ни „зелена“ енергетика (или поне огромни части от нея), оказва се, работи при изцяло хайдушки цени и условия, докато в същото време източниците на ЕВТИНА електроенергия са принудени да затварят, защото няма потребление. Абсурдистан над абсурдистаните! И всичко това, защото някой някога е договарял урбулешката, а днес тълпите дори не се сещат да поискат сметка от реалните виновници, като вместо това стават за смях на всички с напълно патагонските си искания. Какво може да се очаква след всичко това?

- 11-03-2013|Златко

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Kiril Velev Това е целта на театъра – да се покаже, че протестиращите са тълпа, която не знае какво иска. В крайна сметка компетентните безчинства ще бъдат оправдани.

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Най-интересното във всичко това е, че проблемът е бил посочен от експертите още преди години (тази статия е от 2011-та). Тогава никой не е обърнал внимание. Днес хората са на улиците, искайки какво ли не, освен пришълци от космоса да поемат властта – и отново никой не говори за това. Какво може да се очаква от такива „протести“?

преди около час · Харесвам · 1

Dimo Gospodinov Повдига се този въпрос, г-н Енев. Благодарим ви, че го напомняте, защото имате право. Ако не е излезнал на централно място сред протестиращите, то е заради Вашата липса на тези събития:)

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Струва ми се, че в случая той би трябвало да бъде централен, господин Господинов. Протестите вече се превръщат в обект на насмешка, според мен заслужено… Гневът си е гняв, а все някой трябва да започне и да мисли, по някое време…

преди около час · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Zlatko Enev А инак, сигурно сте прав, ако бях хванал първия самолет, за да се присъединя, като нищо можеше да ги смачкаме заедно. Въшките, искам да кажа…

преди около час · Харесвам

Dimo Gospodinov Ами и аз мисля, че трябва да бъде централен. А нека не позволяваме протестите да се превърнат в обект на насмешка, защото, ако ги нямаше, сега никой нямаше да чуе и Вашите въпроси. Т. е. те са обективно едно положително явление.

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Склонен съм да се съглася, но при всяко политическо явление има фази, а според мен фазата на набиране на енергия тук вече отмина. При тези напълно безразборни искания и мисловна анархия, не виждам как може протестиращите да запазят добро отношение към себе си…

преди 59 минути · Харесвам

Dimo Gospodinov Трябва да се даде категорично положителна оценка на събитията. Дължим го на историята и демократичната традиция. После ще се надгражда. А иначе – мисловната анархия се роди, поради липсата на интелигенцията. Позволих си и аз да пиша един текст по темата: Прогресивни размисли: Протестът – изненади и изводите от тях

progressivebg. blogspot. com

преди 57 минути · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Zlatko Enev Добре, да видим…

преди 55 минути · Харесвам · 1

Vencislav Krastev Не са виновни хората инвестирали във фотоволтаични централи, а тези, които допуснаха да стане по този начин. Но това е най-много една десета от проблема. Разходете се до Гърция. Още на КПП-то на Кулата ще видите десетките ветрогенератори по билото на планинската верига в дясно от пътя. Като продължите на юг, по който и път да тръгнете ще видите десетки малко фотоволтаични централи. Същото е и в Румъния, която освен това има и глупостта да си построи АЕЦ. Всеки киловат произведен от тях удря по старите гигантски и тромави централи на въглища и уран. Възможностите ни да изнасяме ще се стопят много по-бързо, отколкото си представят и най-големите песимисти. У нас също много фирми и граждани се ориентират да използват слънцето и вятъра за производство на енергия (не само електрическа, но и топлинна). И това е обективна тенденция, която само ще се засилва. Огромните водно-електрически комплекси, служещи да поемат излишния ток, произвеждан през нощта и да го върнат през деня също са заплашени да работят с минимална мощност или дори някои да изключени. Това е процес, който никой не може да спре, освен ако не наложи в страната режим подобен на северокорейския или поне беларуския.

преди 33 минути · Харесвам

Zlatko Enev Би било мракобесие да тръгнем да протестираме срещу „новите технологии“. Сами по себе си технологиите нямат политически или идеологически цвят, имаг го хората, които ги направляват.

Това е ясно. Но ако според вас процесът е „просто обективен“, то срещу какво тогава протестираме? Поемаме си високите разходи и толкова, така ли да ви разбирам?

По какъв точно начин „допуснаха“ и кои са „те“? Примерно в статията, която публикувам аз, се посочва името на бившата ни европейска комисарка. Но само един човек не може да оплете конците. Навсякъде в Европа, оказва се, зелените енергии са обект на огромни инвестиции от страна на мафиите. Не ви ли кара това малко да се позамислите?

преди 22 минути · Харесвам · 3

Dimo Gospodinov Считам, че след като е обективна тенденция и безспорно обещаващ развитие сектор на икономиката, не е необходимо държавата да стимулира такива инвестиции чрез непазарни уговорки, дългосрочни договори и безобразно завишени цени при гарантирана печалба! Като е толкова перспективно, да поеме риск инвеститора, нали в това е смисълът на частната инициатива?

преди 18 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev Проблемът – както се посочва и в статията – е в това, че вече са сключени дългосрочни договори между държавата и производителите на скъп ток. Недомислие или зла воля? Аз бих казал – комбинация от частни интереси и липса на отговорност от страна на политическата класа. Но всичко това е част от българската реалност откак я има България. Конкретно и бързо решение, в смисъл – сменяме тия хора, идват други – няма и не може да има. Има единствено просвещение, бавно обществено развитие, смяна на поколения и пр. Това, разбира се, не отрича необходимостта от обществена съпротива, дори напротив, но нивото, на което се води тя в момента е просто отчайващо. Няма грам идея, грам идея!

преди 12 минути · Харесвам

Zlatko Enev Общо взето, лозунгът в България си остава „всички са маскари!“ При което човек не може да отговори нищо друго освен, „ами тогава да населим България с немци, белким това оправи нещо“…

преди 11 минути · Харесвам

Vencislav Krastev Аз не оспорвам тезите ви, Дори напротив. Проблемът идва още от допускането на преференции, изкривяващи пазара. По мои изчисления, при сегашните цени на тока и ако приемем, че няма да се променят следващите 20 години (колкото е минималния живот на един фотоволтаичен панел), една инвестиция се изплаща след около 11-12 години. С годишен ръст на цените на тока от 10% инсталацията се изплаща за 7-8 години. Това са много гъвкави системи, защото могат да се изграждат, както малки, така и големи. Възможно е домакинствата също да си изсталират за собствена консумация. И то вече се случва. Разходете се до Гърция и се огледайте. Бройте панелите. За ниско напрежение (220 волта еднофазен ток) около 4 панела произвеждат 1 kWh. ТЕЦ Варна и ТЕЦ Бобовдол навярно ще са първите жертви.

преди 5 минути · Харесвам

Zlatko Enev Не споделям напълно този технологически отпимизъм. Намирам го лишен от критичен поглед към реалността, сегашната. В дългосрочен план, да, зелените енергии трябва да поемат полека-лека задачата за изчистване на планетата. Но виждате сам какво се получава, когато просто започне да се заменя една установена (и сравнително евтина) технология с друга, която е изключително скъпа, в едно общество, което не може да си я позволи. На гол тумбак – чифте ветрени двигатели…

Dimo Gospodinov Г-н Енев, протестите не бяха съвсем лишени от идея, но дори и така да е, по-добре, отколкото да се мълчи. Сега поне има чуваемост за гласовете на разума.

Освен това, кой носи отговорност за липсата на идеи? Интелигенцията не е ли и тя част от това общество?

преди 10 минути · Харесвам

Zlatko Enev Трудно ми е да преценя от разстояние, пък и не искам да поемам ролята на човек, който знае всички отговори. Факт е, че – поне за самия мен – нещата изглеждаха, и продължават да изглеждат, хаотични и безидейни до степен, която ме кара да отказвам каквото и да било съ-мислие, дори и на чисто идейно ниво (единствените текстове по този повод, които съм публикувал, са силно скептични и дори осмиващи). „По-добре така, отколкото“… Може би, знам ли? Само че нещо не ми се вярва от цялата дандания да се получи някаква значителна промяна в обществения или политически живот. Това не е 1990-та, нито пък 1997-ма. Тук вече няма ясно обособена политическа група, която да държи нещата под контрол. Не смятам, че при цялата омраза срещу ГЕРБ, има някаква видимо по-добра алтернатива. Нито пък изгледи за политическо или икономическо подобрение, поне докато светът е в криза. Единствената полза е в това, че хората може би придобиват някакво самочувствие, като деца, които са се осмелили да изкрещят в лицето на родителите си. Е хубаво, може би така се пораства. Но това е всичко, наистина всичко, което лично аз мога да видя…

Vencislav Krastev Аз лично смея да твърдя, че в България е възможно гласуване по съвест, а не за избор на „по-малкото зло“. Няма „по-малко зло“. Има по-добре маскирано зло. Аз ще гласувам за ДСБ по съвест и убеждение. Мисля, че всеки разумен човек трябва да направи същото.

преди 3 минути · Харесвам

Dimo Gospodinov И възрастните по-добре да поощрят това поведение, вместо да го смачкат, защото знаят, че това дете един ден ще бъде силна личност

преди 2 минути · Харесвам

Zlatko Enev В това съм напълно съгласен с вас – и с радост отбелязвам, че никой никого не мачка. Българското общество си остава сравнително мирно и съпротивяващо се срещу насилието – собственото си напиращо насилие. Това е огромна разлика между нас и съседите, с която съм склонен да се гордея. Но инак решението, поне според мен, е единствено дългосрочно: просвещение, просвещение, просвещение. И мнооого поколения, които трябва да се сменят…

- 12-03-2013|Ясен Б.

Добре де. Това, че се спират топлоелектрическите централи, работещи с въглища, не е ли добре? Дори малките деца вече знаят, че въглищата са най-големият замърсител на и допринасят най-много за концентацята на

РМ 2.5 частиците – тези частици, състоящи се от всички елементи на менделеевата таблица, които са толкова малки, че влизат чак в алвеолите на белия дроб и оставт там завинаги, постепенно отрявяйки организма. Нещо, което зелената енергия определено не прави.

Пълна идиотия е да се обвинява „зелената енергия“. Тя сама по себе си е ВЕЛИКОЛЕПНА. Търсете тези, които са я направили толкова непосилно скъпа. Не я обвинявйте нея самата!

Който е за бъдещето на топлоелектрическите централи с въглища да заповяда в Китай заедно с децата си и да ги остави на двора да „подишат“ евтините реултати от енергия направена с въглища…Максимално допустимата концентация на РМ 2.5 в развитите страни е 25 (до 50) Вчера тук достигна по едно време 800!!! Ура за въглищата.

Имам чувството понякога, че светът и модерното мислене се развиват АБСОЛЮТНО НЕЗАВИСИМО от България и българския начин (пардон напън за..) на мислене.

- 12-03-2013|Историк

Интересното в цялата тази ситуация е точно това: Златко съвсем искрено се възмущава от ситуацията („Абсурдистан над абсурдистаните!“) – без да вижда, че целият този абсурдистан е продукт именно на наложени ни от „обединена Европа“ изисквания.

Това е големият порок на цялата ситуация. Въпросът дали и защо нашата тъй очарователна еврокомисарка била договорила 16% (вместо 13%, както било в други страни), е второстепенен. (Склонен съм да приема, че за тези наши 16% има и не престъпно, а съвсем резонно обяснение – европейските чиновници са ни казали нещо от типа: „Вие сте южна страна, слънчева страна, вие сте ветровита страна, пък и нямате толкова много въглища – ерго, нормално е при вас процентът да е по-висок, нека бъде не 13%, а 16% – какво са едни 3% фона на онова бляскаво европейско бъдеще, което неизбежно очаква вашата страна?“).

И нека това да ни остане като една поука от цялата тази ситуация: има неща – и в нашата държава, и в най-високата (уж) „Европа“, които се правят с държавни пари (или с европейски пари), и които колкото и доброжелателно да са направени, на практика постигат именно обратен ефект (по простата причина, че от всичкото това, доброжелателното, което се прави с държавни пари, винаги се възползват първо най-недобросъвестните елементи в едно общество). Или, както и Златко го каза по-горе: „Навсякъде в Европа, оказва се, зелените енергии са обект на огромни инвестиции от страна на мафиите. Не ви ли кара това малко да се позамислите?“

Ами да, айде да се позамислим, наистина.

Не е ли ясно, че колкото по-големи и по-отвисоко администрирани са едни пари (с които уж се „подпомага“ нещо, което е по принцип полезно: зелена енергетика ли, образование ли, култура ли, каквото щеш), толкова по-вероятно е тези пари да не достигнат до най-нуждаещите се от тях – а да акостират именно в джобовете на мафията.

- 12-03-2013|Златко

Разбира се, че никой не обвинява зелената енергия сама по себе си. Нито пък някой тук се обявява против затварянето на остарелите електрически централи, особено ония, които работят с кафяви въглища. Но никак не е без значение начина, по който се върши всичко това. Една операция може да спаси живот, но и да го отнеме, ако е нескопосано и без познаване на нещата направена. В момента има абсолютно належаща нужда от налагане на ограничения върху начина, по който зелената енергия се произвежда и разпространява в България. Такива неща вече са направени в Чехия (където има допълнителни изисквания и тарифи към производителите, вследствие на факта, че колекторите работят само по осем часа, но мрежата трябва да се държи в готовност по 24, и в Америка, където междувременно са въведени нови тарифи върху евтините китайски слънчеви панели, които се внасят и продават на дъмпинг).

Само по себе си зелената енергия разбира се е път към бъдещето. Но не и когато се превърне в идеология, че и в религия, която ловко се използва от частните интереси в България. Хубаво, че произвеждаме чиста енергия, но кой ще я плати? И аз искам да се водя в Ролс-ройс или Мерцедес, а не да чукам тук всеки ден без пари, но реалността ме принуждава да живея другояче. Същото се отнася до всекиго.

- 12-03-2013|Златко

А ето как изглеждат и самите цифри:

1 kWh електроенегия, струва, произведен съответно от:

АЕЦ Козлудуй – 4,4 ст.

ТЕЦ Марица Изток 1 – 14, 6 ст.

ТЕЦ Марица Изток 2 – 7,8 ст.

ТЕЦ Марица Изток 3 – 9,8 ст.

Фотоволтаици – 64 ст.

Всичко това е добре известно и би било нормално, ако процентът на мощностите от различните видове производства би бил съобразен с реалните потребности и възможности на българската икономика и общество. Поради факта обаче, че печалбите от зелената енергия са гигантски, тя се превръща в удобно поле за влагане на пари (и реализиране на много високи печалби) от страна на криминалната сцена, в съюз с безотговорни политици на централно и местно ниво (защото слънчеви паркове междувременно има навсякъде, това не е монопол на София и големите клечки). Съответно процентът на производството от нея скача много – в момента от екологични източници се произвеждат вече около 750 мегаватчаса, което не е никаква шегичка и отговаря на производството на Марица Изток 1 и 3, взети заедно. При цена на киловатчас, която е по-висока от онези на всички останали видове производство ВЗЕТИ ЗАЕДНО, това вече е не разумна политика на прокарване път към бъдещето, а чиста проба публична глупост – една шепа хора забогатяват и живеят като рентиери, докато мизерстващото общество плаща електричество, което на пракитка не може да си позволи. Както се казва: на гол тумбак – чифте ветрени двигатели.

- 17-03-2013|Т. Безлов – Иронията на историята

Статията „Зелени машинки за пари“ бе написана преди две години с личната прогноза, че нищо няма да се промени. Въпреки това продължих да си приказвам. Случилото се на улицата само ми доказа, че няма особена надежда. На хорицата им обясниха, че основния виновник са ЕРП-та (ЧЕЗ, ЕВН и ЕнергоПро) хем монополисти, хем чужди. Те ни взимат парите, те ни спират тока като не платим. Това, че трите компании са си алчни играчи, но това е друга тема и то решима. На 3 март 2013, националния празник се случиха два потока събития. Деня е като аутопсия, или по точно вивисекция на ставащото. В единия процес продължиха да организират улицата, която вече вяло подвикваше „национализация, мафия и т. н.“ В другия процес, ЕСО (Енергийния системен оператор) нареди спирането на половината мощности в ТЕЦ-те „Марица Изток“. На „Марица Изток“ 1 единия от двата генератора, на „Марица Изток“ 2 бяха спрени 3 от 8 генератора, на „Марица Изток“ 3 бяха спрени 2 от 4 генератора. Според ЕСО на националния празник са се потребявали през деня 3600 МВч. От тях 750МВч. са били от фотовалтаици. Ето моята бакалска сметка за по-нататък какво би трябва да влиза в българското потребление. Около 1600 МВч. са били от АЕЦ „Козлодуй“ (80% от енергията се продава на българския пазар), а останалите 1250 МВч. от ТЕЦ-ве. Приемаме, че в този момент няма ВЕЦ-ве и вятърна енергия. Ако умножите по цените, които Злати е изписал ще видите, че от парите, които сме похарчили да купим електроенергия над 65% са за такава от фотоволтаици. На 5 март профсъюзите направиха протест, в който викаха искаме да работим. Ако човек направи сметка става дума за около 20 000 миньори във въглищните мини и работници по ТЕЦ-те. Профсъюзните началници се бяха сетили, че ако има много „зелена енергия“ ще трябва да спират ТЕЦ-те и мините. Това вероятно може да продължи 1-2 месеца на вересия, но след това системата ще гръмне. „Зелените играчи“ се бяха сетили, че ще стане мазало или спират ТЕЦ-те и „зелените им машинки за пари“. Профсъюзните лидери и „зелените предприемачи“ бързо се бяха договорили и заговориха за това как бюджета да плати, да се създадат фондове за изкупуване на „зелена енергия“ и пр. Гледам с наслада как се опитват да пуснат старите моделчета дето сме ги гледали от времето когато предприемачите бяха на „входа и изхода“ при държавните предприятия, след това при масовата приватизация и РМД-та.

- 19-03-2013|Златко

какъв точно „риск“ има, когато се затварят ТЕЦ-ове поради липса на потребление? В момента, в който спре подаването на скъп „зелен“ ток, ще започне подаване на евтин „кафяв“. Аз ли се заблуждавам тук или някой се опитва да хвърля прах в очите на хората?

По материал на Медияпул

Цитат:

Има риск Югоизточна България да остане без ток, а ЕВН да съди България

Енергийният доставчик настоя ДКЕВР незабавно да преразгледа цените на тока

17:49 | 19.03.2013 | 3032 прочитания

Австрийската компания ЕВН (EVN) съобщи във вторник, че възнамерява да съди България заради спора с ДКЕВР за изкупуване на зелена енергия, в резултат на който дружеството досега е натрупало 100 милиона лева загуби и има риск от юни да спре да снабдява с ток Югоизточна България.

Компанията ще започне съдебна процедура в Международния арбитражен съд, за да защити своите инвестиции, ако не бъде постигнато споразумение през следващите от три до шест месеца, съобщи Ройтерс във вторник.

От Министерството на икономиката, енергетиката и туризма, отказаха коментар по темата.

ЕВН, която снабдява с ток Югоизточна България, е задължена да купува слънчевата енергия на цени над пазарните. Друга причина за загубите е решението на ДКЕВР да намали цените на електричеството за домакинствата под натиска на масовите протести.

„Тези действия намаляват приходите от продажбите на електричество“, заявиха от EВН и предупредиха, че има риск Югоизточна България да остане без ток заради финансови загуби на дружеството. Натрупани са 100 млн. лева дефицит от промяната на механизма за компенсиране на разходите за изкупуване на зелена енергия.

Югоизточна България може да остане без ток заради решения на ДКЕВР

Председателят на Управителния съвет на ЕВН – България Йорк Золфелнер не изключи възможността заради вече взети решения на ДКЕВР югоизточната част на страната да остане без ток в края на юни тази година.

„Това е риск, но този риск ние не искаме да видим в реалния живот“, коментира Золфелнер пред журналисти в София.

Миналия месец компанията намали прогнозата си за годишната печалба, отчасти заради по-високите разходи в България, отбелязва Ройтерс.

ЕВН заяви, че покупката на слънчева енергия й е струвала 100 милиона лева загуби от юли насам и ще й струва още 40 милиона през следващите три месеца.

„Това се дължи, от една страна, на задължението ни да изкупуваме цялата енергия от възобновяеми енергийни източници (ВЕИ) по преференциални цени и, от друга страна, промените в компенсаторния механизъм на ДКЕВР, съгласно който НЕК не ни възстановява всички разходи по изкупуването на тази енергия“, каза Золфелнер.

Нашите „приходи“ от цена достъп са много по-ниски заедно с компенсацията на НЕК от нашите разходи с ВЕИ, допълни той.

Негативен ефект върху финансовите резултати на дружеството е оказало и решението на регулатора от 5 март тази година, с което бяха намалени признатите от него технологични разходи на ЕРП-тата.

ДКЕВР намали цените на тока за домакинствата със 7%, до голяма степен за сметка на електроразпределителните предприятия ЕВН, ЧЕЗ и Енерго-Про.

ЕВН иска от ДКЕВР незабавно преразглеждане на цените

Проблемът със загубите на ЕВН може да бъде решен чрез промяна на цената на тока от 1 април, смятат от дружеството, без това обаче да засегне крайните потребители. Предложението до ДКЕВР е промените да бъдат направени чрез преразглеждане на цените по цялата верига „производство – пренос – разпределение – доставка“.

„Искаме от ДКЕВР решение, с което от 1 април до 30 юни нашите разходи в електроснабдяване да са равни на приходите“, каза Золфелнер.

Той коментира, че загубите досега са били покривани от собствени средства на компанията и привлечени финансови ресурси, но „това вече не е възможно, ние бяхме дотук“.

Ако Върховният административен съд отмени цената за достъп на производителите на зелена енергия, каквото бе решението на съда на първа инстанция през миналата седмица, то загубите на ЕВН в следващите три месеца ще достигнат 78 млн. лв., изчислиха от дружеството.

„Ако не се предприемат мерки за овладяване на проблема, компанията ще изпадне в невъзможност да обслужва задълженията си и сигурността на доставките ще бъде застрашена“, посочиха от ЕВН.

Създаване на специален фонд за стабилизиране на ВЕИ – сектора

ЕВН припомниха и нереализираната до момента идея да се създаде специален фонд за стабилизиране на ВЕИ – сектора, в който да влизат парите от зелената добавка в цената на тока и приходите от емисии въглероден диоксид.

„41-вото Народно събрание не направи необходимите законодателни промени, така че той да започне да работи и да функционира. Ето защо считаме, че настоящото служебно правителство може да подготви въвеждането му, а новото НС приоритетно да гласува необходимите законодателни промени. Трябва да е ясно едно – EВН има лиценз и задължение за доставка на енергия до крайни клиенти в Югоизточна България. На него не може да му се вменява задължение, свързано с държавната политика по насърчаване на екологичната енергия. Освен всичко друго, случващото се с EВН „Електроснабдяване“ касае абсолютно всички останали снабдителни дружества“, обясни Калина Трифонова от електроразпределителното дружество.

От ЕВН посочиха, че дали ще фалират, или не, зависи от действията на регулатора.

В отговор на въпрос Золфелнер уточни, че компанията не смята да преустановява дейността си в България, но настоява проблемът, възникнал в ценообразуването на електроенергията, да бъде решен.

Соларните паркове се развиват много бързо в България благодарение на стимулите от страна на правителството, което цели 16% от енергията да бъде добивана от ВЕИ до 2020. Но високите цени на електричеството, които отчасти са резултат и на скъпата зелена енергия, предизвикаха национални протести в най-бедната страна членка на ЕС, сваляйки правителството, пише Ройтерс в кореспонденцията си от София за проблемите с ЕВН.

Липсващата фигура на бащата в българската история

Автор: Златко Енев

It is, therefore, preposterous to look

for an Ottoman legacy in the Balkans.

The Balkans are the Ottoman legacy.[1106]

Maria Todorova, „The Ottoman legacy in the Balkans“

Ще ми се да започна днешните си приказки с една доста стара и – така поне изглеждаше допреди няколко часа – напълно забравена история от дните на по-раншната ми младост.

Трябва да е било в ранното лято на 1979 – тоест със сигурност беше в ранното лято на 1979, когато аз, подрастващ хлапак, току-що завършил средното училище и вече потръпващ при мисълта за очакващата го необятност на бъдещето – един ден се изправих пред баща си и го пресрещнах със странната фраза, „татко, дай ми ръката си“ (а може и да е било по-директно, като например „татко, дай да ти целуна ръка“; семейните истории варират донякъде при този немаловажен пункт). Баща ми, малко сепнат и позасрамен от тази толкова неочаквана молба, нещо се запъна, но преди да се е осъзнал, аз вече бях грабнал меката, топла десница и несръчно я опрях до устните си, след което се поотдръпнах назад и издекламирах предварително подготвената фраза: „целувам ти ръка, за да ми позволиш от днес нататък да пуша пред теб и да не се крия повече“.

Казвал съм го вече не знам колко пъти, ще го повторя и тук: имах най-добрия баща, когото мога да си представя – слънцето на моя живот, както не се свеня да кажа – така че целият този ритуал, сякаш изкопан от дълбините на някакво свръх-патриархално общество, би изглеждал дълбоко ненужен, някак заплашително-архаичен, ако би бил взет prima facie, едно към едно. Но това не беше така…

Не знам какво точно ме е подтикнало към помпозната театралика на една такава сцена. Брат ми – далеч по-земен и по-здравомислещ от мен човек – никога не беше вършил нещо подобно по времето, когато самият той беше наред да напуска семейното гнездо. Никой не беше очаквал, а още по-малко – изисквал – нещо подобно от мен. Но някъде дълбоко отвътре нещо ми подсказваше, че трябва да го направя, че трябва да целуна десницата на човека, от когото се канех да се отделя, когото се чувствах задължен да отрека и продължа едновременно, в един и същи процес на постепенно съзряване и себе-ставане, за който по онова време, не ще и дума, не бих могъл да имам дори и най-приблизителна представа.

Днес, близо тридесет и пет години по-късно, вече си мисля, че все пак разбирам смисъла на онази странна и, както ми се струва сега, някак съдбовна сцена. Изправяйки се пред баща си, аз бях му дарил – и стоварил върху плещите му – цялата младежка безогледност на нещото, наричано от психоаналитиците „едипов бунт“: инстинктивно-непреклонната си решимост да го изместя откъм центъра, някъде пò към периферията на вече начеващия ми самостоятелен живот. Да отрека правото – и задължението му – да определя моята форма, моето битие, моето съществуване, които, като всяко щастливо и обичано дете, до този момент бях приемал без да си задавам каквито и да било въпроси. Да го отрека, като същевременно го продължа. Да стана самия себе си, а не негов идентичен образ, негово копие. Да постигна смисъла на съдбата си. Да бъда.

* * *

Прескачам откъм странната символика на младежкия спомен накъм главната тема на това размишление. И, по липса на някакво по-удобно, по-гладко въведение, я започвам с една конфронтация, която, така поне ми се струва, няма как да бъде избегната.

А именно:

всички ние знаем, че общата ни майка е България. Но кой е баща ни, всъщност?

Кому трябва да целунем ръка – или, ако предпочитате, срещу кого трябва да се опълчим, с или без синовна обич и всеотдайност? Кому трябва да благодарим (кого трябва да проклинаме) за това, че сме тук и сега, точно такива, каквито сме? На кого трябва да се облегнем, от кого трябва да се оттласнем, кого трябва да отречем и продължим, в търсенето на собствена идентичност и съдба?

Отговорът на всички тези въпроси, колкото очевиден и логичен, толкова и страстно потулван някъде из най-потайните гънки на колективното ни безсъзнателно, ще дойде от само себе си, надявам се, но преди това нека размислим върху следствията от тази тъй съдбовна липса – липсата на бащина фигура – в нашата с вас обща национална съдба и история.

Липсата на бащината фигура по всяка вероятност води до сериозно забавяне и затрудняване, ако ли не пълна невъзможност, на онзи естествен процес на съзряване и себе-ставане, известен като „едипов бунт“. Лишени от този най-естествен индивидуален и колективен ориентир – бащината фигура – ние се превръщаме, по някаква фатална неизбежност, в отрицатели на всичко и всички – като заедно с това осъждаме самите себе си на някаква почти болезнена, а най-вероятно инцестуозна, обвързаност с фигурата на майката, резултатът от която, не съвсем като в митологичната история, е не толкова катастрофален край на една патологична семейна картина, колкото безкрайна колективна катастрофа, едно битие, осъдено на тихо, трудно отбележимо потъване в дълбините на собствената нищета и нищожност: единствено познатата ни българска реалност, откак ни има, поне в някакъв модерен исторически смисъл.

Казано по-кратко: ние не знаем кои сме, защото не знаем – или по-точно, не искаме да знаем, от кого идваме. Изправени пред убийствения ужас на дълбоко табуизирания си произход и корен, ние предпочитаме да приемем всякакви, дори и най-безчовечните, версии за собствената идентичност: за повечето от нас е далеч по-приемливо да сложат пред очите си една картина на петстотингодишно насилие над майката, тоест да приемат, съзнателно или не, версията, че самите те са копелета, плодове на едно безпрестанно изнасилване, отколкото да приемат, дори и за секунда, възможността да погледнат реалността в очите.

А реалността, без разкрасяване и без ненужно чувство за себеунижение, е следната: бащата на всички ни е Османецът. Бащата на всички ни е човекът от Константинопол. Бащата на всички ни е имперският човек, когото днес, за по-удобно, предпочитаме да наричаме с думата „турчин“.

Едва ли е нужно (всъщност, нужно е, разбира се, но пък заедно с това и напълно излишно, поради непосилната тежест на идентичностното табу), да изреждаме всички смисли, в които обществото и съществуването ни е директно продължение на османското наследство: в езика, музиката, храната, архитектурата, изкуството, облеклото, административните традиции, спецификите и начините на функциониране на политическите институции и пр. Големият – и досега напълно непосилен за решаване, не само за нас, но и за всички останали балкански народи, проблем тук е невъзможността за едновременно принципно приемане на това наследство, и заедно с това, поддържане на традиционното ядро на балканските национални идентичности, изградено около двете оси на езика и религията – не само различни от, но и противопоставени на османското наследство до степен, при която единствено възможното му публично възприемане си остава онова на робството, игото. За да опростим отново: в търсенето на собствена идентичност всички ние до такава степен сме предпочели да отречем дори и най-слабата възможност за смесване на избраната от предците ни идентичност с реалността на историческото ни наследство, че по неизбежност си оставаме хора без история, наследници на една петстотингодишна черна дупка, от която до нас достигат единствено (въобразените, тъй като неподкрепими фактически) вопли и стонове – воплите и стоновете на непрестанно изнасилваната ни майка. България, черната робиня. България, обезчестената.

В един напълно директен и логически последователен смисъл, липсата на бащината фигура върви ръка за ръка с липсата (или по-точно отрицанието) на собствената история. Всичко, което по някакъв начин би могло да говори за някакъв вид доброволност в акта на отдаването (в квази-психоаналитическата интерпретация, която ви предлагам дотук: възможността майката да не е била изнасилвана, а може би просто покорна, ако и не всеотдайна, наложница, та дори и съпруга), се отхвърля, изтрива и изличава от колективната памет с всички възможни средства. Исторически факти, като например тъй оспорвания – днес вече символичен за робството – „кръвен данък“ (девширме), който на практика е основното средство за спояване на различните етноси в империята чрез етнически неутрален, и дори неизгоден за самите турци (тъй като техните деца са изключени от него), процес на подбор на висши управленчески кадри за имперската администрация; на „потурчването“ от седемнадесети век, което все повече и повече се разкрива като доброволен, ако и не силно желан, акт на присъединяване към религиозно-фаворизираната имперска прослойка, която дава по-големи шансове за сравнително спокойно съществуване; като факта на невъзможността да се мисли Православната църква под някаква друга форма освен като Османска институция, с патриарха като millet-bashi, през почти всичките петстотин години, чак до изпълненото с революционна енергия на отделяне и противопоставяне, създаване на собствена екзархия през 1870… Всички тези исторически факти, както и множество други (икономически изгодната форма на управление на земята, която предоставя на балканските селяни много по-голяма свобода в сравнение с напълно закрепостените им събратя от Средна Европа, чак докъм средата на седемнадесети век) биват отсявани, измествани и изличени от колективното полезрение, в името на свръхзадачата за отричане на историческия корен, на реалния исторически произход.

Но какви са последиците от всичко това? Отказали се доброволно от възможността да имаме баща (поради предпоставянето на неговата майкоругателна чуждост и нежеланост), ние заедно с това се лишаваме и от възможността за каквото и да било реално съзряване и израстване. Българското битие, българското съществуване, се превръща – поради липсата на реална бащина фигура, която да бъде градивно отречена, тоест приета и преодоляна едновременно, какъвто е нормалният психологически механизъм на личното и колективно израстване – в царство на вечното отрицание, на невъзможността за утвърждаване на каквото и да било. Но не само това – актът на отцеотричането се оказва недостатъчен сам по себе си. За да може да придобие истинска сила и да се превърне в истински необратим, истински незаличим символ на невъзможността за приемане на бащата, той се нуждае и от едно още по-драстично, още по-едностранчиво онагледяване и утвърждаване: отцеубийството, макар и само символично. Вечното ругателство и настръхнала враждебност срещу Турция – страната-наследник на бащината фигура, както и безпрестанната дискриминация и сегрегация на мюсюлманските малцинства в България и навсякъде по Балканите, имат за цел именно постигането на тази символична необратимост на отрицанието. Също като Едип, който убива баща си и живее в инцест с майка си, всички ние се оказваме неспособни за надживяване и сублимиране на едипалните си инстинкти, оставайки си завинаги пленници на Съдбата, вместо да бъдем господари или поне кормчии на собственото съществуване. В един напълно лишен от символика смисъл България и Балканите (с възможното изключение на Турция, която няма проблем със себеидентификацията), продължават да живеят в едно митично, извънвремево и пред-модерно време. Осъзналият съдбата си Едип се самоослепява и отказва повече да вижда. За разлика от него ние продължаваме да живеем, широко ококорени, но неосъзнаващи факта на безпрестанната си слепота.

Берлин, март 2013

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (49)

- 14-03-2013|Историк

Честно казано, аз разбирам авторовата позиция тук – но не виждам как авторът би могъл да я защити (в рамките на едно рационално – а не „художествено-метафорично“ мислене).

Да, „османското“ наследство (в някои пластове на нашата култура) е факт. То присъства и до днес – но какво от това? Да, 500 години са си 500 години – те не могат да отминат просто ей-така, без да оставят никакви следи върху нас. Но тези „османски“ години далеч не са единствените години, които са оставили своите следи върху нас! Това е очевиден исторически факт (очевиден за всеки, за когото историята не започва от „османското“, и не се изчерпва само с „османското“). Като разглеждаме османските 500 години (да ги обозначим условно така: 1378 – 1878 г.), защо не погледнем и едни предходни пак 500 години (например 865 г. – 1365 г.)?

Е, как мислите, кой от тези два 500-годишни периода е ПО-ФОРМИРАЩ за нашето развитие, за нашата идентичност?

В кой от тези два периода са разположени нашите истински „бащини“ години“ (ако трябва да продължим метафоричната линия на автора)?

Това, което се е формирало у нас (като религия и език, т. е. като КУЛТУРА) – през периода 865 г. – 1365 г. (а то, формиралото се тогава, никак не е малко) – при всички положения е и ще остане по-силно, в сравнение с всичко онова, което през следващите 500 г. разни пришълци с друга религия и друг език са се опитвали (на практика неуспешно) да насложат отгоре.

Така че, когато говорим за „историческия корен, реалния исторически произход“ – за нас това са годините 865 г. – 1365 г. – там сме формирани ние.

Ето, авторът по принцип уж и сам е наясно, че „традиционното ядро на балканските национални идентичности“ е „изградено около двете оси на езика и религията“. Ами върху какво друго да е изградено – ясно е, че идентичността е естествено да бъде изградена именно върху „двете оси на езика и религията“ – и тези две оси у нас се оформят именно през 865 г. – 1365 г.

Иначе, каква е другата алтернатива – върху какви други „оси“ да си изградиш ти идентичността? Може би: върху една „икономически изгодна форма на управление на земята“ (каквато според автора били въвели османците)?? Може ли това да ти бъде „ос“, на която да си изградиш ти идентичността?? Може ли изобщо да се гради идентичност на основата единствено на определена административно-стопанска система (колкото и да е успешна тя – а в случая с османската, тя дори не е и чак толкова успешна…)?

- 14-03-2013|Ина

Необходима ли е „масова психоанализа“, за да приемем бащата „Османец“? А дали е само един? Мъчителни въпроси, на които отговорите са назад в историята ни, при нашите праотци.

- 14-03-2013|Самолет 005 – re:
Ина писа:

Необходима ли е „масова психоанализа“, за да приемем бащата „Османец“?

Като имаме предвид, че на бащата „османец“ баща му е „византиец“, защото Османската империя наследява „Румелия“, то все едно си говорим за несъстоялия се Балкански империализъм. Не, че руският империализъм се състоя. Просто има империализми, които са обречени на по-късо битие след разпада на империята… Балканският човек обаче в зависимост от историческата си съдба по различен начин става гражданин…

- 14-03-2013|Александър

Току що приключих „Сняг „на Орхан Памук и това ми се струва странно: (с възможното изключение на Турция, която няма проблем със себеидентификацията).

- 15-03-2013|Крум

Баща не, по-скоро кварталния изнасилвач, който не подбира.

- 15-03-2013|Kiril Ivanov

Аз съм ама много объркан. Щото нали нашата дръжавица я зовеме едновременно Майчица и Татковина. Е таа дихотомия ме много бркаше докато четох писаното от Златко. То нали и Господ е блъгарин, сметам, въпросът с бащата е решен изначално.

- 15-03-2013|Златко

Ами трудничко е, защото автоматично се включват защитни психологически механизми, които са много дълбоко и много корави. Кой, моят баща турчин? Аз мога ли ти… или не мога? Може би ще бъде малко по-лесно за приемане ако си представяме нещата не толкова графично, не непременно като смесване на сперматозоиди и яйцеклетки или знам ли какво, а като чисто културен феномен. Баща ни е турчин не защото майка ни е мърсувала или била принудена да го прави, а просто защото това е културата и традицията, от която идваме (спомни си другата ми статия, за бай Ганьо, която по принцип се занимава със същата тема). И докато ритаме и блъскаме срещу нея с всичката тази ярост на отцеругатели, нямаме шансове за постигане на спокойна, уверена в себе си и готова да стане европейска, идентичност. Защото да станем европейци можем единствено в случая, в който знаем не само, че сме празен съд, в който ония от Запада наливат нещо си, а от своя страна носим нещо и даваме нещо. И едностранчивото настояване единствено върху онези части от историята ни, които обграждат османското владичество (преди и след него) ни лишава от какъвто и да било реализъм на преценката. Лаем като бездомни, зли кучета, това е всичко. И никой не ни зачита за пет пари, защото във всичко това няма и грам корен, грам идентичност. Объркани, безкоренни хора.

Ето това е причината, поради която трябва да приемем Империята не като поробител, а като културен и всякакъв друг наш източник (сред всички останали, и минимум наравно с тях – а може би и на първо място, защото ни определя в най-голяма степен). Едно на ръка, че без да я приемем няма как да приемем като свои и нейните реални, етнически наследници, в резултат на което страната завинаги ще си остава разцепена и безсилна.

Абе сравнително простичко е, но иска време. Или разстояние, което е единствения възможен еквивалент на времето, достъпен за индивида, в границите на отделния човешки живот…

- 15-03-2013|Александър

През 1871г., седем години преди да имаме наша държава, Добри Войников побликува пиесата „Криворазбраната цивилизация“. Тя осмива подмяната на калпака с европейска шапка.

Кемал Ататюрк, след като избива няколко хиляди османлии възхваляващи великата империя, въвежда през 1925г. закон за забрана носенето на фес и кърпа на главата. Наказанието е 6 месеца затвор. Това е начина да ги накара да се обличат като европейци.

Ама да не си помислите нещо, баща ни е общ – Османецът!

- 15-03-2013|Историк

Наистина, това упорито настояване, че именно „Империята“ (и то Османската), видиш ли, „ни определя в най-голяма степен“, е напълно неуместно.

Езикът ни и религията ни поне със сигурност НЕ СА от империята – а това са двата най-устойчиви белега на една идентичност.

Дори формалните и преки наследници на „империята“ (турската държава), въпреки културната си близост с империята, де факто са направили доста, за да се разграничат от едно такова „наследство“.

Разбира се, ако много искаме да се превърнем в нещо от типа на босненските мюсюлмани, може и да тръгнем точно по този път: да обявим за свой „отец“ именно Османската империя…

- 15-03-2013|Александър

Ако четем статията в София – имаме просвещение на промити от комунистическото образование глави. Само, че има и една друга столица където тече абсолютно същия дебат – за османското наследство.

Там в тази столица статията е ежедневна политическа пропаганда. Златко е активист на Партия на справедливостта и развитиет, а ние ненавиждащите османското си минало сме секуларисти (например Партията на националистическото действие). Ердоганистите са на мода и власт в момента. В края на миналата година са отменили забраната момичета да носят забрадки в клас. В момента с аналогични статии подготвят обществото за новата конституция, в която ще отпаднат изрази като „принципите и реформите на Атататюрк“ и „светска“.40 наши генерали и адмирали са в затвора и не могат да организират по традиция поредния военен преврат.

Така, че подходът към статията може да бъде и чисто политически. Въпрос на гледна точка.

- 15-03-2013|Свилен Гавазов

Статията е чудесна. Разбира се, че е спорна-в този смисъл, че по тази тема е невъзможно да се достигне до общоприемано заключение. Но въпросът за мястото на Османското наследство за нашето „днес“ е важен, а горното изложение-особено с позоваването на някои факти несъмнени, но отричани от учебникарската историография- е много добър начин за подтикване към размишляване…

- 15-03-2013|Златко

Ако целта на този разговор би била по-различна от изконно-българското „няма пък!“, то сигурно би си струвало да се доразвие тезата, и то по следния начин:

Въпросът тук е не дали двете култури, исторически интерпретации и религии са различни – нещо, което не подлежи на съмнение, нито пък е обект на разглеждане в тази статия – а дали те се намират в състояние на противоположност, несъвместимост и антагонизъм една към друга. Огромната пропаст, която дели една от друга тези две позиции, е в основата на едиповото псхиическо раздвоение, което аз проблематизирам тук, като му придавам метафоричната форма на неизживян бунт срещу бащата. И тя е свързана с множество напълно неизбежни психически (народо-психологически?) последствия, които оцветяват националното ни себе-изживяване открай време и го правят силно фалшиво, лишено от реална възможност за изграждане на солидна основа за някакъв вид колективно израстване и развитие, по посока на Европа или каквато и да било друга, освен празнословния нихилизъм на традиционните ни колективно-празни приказки.

Какво имам пред вид?

На първо място, това ни поставя в непрестанна поза на лицемерие и неспособност да заемем някаква последователна позиция към този най-важен наш балкански съсед. Официалната правителствена позиция, най-често заемана, за да се замажат очите на този или онзи покровител или просто попечител на поредната западна „дивотия“, изискваща еднакво третиране на всички български граждани, е винаги диаметрално противоположна на властващото в обществото отношение към Турция (и нашето имперско минало).

На второ място, то ни поставя с неизбежност в ролята на дребно и зло псе, което непрестанно се нуждае от защитници и покровители, тъй като инак се чувства постоянно застрашено от „големия сив вълк“, който го дебне пред вратата, или поне така самото то си представя нещата. И което, за да бъде вярно на избраната от самото него „природа“, е задължено да си остава дребно и зло; инак би трябвало да се промени и да приеме, че „вълкът“ отдавна вече е нещо напълно различно от картинката, която е замръзнала в съзнанието на горкото псе. Невъзможността за самостоятелна гледна точка и някакъв вид израстване, достигане на зрелост и независимост от образа на „вълка“, е една от основните черти на този вид съществуване и мислене.

На трето място, тя ни принуждава отново и отново да заемаме ролята на потисници, неспособни да оценят по подобаващ начин факта, че именно това, най-дълбоко и най-фундаментално за обществото ни потисничество – етническото – стои в основата на всички останали такива и прави невъзможно премахването, дори ефективната борба срещу тях. Докато самите ние потискаме по всевъзможни начини етническите други, няма и не може да има възможност за изграждане на някакво свободно и демократично общество, по същия начин, по който за Америка не е било възможно да бъде реална люлка на демокрацията преди да премахне робството. Не може да има вяра в свободата и възможност за колективното ѝ изграждане и поддържане там, където цялото общество живее в един акт на непрестанна колективна лъжа – лъжата, че в това общество съществува реално човешко равенство на шансовете и възможностите за всички негови етноси. И за това – повтарям го отново – е виновен преди всичко колективният ни едипов комплекс, колективната невъзможност за нормално отношение към символичния ни „баща“ – Османеца, когото ние с всички сили отказваме да приемем като имащ нещо общо с живота и съществуването ни, освен като вечно предпоставяния „друг“, срещу когото трябва да се борим със зъби и нокти.

Темата би могла да се развива надълго и нашироко, но за съжаление начина и обстановката, в които тя се поставя и дискутира тук, са всичко друго, но не и насърчаващи някаква дискусия, някакво взаимно търсене на истина или каквото и да било от този род. Днешна България не е помръднала и на йота от класическата си анти-турска и анти-мюсюлманска идентичност, което я прави напълно лишена от възможност да се превърне в нещо друго освен бедна, задръстена от всевъзможни (физически и психически) боклуци, неспособна на развитие и реален прогрес, напълно незначителна от гледна точка на цялото, европейска само по география, провинция.

Кога и дали някога, ще се промени всичко това е, боя се, въпрос, на който моето поколение едва ли ще успее да даде някакъв що-годе достоверен отговор…

- 15-03-2013|Метин – Мдаа…

Мустафа Кемал, Измет Инионю, Кязъм Карабекир и всички от офицерския щаб дето са оглавили революцията са…

османски офицери, служили по време на войните с Италия в Либия, после и по време на Първа Световна Война по фронтовете на Дарданелите и Кавказ и по-късно срещу Гърция.

Тоест, до един са османски поданници и възпитаници на османки военни школи.

Все едно потомците на Френската Революция да нямат нищо общо с прадедите си от Феодална Франция, както и да не са наследили културата им.

- 15-03-2013|Златко

А освен това е напълно ясно, че кемалистката традиция, колкото и важна да е за оформянето на съвременна модерна Турция, е всичко друго, но не и демократична, което пък прави преосмислянето ѝ, както и търсенето на нова идеология за новото време, неизбежно. По този въпрос тук в списанието има множество статии, в които нещата се изследват в дълбочина, но отговорите, които се получават от страна на читателите, са все едни и същи, вече толкова години (Ние си знаем по-добре!). Хората не искат да знаят нищо друго освен онова, което вече МИСЛЯТ, че знаят…

Фактът, че Турция е ръководена от ислямистка партия не я прави автоматично ислямистка страна, в смисъла, в който разбираме това когато говорим за уахабитските арабски емирства. Историята на развитието на християндемократическите партии в Европа показва доста ясно, че те също е трябвало да изминат един доста дълъг и сложен път на развитие, докато се превърнат в нормални демократически партии, а не противници на всичко светско, каквито са били в началото на съществуването си. Всичко това са напълно логични, напълно разбираеми неща… ако съзнанието на човека не е напълно замъглено от идеологии и полуфабрикатни истини от миналото, разбира се..

И, за да не бъдем голословни, ето тук един текст за ония от вас, които все още имат в съзнанията си по някое и друго ъгълче, свободно от идеологически призраци…

Как се създават мюсюлмански демокрации?

- 15-03-2013|Метин – re: re:
Самолет 005 писа:

Като имаме предвид, че на бащата „османец“ баща му е „византиец“, защото Османската империя наследява „Румелия“

с разликата, че нито османлиите, нито сегашните турци, не отричат, че са наследили римската култура… да не говорим, че преди османлиите, селчукските турци(в границите на които е османския бейлик, който ще оглави по-късно държавата) се самоопределят като „руми“ и Селчукската Империя е наричана и с името „Султанати Руми“, тоест „Римски Султанaт“ и един видните турски философи за онова време – Джелалеттин е влязъл в историята с прозвището си „Мевлана Руми“, тоест „римски служител(на бога)“

http://en. wikipedia. org/wiki/Rumi

- 15-03-2013|Златко

Има множество (най-вече балкански) опити да се „прескочи“ влиянието на Османската империя като до голяма степен определящо за съвременните балкански общества, и в замяна на това корените да се търсят изключително в по-стари империи, най-вече Византийската. Най-известна в това отношение е историческата интерпретация на румънеца Николае Йорга, която днес вече до голяма степен е преодоляна. Разбира се, че всички исторически периоди са оставили влияния и следи върху съвременните балкански общества. Но да се зачеркват петстотин години, за да се търсят формиращи влияния във времената отпреди това е някак прекомерно комплексарски подход, не намирате ли? Фактът на принципните религиозни и езикови различия не може да служи като основание за абсолютно конфронтационния подход към петстотинте години имперско минало, характерен за балканските общества (пълно незнание и мрак, всъщност). Впрочем, за разлика от България, историците от останалите балкански страни, и най-вече от Гърция, изглежда малко по малко започват да се освобождават от комплексите и да изследват нещата в по-голяма дълбочина и взаимосвързност. Същата тенденция забелязвам и в работите на по-млади български историци, като публикувания тук Александър Везенков (всъщност проблемът е не толкова поколенчески, колкото въпрос на конформизъм или липсата му, поне след 1989). Това все пак ми се струва окуражително. А всъщност то е неизбежно, но човек все някак не може да повярва, че евентуално може и да го доживее…

- 15-03-2013|Самолет 005 – re: re: re:
Метин писа:

…с разликата, че нито османлиите, нито сегашните турци, не отричат, че са наследили римската култура…

Съвсем правилно казваш „с разликата, че…“, защото разликата между европейската и ориенталската култура е, че в ориенталската не е важно какво казваш, а какво премълчаваш…

- 15-03-2013|Метин – може би…

може би приемането на османката наследство се възприема като отричане от родното, българското в случая… навярно нещата трябва да се обяснят и в обратната посока. в тракийската част на Турция се играят български народни танци, в някои области се носят български носии, кухнята, традициите, начина на живот и т. н. – имат твърде много общи черти с културите на балканските народи. хубавото е, че съответното хоро, кухненско блюдо и т. н. – се назовават с името на народа или местността от които е наследено. пример: „арнавът джигери“ – „албански дробчета“, „бошнак бореги“ – „босненски бюрек/пита“, „булгар кебабъ“-“български кебабчета“,“румели ойуну“-“румелийски танц“ и т. н.

http://www. youtube. com/watch? v=tLgZXJPdmnw

http://www. youtube. com/watch? v=5-MZNnR7sWI

http://www. youtube. com/watch? v=lx-POFRQ3yg

http://www. youtube. com/watch? v=K1xrOKEHU7w

http://www. youtube. com/watch? v=xa_j4u40e4A

http://www. youtube. com/watch? v=HQp6cUWX46Y

http://www. youtube. com/watch? v=0my5FWyjZx4

http://www. youtube. com/watch? v=T_HxgLSVDUU

http://www. youtube. com/watch? v=NVIMa0wnHOY

http://www. youtube. com/watch? v=fWSvCRrCfV8

мога да ви намеря още много такива примери на балканска култура в Турция… и не само… на понтийска, кавказска, сирийска, персийска, кюрдска, арaмейска и т. н.

твърде малко неща се знаят за турците и Турция в България.

аз съм изселник от България и знам от личен опит с какви „знания“ за Турция дойдох в Турция.

в България се смята че се знае „достатъчно“.

някои неща май трябва да се видят „отвън“.

Цитат

- 15-03-2013|Метин – re: re: re: re:
Самолет 005 писа:

Съвсем правилно казваш „с разликата, че…“, защото разликата между европейската и ориенталската култура е, че в ориенталската не е важно какво казваш, а какво премълчаваш…

е и?

- 16-03-2013|Blago Cvetanov – Мисленето

Патриархалното мислене не може да мине без размисли за бащата, за неговата липса, за неговата идентичност и т. н.

- 18-03-2013|Самолет 005 – re: re: re: re: re:
Метин писа:

е и?

Как „е и?“… Просто ти демострирам. Държа се нарочно като човек с ориенталска култура.

И съвсем друга посока на размисъл ти давам. Ако в административната система на сложната държавност, а също и в много аспекти на бита на простия човек животът запазва предходни неща, то в изкуството Константинопол е приет от Венеция…

За онова време е много неразумно да се търсят наследявания с оглед на общо и разделно. Селяните от Шопско едва ли живеят по по-различен начин от селяните в Анадола. Религията обаче оформя мироглед с оглед на политики, а не с оглед на бит. Поради което ние се различаваме от гледна точка на политически инструменти… А съвременните българи, както и съвременните турци имат различен политически подход. И той е оформен освен от стари (религиозни) основи, така и от нови (комунистически или некомунистически) наслоявания. В съвременна Турция има огромен мутренски потенциал, но запитвал ли си се защо той не разцъфтява. Кое ще сложи край на държавността в съвременна Турция? Просто това са съществените разлики. Неслучайно „враговете“ на съвременна Турция не знаят какво да правят с проислямските настроения – дали да ги подсилват, или да ги тушират… Погледни модела в Азърбайджан – шуробаджанацина по турски и бюрокрация по руски, тоест можеш да имаш съчетание от най-непригодни неща, но въпреки това да източваш парите на една държава. А то това е целта…

- 18-03-2013|Златко

Освен всичко друго нещата имат един много прост аспект, който едва ли може да бъде отречен: не може да се промени нещо, чието съществуване се отрича. В такъв смисъл нашата ориенталскост е нещо, което първо трябва да бъде прието и осъзнато без особени тръшкания, отрицания и комплекси, след което вече може да започне и по-реална работа по преодоляването й…

- 18-03-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

… В такъв смисъл нашата ориенталскост е нещо, което първо трябва да бъде прието и осъзнато без особени тръшкания, отрицания и комплекси, след което вече може да започне и по-реална работа по преодоляването й…

Ние обаче не сме типичен ориент. Ние сме балкански аспект на Ориента, което е по-различно. Както например и гърците са особен вид балканско… Същото е и в Скандинавия. Голяма грешка прави онзи, който не вижда резлика между шведи и датчани, или между финландци и шведи. Глупав е онзи, който не знае какво са например финските шведи – те например не са никакви шведи. Ахмед Доган беше решил да прави съответствия между фински шведи и български турци, без да знае огромната разлика между двата феномена… За мен обаче българските турци са много повече българи, отколкото турци. Те са българи с много объркана идентичност. Освен това те са неофити по отношение на вярата им за собствена идентичност, което ги прави много нестабилни за разлика от финските шведи, които са твърдо на фински устои.

Нашият ориентализъм не ни пречи тук на Балканите, дори и осъзнат. Той ни пречи, когато сме в Европа… защото тогава започваме да си мислим, че именно той ни е тегоба, от която трябва да се отървем. Все още не сме свикнали да сме амфибии, тоест в ориенталска среда – ориенталци, а в европейска среда – европейци…

- 18-03-2013|Златко

Да, това е така, и именно разграничението между Балканизъм и Ориентализъм е основната тема на „Въображаемите Балкани“ на Мария Тодорова (преведена в България като „Балкани и Балканизъм“). Моята простичка теза е, че не можем да станем себе си, ако постоянно отричаме една от най-важните съставки на онова, което ни прави балканци и българи… и едва след това европейци (защото балканското, тоест османското, е несъмнена част от Европа). Именно в това е тънежа – че у нас има силно желание за прехвърляне на горещия картоф на изток, като се обяви османското и турското за не-европейско, а ние (които сме едни от основните му наследници и носители, и до днес), обявим себе си за „баш европейци“. Типичен случай на онова, което Милица Бакич нарича „nested orientalism“, тоест прехвърляне на стигмата към някой близък съсед, за са можем самите ние да се почувстваме „по-европейци“. А на практика – чисто самоубийство, тъй като ни лишава от каквато и да било възможност за сериозен самоанализ и преодоляване на назадничавото у нас…

Ако бихме успели, по примера на турците, да открием онези моменти на напредничавост и оригиналност, които се съдържат в османското наследство, то шансовете ни да постигнем нещо собствено, оригинално и забележимо откъм Европа биха се увеличили многократно. Цялата ни фолклорна традиция, плюс огромна част от наследството ни в областта на приложните изкуства и занаятите, е с османски и ориенталски корен (вчера гледах тук в един берлински музей изложба на ориенталски килими – все едно, че бях в Чипровци; да не говорим пък за прословутата архитектура на възрожденските ни къщи, която е продължение и донякъде имитация на класическия левантински стил). Във всичко това няма нищо срамно или унизително, напротив – ние сме длъжни най-после да приемем себе си като част от мястото, което обитаваме, без непрекъснато да изпадаме в някакви маразми на себе-отричането. Съвременна Турция показва на целите Балкани кой е правилния път към Европа – не в отричане на собственото наследство, а в градивното му претворяване в нещо ново, без особена грижа за това дали Европа ще го приеме като „европейско“ или не. Това трябва да правим и ние…

(Ето по тази причина „чалгата“ например е едно от малкото неща в съвременния ни културен живот, които имат шансове в хода на времето да породят нещо истински автентично и оригинално).

- 18-03-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

===

(Ето по тази причина „чалгата“ например е едно от малкото неща в съвременния ни културен живот, които имат шансове в хода на времето да породят нещо истински автентично и оригинално).

Съгласен съм с казаното от теб с изключение на онова в скобите:) … Музиката прави изключение, защото тя е мелодизиран език. Вярно е, че английска песен може да бъде изпята на китайски, но в основата си оригиналната мелодия се изгражда върху мелодията на речева фраза… върху мелодията на първоосновния език (става дума за песните)… „Чалга“ е турска дума и първоначално носи много положителен заряд. Чалга означава селска песен, изсвирена с градски (другокултурни) инструменти. В България обаче поради незнание от журналистите на смисъла на много думи, думата „чалга“ беше содомизирана до ниво на „поп-фолк“. А в България няма оригинален поп-фолк – всичко е прекопирано от сръбски, а изпяването е циганизирано с онова „увиване“ на гласните, което си мислим, че е ориенталско. А от увиване до увиване има огромна разлика. Имах възможност едно лято да поживея в Одрин и съм излизал всяка нощ (полусънен, полусъбуден) на балкона на апартамент, който гледаше към Селимието – най-красивата джамия в Европа. Там съм слушал в захлас „увиването“ от песента на имама. Това е божествена мелодия, нямащо нищо общо с циганизираното „Сузана, волим те!“… Същото е и с натрисането – типичното шопско натрисане. Има невероятни изпълнения от двама владайски братя. Веднага го сравних с натрисането в стари турски народни песни. Натрисане е… но е по-друго! Да, няма натрисане в Европа… или поне аз не съм чувал. Това го казвам като аргумент в защита на позицията ми, че мелодията на народната песен се ражда от мелодичността на родния език на първо място и след това на чутото от съседа. А мелодичността на два езика може да е сходна. Затова, когато на едни корсиканци казах, че ние оттатък гьола (Средиземно море) пеем по същия начин, те недоумяваха и ми се разсърдиха, като сметнаха, че грозно им отнемам уникалност. Което не беше така! Но съвременната българска чалга е гноен абсцес. Тя може да роди здраве единствено на принципа в медицината – ubi pus, ibi evacuata! – където има гной, трябва да се източи, дренира…:) Не очаквам нищо оригинално от съвременната българска чалга, тоест не споделям милото ти вярване…

- 18-03-2013|Метин – какво предлагаш?

ок…

с директен въпрос…

може ли и как да се възстанови автентичното за България „българо-османско“?

двате култури твърде много са си повлияли и са станали неразделна част една от друга.

повече от ясно е че липсата на един от основните елементи, води до разрушение и деградация на другия основен елемент и в краен резултат получаваме пародия на култура.

българските турци не могат да бъдат онова което са – без българското в тях.

изселниците в Турция добре са го осъзнали и са запазили в сърцата си всичко онова, което са донесли от България.

и не става въпрос само за изселниците от България, но и от другите балкански страни, от Кавказите, арабските страни и т. н.

не става въпрос само за нас – последното поколение изселници…

дори онези, които са се изселили преди век, са запазили автентичната за тях култура, откъдето са дошли – танци, песни, кухня, език и т. н.

може ли и как? – интересува ме твоето лично мнение…

- 18-03-2013|Самолет 005 – re: какво предлагаш?
Метин писа:

ок… може ли и как да се възстанови автентичното за България „българо-османско“?

двате култури твърде много са си повлияли и са станали неразделна част една от друга.

Според мен имаме две нива. Едното е по-благоприятно – чисто битовото ниво, където смятам, че има повече надежда, защото хората от народа за разлика от политиците имат здрав разум. На това ниво все още има хора, които знаят, че българи и турци в много отношения сме едно. Моя братовчедка е женена за български турчин. Децата им живеят в Холандия и Швеция от години. Те с удоволствие казват, че българи и турци са едно. Моя съседка е дете на брак от българин и туркиня. Тя не е допускана в дома на лелите си (сестрите на баща и›), защото майка и› е туркиня. Виждаш, че при едната ситуация хората са наясно с предимствата да си и българин и турчин. В другата ситуация няма такава яснота. Причините са страшно много, но в основата е мъдростта на една дружина от хора. Често деля хората на мъдри и на умни, а чак след това на посредствени. Разликата между умен и мъдър е проста. Мъдрият се съобразява с глупостта, а умният и› се подиграва. Аз съм за мъдростта, а тя изключва (на английски думата) е attitude… Но преди да се опитам да я преведа, ще ти цитирам Уинстън Чърчил, който казва: attitude is a little thing that makes a big difference. Нека да преведем думата като „преднамереност“. На битово ниво преднамереност се изличава само с просвета и дълги периоди от време за съжителство. Това за България е абсолютен лукс и непозволено от години насам в чисто исторически план. Надеждата остава в отделния човек, носител на култура без преднамереност…

Второто ниво е политическото, където катастрофата е ужасяваща. Тоест на това второ ниво – отговорът на въпроса ти е, че е абсолютно невъзможно възстановяването на „българо-османското“.

Има неща обаче, които са в ръцете и на културните български турци в Турция. Бил съм често гост на такива фамилии, където сме слушали заедно песните на Лили Иванова, особено турската и› песен – „Сърце, сърце, ти за всичко си едно“. Забелязвал съм обаче, че те са все по- и по-дистанцирани към българското, а лошото (за мен като българин) е, че те не научават децата си на български. Тоест пак на битово ниво нещата са в ръцете на бикултурните. Хубаво е, че Турция все повече се отваря за български туристи… че Турция се възмогва в икономическо отношение… че има все повече турци студенти в България (които за съжаление ние напълно опорочаваме!)… че повече бизнес се реализира… че турските турци разбират колко голяма дори за тях е вредата от ДПС, партия родена изцяло от комунисти… Но всичко това опира до културата на отделния човек, на обикновения човек… а ние в това отношение на културна самостоятелност сме за момента пълно тресавище. Достатъчно е да погледаш 15 минути, която и да е телевизия, и всичко да ти стане ясно, без да си се докоснал до който и да е вестник, където няма анализи, а е зловоние…

Като цяло не съм оптимист в отговора на въпроса ти, но не търся вина… търся липса на преднамереност, липса на яхниен патриотизъм, а оттук и сговор, а също и възможност да кажеш неща, които са иначе дразнещи… Наистина се стремя да не дразня глупака, а да се съобразя максимално поносимо с него… защото изолирането на глупака, а още по-малко подигравката с него, не помагат…

- 18-03-2013|Метин – слабото място…

радвам се, да споделя мисълта, че на битово ниво, всъщност няма кой знае какво да се решава – дето се вика „братя са, карат се, но ще се разберат“…

идваме си на думата…

какво да се направи за политическото ниво?

ако приемем, че проблемите идат от „политическото ниво“ в изминалия век, това значи че политиката в дълъг срок(няколко поколения) нанася вреди и променя до някаква степен и битовото ниво.

защо битовото ниво не влияе над политическото?

как да се промени това?

като казах „е и?“ – това имах предвид. понякога мълчанието е по-ценно от казаното.

в тази светлина, ориенталското не е по-различно от европейското – целта е една, идеала също, но подходът различен.

като отражение в огледалото.

всяка култура е ценна – но ако се разбере правилно. грешно разбраната култура е опасен instrument в нечии ръце. така, както един „образован“ невежа е по-опасен от един истински невежа.

един виц дето го бях прочел някъде в българското интернет пространство:

попитали „каква е приликата и разликата между България и Турция?“

разликата била в това, че в България процента на добре образованите е %80, а в Турция %20…

а приликата била в това, че и в двете управлявало малцинството…

може би има нещо вярно:)

та, може ли и как битовото ниво да се наложи над политическото?

може би някой друг път, ще трябва да обсъдим какво е понятието за интеграция в Европа и какво в Турция? какви са предимствата и недостатъците при едните и при другите? – на битово и политическо ниво.

- 18-03-2013|Метин – до Златко

споделям изцяло мисълта в последния ти коментар.

с изключение на „чалгата“.

според мен тя е пример за криворазбрана култура.

върху нея едва ли може да се построи нещо здраво.

като дом с крива основа.

естественно, ако не си искал да кажеш нещо друго с този пример.

- 18-03-2013|Златко

За чалгата тук се водиха доста спорове, най-добре виж съответните текстове…

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари

„Злото иде от сръбско…“

- 18-03-2013|Самолет 005 – re: слабото място…
Метин писа:

- идваме си на думата… какво да се направи за политическото ниво? ако приемем, че проблемите идат от „политическото ниво“ в изминалия век, това значи че политиката в дълъг срок(няколко поколения) нанася вреди и променя до някаква степен и битовото ниво…

– защо битовото ниво не влияе над политическото?

как да се промени това?

– може би някой друг път, ще трябва да обсъдим какво е понятието за интеграция в Европа и какво в Турция? какви са предимствата и недостатъците при едните и при другите? – на битово и политическо ниво.

Напълно съм съгласен с констатацията ти, че политиката в дълъг срок нанася вреди на коментираното от нас понятие „българо-османски бит“. Основното е да се разбере какво са „политика“ и „политическа система“… Социализмът нанесе основна вреда като унищожи цивилизационен модел. Германия след Втората световна война беше напълно разрушена, но германското беше запазено. Западът никога не се е възстановявал след цивилизационен срив. А какво да кажем ние на Балканите, за които смяната на цивилизации е като смяната на листата на едно дърво. Кого германците асимилираха? Турците ли… Кого французите асимилираха? Арабите ли… Изобщо в това отношение европейците са доста по-назад с материала от нас. И именно затова не ни разбират… Те ореваха орталъка заради българските цигани! Франция ни ги върна, след което те пак отидоха. България не можела да интегрира циганите си. Нищо подобно! Българите много добре си интегрират циганите, но не интегрират хора, които живеят на нивото на животни. Това не се случва никъде. Турция сравнително по-добре интегрира циганите поради предимство в религията – ислямът е религия на търговци и номади със силен мачистки (да не се бърка с патриархален) елемент. Ами, чудесна за циганите. В Одрин циганският квартал свети… В България сме имали гета. Да имаме! Но циганите живеят като животни – осъзнато или не, няма значение… и ние трябва да се съобразим с този тип живеене. Как се асимилира едно „животинче“? Ами като го използваш според нрава му. Точно това правят българите с циганите. Но то било лошо! Ама то е единственото възможно… Вие ако знаете други възможности моля заповядайте, но не ни изпращайте фулбрайтови шмекерици, чиято единствена функция е да кудкудякат, а не да осмислят нещата…

И на мен ще ми бъде интересно да кажеш какво е понятието за интеграция в Турция (според теб)…:)

Битовото ниво не може да влияе на политическото… то затова е измислена и политиката… но нека за това да кажат политолозите…

- 18-03-2013|Метин – re:
Златко писа:

За чалгата тук се водиха доста спорове, най-добре виж съответните текстове…

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари

„Злото иде от сръбско…“

интересно четиво…

мисля, че те разбрах какво си имал предвид – особенно втория link и коментарите ти накрая.

аз нямам проблеми с „чалгата“(в смисъла който и е вложен в България), нито пък я считам за „главен виновник“.

тя е продукт запълващ вакума, породен от други фактори, за което са виновни факторите, не самата „чалга“.

но въпреки това, тя е недъгава, защото не се основава на някакви балансирани, традиционални принципи.

прав си… може би най-големия проблем е в текста и посланията и, но това се дължи именно на факторите които са я създали – не на културата, която имитира.

чалгата, е като грешно започната задача, която няма как да стигне до правилното решение. просто, онова оригиналното и автентичното за което става въпрос, докато не запълни вакума, чалгата няма как да изчезне или да се промени към нещо, което ще е приемливо от всички.

може и да греша, но за да сметна своето си мнение за грешно, трябва да ми покажат къде ми е грешката и защо. или пък сам да си я намеря.

засега това ми е мнението.

лично мнение, разбира се…

- 18-03-2013|Метин – re: re: слабото място…
Самолет 005 писа:

– може би някой друг път, ще трябва да обсъдим какво е понятието за интеграция в Европа и какво в Турция? какви са предимствата и недостатъците при едните и при другите? – на битово и политическо ниво.

Напълно съм съгласен с констатацията ти, че политиката в дълъг срок нанася вреди на коментираното от нас понятие „българо-османски бит“. Основното е да се разбере какво са „политика“ и „политическа система“… Социализмът нанесе основна вреда като унищожи цивилизационен модел. Германия след Втората световна война беше напълно разрушена, но германското беше запазено. Западът никога не се е възстановявал след цивилизационен срив. А какво да кажем ние на Балканите, за които смяната на цивилизации е като смяната на листата на едно дърво. Кого германците асимилираха? Турците ли… Кого французите асимилираха? Арабите ли… Изобщо в това отношение европейците са доста по-назад с материала от нас. И именно затова не ни разбират… Те ореваха орталъка заради българските цигани! Франция ни ги върна, след което те пак отидоха. България не можела да интегрира циганите си. Нищо подобно! Българите много добре си интегрират циганите, но не интегрират хора, които живеят на нивото на животни. Това не се случва никъде. Турция сравнително по-добре интегрира циганите поради предимство в религията – ислямът е религия на търговци и номади със силен мачистки (да не се бърка с патриархален) елемент. Ами, чудесна за циганите. В Одрин циганският квартал свети… В България сме имали гета. Да имаме! Но циганите живеят като животни – осъзнато или не, няма значение… и ние трябва да се съобразим с този тип живеене. Как се асимилира едно „животинче“? Ами като го използваш според нрава му. Точно това правят българите с циганите. Но то било лошо! Ама то е единственото възможно… Вие ако знаете други възможности моля заповядайте, но не ни изпращайте фулбрайтови шмекерици, чиято единствена функция е да кудкудякат, а не да осмислят нещата…

И на мен ще ми бъде интересно да кажеш какво е понятието за интеграция в Турция (според теб)…:)

Битовото ниво не може да влияе на политическото… то затова е измислена и политиката… но нека за това да кажат политолозите…

откъде да почна не знам…

а и се страхувам, че много ще се отклоним от основната тема(за което предварително извинения на Златко).

много сложна и трудна за обяснение тема – тук ще се омешат традиции, общности, опит за съжителствуване с други вероизповедания и етноси, начин на живот и т. н.

и всичко това от позиция на доминиращ етнос, разбира се – защото нещата стоят съвсем различно когато си управляван от това да си управляващ.

да управляваш винаги е по-сложна задача и отговорността е голяма.

ще се постарая да отговоря паралелно на твоята мисъл, тоест в реда на написаното от теб.

може би, ако не бях се изселил в Турция и не бях разбрал тукашния манталитет, щях, изцяло да се съглася с написаното(не че принципно не съм съгласен).

но просто не всичко е така, както изглежда.

разликата е в нагласата и подхода.

да, германците асимилираха турците.

да, французите асимилираха арабите.

да, българите асимилираха турците(а и не само).

знам, че няма да се съгласите – точно както и „европейците“ няма да се съгласят с това.

но от моя гледна точка това е така, защото смятам, че европейците имат изкривени понятия за интеграция и асимилация и често ги смесват една с друга.

на отговора „защо мислиш така?“, ще отговоря с обяснението за циганите…

прав си – европейците не разбират България, няма и как да разберат. България има по-богата култура от Европа – нормално е ние да ги разбираме повече, отколкото те нас.

но в едно са прави – България не знае как да си интегрира циганите. а и да знаеше, няма изградена основа за това. като казвам основа, имам предвид културата, народомисленето.

хората живеят на ниво животни, само ако има „благоприятни условия“ да се живее по този начин. надявам се, че под „животни“ нямаш предвид „крайно бедни“, защото не е същото.

ако един турчин или българин заживее като циганин, ще го наричат циганин, но един циганин и да заживее като нормален човек, ще продължава да е циганин.

Турция добре си интегрира циганите, прав си.

но причината не е в религията, както си мислиш.

ако бе така, нямаше да има проблеми и с кюрдите, които са мюсюлмани като цяло.

абсолютно съм съгласен с мисълта ти, че трябва да се съобразяваме с различния начин на живот и че трябва да се намерят положителните страни в техните нрави. колкото и невероятно да звучи – циганите също имат.

в първите си няколко години в Турция, размишлявах като „българин“ и не можех да схвана, защо се пилеят толкова средства за тях и защо обществото като цяло им съчувстваше и помагаше, въпреки че главната причина за коя да е престъпност бяха те, циганите.

но сега(след 20 години) не мисля така и разбирам, защо Турция е обречена на успех с тях(а и не само с тях). вcъщност това е отговор и на това, че битовото ниво може да влияе на политическото.

в Турция обшеството и политиката(ако иска да спечели обществото на своя страна) ръка за ръка решават проблемите си. тоест, в голяма степен, обшеството определя политиката. няма как да бъде по друг начин, защото общесвото си прилага политиката на битово ниво, още преди политиците да са започнали нещо по въпроса.

обществото е будно и не чака правителството да поеме инициатива.

ako циганите не искат да се интегрират, тогава турците се „интегрират“ с тях. кварталите стават смесени, танците и песните стават общи, циганите се превръщат в част от мозайката наречена „турска“ култура.

но, има едно голямо но…

всичко това, не става за сметка на „другото“. всеки си запазва автентичото за него си и добавя(приема) другото, без да му накърняват чувствата.

това е моето понятие за интеграция, нещо което научих тук, в Турция. интегриране, а не заменяне на една култура с друга.

в Турция има проблеми със законните права на малцинствата, но обществото като цяло е надскочило тези неща, което е причина да се променят и политиците.

в Германия така ли е?

под понятието интеграция, те разбират, да се научи немския, да се приеме немския начин на живот, да се откажат от турското си гражданство, да се обличат и държат като германци, да не са толкова вярващи и т. н. накратко – бихи били доволни, ако заживеят като типични германци.

но това не е интеграция, защото в такъв случай не се „интегрира“, а се заменя едното с другото.

това според мен си е чиста асимилация.

казват, че има мнозина турци които не знаят немски, въпреки че са се родили там.

аз пък познавам мнозина, на които децата им не знаят турски.

когато ние се изселвахме в Турция(1989), повечето от децата под 10 годишна възраст, не знаеха и дума турски език – моите племенници също.

не, това не е интеграция.

живял си в Одрин, затова би трябвало да ти е направило впечатление:

в цигaнски квартал, живеят и турци. в турски квартал, живеят и цигани. турци играят цигaнски танци, цигани играят турски танци. на Великден, християни и мюсюлмани се събират да красят яйца. това е така и с другите малцинства.

всеки който е запознат малко или много с Турция, знае че културата в черноморската, егейската, тракийската, средиземната, анадолската, предкавказската и кюрдската област е много различна – танци, ноции, кухня, бит, традиции, диалект и т. н.

но един турчин без да се комплексира, се хваща да играе кюрдско хоро, егеец – черноморско, тракиец – кавказско и обратното…

но си пази и своето…

това е интеграция според мен.

това е, което не разбира европееца.

колко българи биха запяли турска народна песен или биха играли турско хоро?

колко германци имат такова желание относно турците?

колко французи имат такова желание относно арабите?

когато бе убит журналиста Хрант Динк, милиони в цялата страна протестираха убийството му и скандираха с плакати: „всички сме арменци“, „всички се казваме Хрант“.

в колко европейски страни биха реагирали по същия начин?

реклама на Турция ли направих?

не, в Турция има много неща за дооглаждане в законите, в правата на жените и малцинствата и т. н.

в това отношение е много назад от Европа.

но много ми харесва активната позиция на обществото.

тук битовото не може да се пренебрегне. битовото ниво дирижира политическото.

точно обратното, битовото би трябвало да бъде причината за възникването на политиката:)

- 19-03-2013|Историк

Като гледам какво е писал Златко по-горе за кемалистката традиция („кемалистката традиция, колкото и важна да е за оформянето на съвременна модерна Турция, е всичко друго, но не и демократична“) се питам: Докога?

Докога ще съдим историческите явления с този абсурден и излишен двоен стандарт? Докога ще си затваряме очите за най-основните закономерности в историческия процес?

Добре, „кемалистката традиция“ не била „демократична“ – като че ли всички останали идейни направления в политиката на тогавашна Европа са всички до едно все много „демократични“… А предхождащата я „османска традиция“ да не би да е била по-“демократична“??

То дори и за днешна (да, днешна!) „обединена Европа“ СЪЩО има обвинения, че не е достатъчно демократична… (Който не вярва, нека пусне в Гугъл едно търсене по думите „democratic deficit eu“ – и ще се изуми от обилието не на вестникарски, а именно на НАУЧНИ публикации по тази тема).

И това, което пише Метин за Турция в края на горното си изказване: „битовото ниво дирижира политическото“ – наистина е много ПО-демократичния вариант (в сравнение с „европейския“, който в своята фалшива „обединеност“ се старае политически да дирижира дори битовото ниво).

- 19-03-2013|Самолет 005 – re: re: re: слабото място…
Метин писа:

…

но от моя гледна точка това е така, защото смятам, че европейците имат изкривени понятия за интеграция и асимилация и често ги смесват една с друга…

…но в едно са прави – България не знае как да си интегрира циганите… ако един турчин или българин заживее като циганин, ще го наричат циганин, но един циганин и да заживее като нормален човек, ще продължава да е циганин.

…но един турчин без да се комплексира, се хваща да играе кюрдско хоро… колко българи биха запяли турска народна песен или биха играли турско хоро?… реклама на Турция ли направих?

не, в Турция има много неща за дооглаждане… но много ми харесва активната позиция на обществото… тук битовото не може да се пренебрегне. битовото ниво дирижира политическото.

Благодаря ти, Метин, за споделените мисли и се радвам, че ги сподели. Поне на мен ми бяха интересни, защото виждам наблюдения като моите, но от различна позиция. Аз лично имам и по-различно виждане, без изобщо да го налагам, за асимилационните процеси. И ти ми обърна внимание на разликите между асимилация и интеграция… Под асимилация, тъй като съм с медицинско образование, аз влагам чисто биологичния смисъл на „усвояване“… За мен (бидейки хомосексуален) има няколко малцинства, които не могат или поне много трудно се асимилират, поради което първосигнално се смятат за товар в обществото. Това са евреи (не могат да бъдат асимилирани поради идеологически причини – живеят със своя силна идеология-религия и са фанатично обединени и вгледани в себе си), цигани (не могат да бъдат асимилирани поради биологически причини – живеят като животни и са обединени на принципа на страх за запазване на стадото-гетото) и хомосексуалисти (поради психологични причини; хомосексуалността не е толкова привличане от пишката на другия мъж, колкото нежелание да живееш като мъж; за мен на първо място това е бунт срещу собствения пол, тоест антимаскюлинизъм, а след това сексуална ориентация). Тези три малцинства са трудно „усвояеми, храносмилаеми“, точно както трудна за асимилация е някоя храна – не можеш да ядеш примерно дървесина. Тези три малцинства, нека не забравяме, са в списъка на Хитлер. Тези три малцинства няма държава, било то европейска или азиатска, която да е асимилирала, тоест да е смляла. Затова мангал, чифут и педал във всяка култура са думи, натоварени с негативен заряд за вечни времена. Сега, благодарение на твоите мисли, виждам, че има държави, които ги интегрират, но не ги „храносмилат (асимилират)“, но от интеграцията обществото е резделено – едни смятат, че е за добро, а други за лошо, тоест светът няма опит с интеграцията.

Колкото до Турция, аз всъщност познавам само Одрин. Но в Одрин българската махала „Тавук махала“ е заличена и то по политически причини. Там точно живеят цигани и турци в нови къщи. Няма жив българин (ето ти политическо ниво)! Еврейската махала на Одрин (центъра – Ич Кале), поради великолепието и лукса на къщите не е разрушена – (Слава Тебе, Господи!), но няма жив евреин (ето ти политическо ниво)! Гръцката махала – Кара›ач, е луксозен ресторантски квартал отвъд Марица, но няма жив грък (ето пак политическо ниво)! Влашките къщи са също празни – няма жив влах! След този разговор с теб изключително те уважавам (и аз започвам да говоря като пияндурите – ха, ха), но всъщност искам да ти кажа, че не бих си позволил да ти опонирам невежливо и да се заяждам с теб. Просто тук ти демострирам гледна точка и зададен от мен преди аргумент. Турция живее със самочувствието на възмогваща се държава. България е изличена държава. Затова и отношението на турците към държавата Турция е различно от отношението на българите и българските турци към държавата България. Вие сте обнадеждени, докато в България надеждата е изпепелена. Ние преживяхме цивилизационен срив (комунизма). Това в Турция не е върлувало. ГДР не стана или поне нямаше напъни за съветска република; в България имаше. Довчера политически Турция беше най-големият ни враг. Затова турчетата служехте само в трудови войски. Сега изведнъж станахме братя и бизнес партньори. Ами това е като на една крава да и кажеш, че е кон. Не можеш за 20 години преход, според западните политолози и изкукуригали професори, а да не говорим за разни малоумни дойчевелета, да накараш кравата да спре да мучи, а да цвили… Ама, родили се млади историци, които знаели какво е Танзимат… Чудесно! Нека! Но това не поправя нищо, ако на битово ниво не се подходи възрожденски, човешки и с разбиране. Пропагандните напъни на запада са противопоказани. Те вредят… И на Запад го знаят, но нарочно упорстват, защото и там са идеологизирани. От социализма ни остана ефирната идея, че на Запад са умни, знаещи, добри, солидарни, човечни, а ние сме тъпи, невежи, лоши, нетолерантни и зли. Това може да е мотив само на пропагандни централи като Дойче Веле… Битовото ниво не може да повлияе на политическото, но може да го игнорира – да не се съобрази с него… И го прави! А това се тълкува като нетолерантност. Разговора тръгна от това, че Ахмед Доган, Емел Етем, Юнал Лютфи, Лютви Местан в очите на обикновения българин не са турци. Това са мазни, зловонни, инфекциозни екскременти, но не турски, а комунистически… Както и мутрите са продукт на комунизма. Затова в Турция няма мутри, макар както ти казах потенциалът да е огромен. Ако този мутренски потенциал в Турция се реализира, то България е пометена за броени години… Но не по начин, по който е пометена от руски олигарси…:)))

- 19-03-2013|Метин – …

жалко за българите и гърците в тракийско и егейско – както и за арменците и асирийците от Анадола.

те са част от сплавта образувала османската култура и бит.

народа все още тъжи за тях, копнее по хубавото съседство което са имали в миналото и дори желае политика, с която да се поканят внуците на изселените от Турция да се завърнат в родината на дедите си.

наскоро и правителството отправи официална покана към тях, с обещание да име се върне турското гражданство и имотите, иззети от дедите им.

надявам се това да се случи.

в периода на Балканските Войни, Първа Световна и последвалата я Отечествена Война, османското общество понася непоправими рани – двустранните споразумения за изселване, сриването на всички държавни структури, прехода към републиката, нищетата…

политиците дошли на власт след Ататюрк, не са такива идеалисти като него. Ататюрк бе военен, но имаше за идеал западната демокрация и се стараеше със всичко възможно да създаде основа за това – и успя донякъде. имаше за принцип демокрация по западен образец и девиз – модерна държава, силна войска.

но след смъртта му, идват на власт военни, които са само военни и не боравят с подобни инструменти.

прозападната политика на Ататюрк свършва със смъртта му и остава само военния елемент.

кемализма, де факто престава да съществува, но военните го слагат в удобен за тях калъф, който е всъщност военна диктатура, имитираща демокрация – но което те продължават да наричат кемализъм.

всеки опит за поправяне на този недъг бива смазван от военната машина, под претекст, че уронва устоите на „модерната“ държава, основана от Ататюрк. същата тази военна диктатура е причина за вътрешните проблеми между алевити и сунити през 40-те и 50-те години, между леви и десни през 60-те и 70-те, между кюрди и турци през 80-те-90-те, в които си губят живота хиляди млади, образовани и ентусиазирани хора.

но ето че и те си намериха майстора – Ердоган.

този консервативен лидер, успя да спечели доверието на половина Турция и първото нещо което направи, бе отдалечаването на военните от политическата арена.

Ердоган не е любимец в някои интелектуални среди, особено между така наречените „републиканци“.

това е нормално, като се има предвид, че силата на републиканците се дължеше на армията, която в труден за тях момент, можеше да си каже тежката дума.

интересен е моментът, че Ердоган всъщност се застъпва за идеала започнат с Ататюрк, превърнат в звяр в ръцете на последвалите го управници с военно минало. интересен е, защото този идеал е в основата на Републиканската Партия – партия основана от самия Ататюрк.

Ердоган открито признава, че реализира проекти започнати от Републиканската Партия, но подчертава, че това не е днешната партия, а онази основана от Ататюрк.

Ердоган понякога преиграва с религиозните чувства на хората, но на мен ми е симпатичен. ако не заради друго, защото в момента няма алтернатива, която да обедини народа и да има смелостта да изпълни обещанията си към народа.

Ердоган спечели уважението дори на опонентите си в Турция със смелостта да поеме риска да се противопостави на военните – лежа в затвора, партията му бе на косъм от закриване, няколко пъти бе направен безуспешен преврат и т. н.

в края на краищата, Ердоган успя с подкрепата на народа, а превратаджиите днес са в затвора.

относно комунизма се лъжеш.

в Турция също върлуваше комунизъм, а и все още върлува. ПКК и ДХКП-Ц,

http://en. wikipedia. org/wiki/Pkk

http://en. wikipedia. org/wiki/Revolutionary_People% 27s_Liberation_Party%E2%80%93Front

са терористически организации с комунистическа идеология.

прав си за ролята на стандарта на живот.

просто и аз не мога да си представя висша форма на демокрация там където голяма част от население умира от глад.

всъщност с това си обяснявам и безредиците в последно време в европейските страни, които са в криза. нека не забравяме, че дори и да са в криза, все още стандарта им на живот е много висок. ако падне на нивото на днешна Турция например, едва ли демокрацията им ще е същата като сега.

точно с това, става ясно колко им е културата.

този вид култура, се изчерпва заедно със стандарта на живот. уважението към чернокожия в Англия, аз по-скоро я видях като примирена омраза – толерантност, ама наложена със тоягата на закона. ех, ако това е толерантност, здраве му кажи, защото силни закони и тяхното спазване е възможно само със силна структура за сигурност, силна здравна система, силна образователна система, силна банкова система и т. н. и т. н. – все неща за които са нужни много, много пари и стабилна икономика.

а ако ги няма?

или ако по една или друга причина един или няколко от тези фактори закъсат?

тогава законите, въпреки че са демократични, не могат да се приложат и толерантността която се крепи на тях, ще съществува паралелно на тях.

европейците могат да се похвалят с политическото си ниво и постигнатия висок стандарт на живот, паралелно на което е и демокрацията, свободата на словото, развитото изкуство, което имат за култура и т. н.

но на битово ниво, са кръгла нула.

за мен основната и автентична култура на един народ е онази, която се предава през поколенията именно на това ниво – битовото.

нещо, което не умира, нещо което всеки принадлежащ на тази култура знае и чувства, нещо с което описва един народ, нещо с което майките отглеждат децата си, предавайки това, което е взето от техните майки…

нещо, което е независимо от стандарта на живот.

всичко останало е елемент на политическото ниво – изкуство, наука и т. н.

не че са по-маловажни…

но не бива да се считат за по-важни от битовото.

само когато политическото и битовото вървят паралелно, ръка за ръка – държавата е в подем.

- 19-03-2013|Метин –????

знам, че не му е мястото тук, но…

мога ли да редактирам мнението си след като съм го публикувал и как?

- 19-03-2013|Златко

За съжаление такава възможност има единствено в случая, в който човек се регистрира на сайта с потребителско име и парола – неща, които аз съм премахнал завинаги, тъй като пропуснах шанса да го направя на времето, когато нещата започваха, а сега вече ми обърква сайта технически. Така че подобна възможност на практика няма, съжалявам…

Но, понеже проблемът е донякъде и мой, ще го редактирам вместо теб тоя път…

- 19-03-2013|Метин – re:
Златко писа:

За съжаление такава възможност има единствено в случая, в който човек се регистрира на сайта с потребителско име и парола – неща, които аз съм премахнал завинаги, тъй като пропуснах шанса да го направя на времето, когато нещата започваха, а сега вече ми обърква сайта технически. Така че подобна възможност на практика няма, съжалявам…

Но, понеже проблемът е донякъде и мой, ще го редактирам вместо теб тоя път…

благодаря…

- 20-03-2013|Метин – Ислямът и демокрацията в Турция

току що прочетох:

Ислямът и демокрацията в Турция

http://librev. com/index. php/--/1991-2013-03-18-08- 36-13

много съм впечатлен.

не само защото има много паралели с моите мисли, които коментирах тък, под тази статия.

впечатлен съм, защото автора е българин.

не знам дали е живял в Турция и какви са източниците на този анализ, но е очевидно, че владее в детайли близката(и може би не толкова) история на Турция, защото въпреки добрата документация, различни авторитетни източници, могат да изградят различни представи за този период.

впечатлен съм, защото е обективен и не се подвел според емоциите си.

впечатлен съм, защото е открил същността на проблемите и причините, които са ги породили(с което дори някои турски интелектуалци не могат да се похвалят, въпреки че са в кухнята)

впечатлен съм от паралелите направени между Турция и Иран, между двете водещи партии в Турция(които са всъщност 80% от населението) и ролята на по-малките актиори.

интелектуалци като Александър Везенков ме карат да вярвам, че все пак има светлина в тунела.

- 20-03-2013|Златко

Везенков действително дава огромни надежди за развитието на историческата ни (и изобщо социалните) науки, вече и вътре в страната, а не само от странство (имам пред вид Мария Тодорова). Нещата му са на солидно международно ниво, поне по собственото му мнение. Ще публикувам още много, много неща от него…

- 20-03-2013|Sevcan – re: re:
Метин писа:

току що прочетох:

Ислямът и демокрацията в Турция

http://librev. com/index. php/--/1991-2013-03-18-08- 36-13

много съм впечатлен.

не само защото има много паралели с моите мисли, които коментирах тък, под тази статия.

впечатлен съм, защото автора е българин.

не знам дали е живял в Турция и какви са източниците на този анализ, но е очевидно, че владее в детайли близката(и може би не толкова) история на Турция, защото въпреки добрата документация, различни авторитетни източници, могат да изградят различни представи за този период.

впечатлен съм, защото е обективен и не се подвел според емоциите си.

впечатлен съм, защото е открил същността на проблемите и причините, които са ги породили(с което дори някои турски интелектуалци не могат да се похвалят, въпреки че са в кухнята)

впечатлен съм от паралелите направени между Турция и Иран, между двете водещи партии в Турция(които са всъщност 80% от населението) и ролята на по-малките актиори.

интелектуалци като Александър Везенков ме карат да вярвам, че все пак има светлина в тунела.

Много интересно… С две ръце гласувам за всичко, което Метин е написал за „битовото и политическо ниво“… Толкова ми хареса, че по-добре не бих могла да изложа мислите си… Абслютно еднакво мисля с него, по този въпрос… За интеграцията и асимилацията… Чудесно е написано и 100% правилно, поздравления… Обаче!… Човек, който е написал това нещо, не може да е на еднакво мнение с написаното от Везенков… Просто, не е възможно… Поне аз така мисля… Везенков може наистина да е светлина в тунела, нямам нищо напротив, но точно този му текст отговаря много малко на дейтвителността в Турция… Може би, симпатиите на Метин, към сегашната политическа върхушка, са причина и повод да мисли така…Не знам… Но именно това, което е написал той по-нагоре за разликите в турския и европейски начин на мислене за демокрацията и по принцип, са основната причина фактически аз да не мисля като Везенков…

- 20-03-2013|Метин – до Севджан…

не съм казал, че съм съгласен с всичко, което е казал Везенков.

а и едва ли е възможно двама да имат еднакво мнение във всяко отношение.

не е и нужно – разни хора, разни идеали.

лошото идва когато всички са на едно мнение:)

възгледите в човека се оформят от много фактори: страна в която живее, културата към която принадлежи(следователно традициите, историята, бита, нравите и т. н. с които е закърмен) степен на образование, соцялна среда, начин на живот, житейски опит с други етноси и култури, та дори ако щеш езиците, които владее.

това очертава границите(парадигмите) в неговата мисъл.

колкото по-широки стават тези граници, толкова по-приемлив става към различното.

това с течение на времето и натрупания опит се превръща в начин на живот.

човек, първоначално е скроен така, че да си търси съмишленици – хора, които да го подкрепят и покажат, че е прав.

но идва момент, когато започва да търси опоненти, които да му покажат, че греши – че не е прав.

това е възниква от нужда да докаже нещо не само на другите, но и на самия себе си.

интересно ми е, с кое точно не си съгласна?

кое те кара да мислиш, че моето мнение е несъвместимо с това на Везенков?

кое според теб не отговаря на действителността в Турция и каква е действителността през твоите очи?

бих се радвал да споделиш твоето становище – ако желаеш, разбира се…

:)

едно време, когато слушахме от касетки, понякога купувахме касетка само заради една-две хитови песни в нея.

с останалите песни се „примирявахме“.

не ги триехме.

защото бяха част от едно цяло – „best of“ еди коя си година.

- 22-03-2013|Иван
Цитат:

Исторически факти, като например тъй оспорвания – днес вече символичен за робството – „кръвен данък“ (девширме), който на практика е основното средство за спояване на различните етноси в империята чрез етнически неутрален, и дори неизгоден за самите турци (тъй като техните деца са изключени от него), процес на подбор на висши управленчески кадри за имперската администрация;

Разбира се за никакво спояване на етноси не може да става дума, и то не само защото подборът не е бил на етнически принцип, а на религиозен. На практика това е средство за претопяване и то пак на религиозен принцип. Това религиозно претопяване на различните, никога не е излизало от съзнанието на който и да е мюсулманин, защото това е същността на исляма, който изповюдва. Турско самосъзнание не същесвува до Ататюрк и то е въведено насилствено, заедно с европейските шапки, така че е безмислено да се говори, че самите турци са били ощетени. Още повече, че изобщо не са били ощетени – достатъчно е да се погледне списъка с великите везири, където турците изобщо не липсват.

Да се твърди, че баща ни е Османецът е толкова вярно, колкото и че баща ни е Сакскобуг, Сталин, Брежнев, Георги Димитров или Тодор Живков. За пра-пра-пра-прадядо може би:)

Ако някой обаче изпитва нужда да му целуне ръка и го чувства като такъв, естесвено никой не бива да го спира.

- 22-03-2013|Иван – re: …
Метин писа:

жалко за българите и гърците в тракийско и егейско – както и за арменците и асирийците от Анадола.

те са част от сплавта образувала османската култура и бит.

народа все още тъжи за тях, копнее по хубавото съседство което са имали в миналото и дори желае политика, с която да се поканят внуците на изселените от Турция да се завърнат в родината на дедите си.

наскоро и правителството отправи официална покана към тях, с обещание да име се върне турското гражданство и имотите, иззети от дедите им.

надявам се това да се случи.

в периода на Балканските Войни, Първа Световна и последвалата я Отечествена Война, османското общество понася непоправими рани – двустранните споразумения за изселване, сриването на всички държавни структури, прехода към републиката, нищетата…

политиците дошли на власт след Ататюрк, не са такива идеалисти като него. quote]

Метин писа:

жалко за българите и гърците в тракийско и егейско – както и за арменците и асирийците от Анадола. те са част от сплавта образувала османската култура и бит. народа все още тъжи за тях, копнее по хубавото съседство което са имали в миналото и дори желае политика, с която да се поканят внуците на изселените от Турция да се завърнат в родината на дедите си.

Такава сплав никога не е имало:

Цитат:

In this sense, the Ottomans were different from the Greek, Roman, and Arab empires that preceded them: There was no ruling ethnic group but rather a ruling elite. Muslims as a whole were constituted as the millet-i hakime, the dominant or ruling people, in relation to the Christians and Jews who were a millet-i mahkume, dominated people born to be governed. The idea that the members of the Muslim millet were members of a great and historic Turkish people was a novelty introduced only in the nineteenth century by Muslim Tatar refugee intellectuals from the Russian conquest of the Ukraine seeking to enhance their status as they created new lives in Istanbul

Цитат:

Even the lowliest Muslim field hand belonged to the dominant, millet-i hakime

Цитат:

Genocide as Turkey’s Foundational Event

The modern Turkish republic created itself in two monumental acts of mass dispossession and murder: the Armenian genocide of 1915-16, and the ethnic cleansing of Greeks culminating in 1923. Other nations were founded by migration, conquest, wars of national liberation, wars of self-defense, or acts of gradual consolidation, but Turkey is unique in having been created in an act of genocide.

The Ottomans had been content to allow the Christian dhimmis to live as second-class subjects. The Young Turks, however, feared that Christians would claim the right to self-determination and equality with Muslims by forming nation states in their ancient homelands

It is important to understand that there was a path not taken. Turks could have formed a nation-state alongside Armenian, Greek, Kurdish, and Syriac nation-states. That would have been an act of banal nationalism. Instead, the Young Turks and Atatürk, unable to escape the grip of Islamic theology, failed to imagine that other peoples might have rights equal to those of Turks. And so it continues.

Цялата статия:

Islamic Supremacy Alive and Well in Ankara

Turkey, Past and Future

by Diana Muir Appelbaum

http://www. meforum. org/3419/turkey-islamic-supremacy

- 05-04-2013|Метин – re…

предпочитам мнения, изградени вурху факти, дискусии и тези, в които има както защитаващи тезите, така и критикуващи ги…

предпочитам личните мнения, вместо да ми сочат чуйди мнения на авторитетни личности с цел оправдание на своите си – това го смятам за бягство от отговорност в стил „не го казвам аз, казват го те“, „не спори с мен, спори с тях“.

предпочитам да водя спор вуз основа на доказани и документирани факти и суответно анализ вурху сущите в перспектива на време, нрави и понятия отговарящи на епохата за която се дискутира – не вуз основа на чувства и понятия от нашето сувремие и изградени в повечето случаи вуз основа на политическа обработка.

отбягвам да водя дискусия, когато ми се поднася едностранчива информация от статия или статии сус източниците и обсуйдащите са като клонирани и всички до един са от едната страна на барикадата, а от другата страна няма никой.

тоест, всички са единомислещи, отявлени защитници на една и суща теза, отхвурля се всякаква друга, не се приема никакув опонент, та дори и да подкрепя своята си теза сус разумни факти и документи.

и не на последно място – история се проучва в дулбока перспектива. не мойе да се правят обобщения за епоха от няколко века, вуз основа на няколко десетилетия.

когато става вупрос за сплав мейду култури, трябва да се има предвид, че в една и суща епоха, на едно място криво-ляво са суйителствували мнойество култури с векове наред и е натрупан опит в това суйителство, докато на друго място, такова суйитеслтсвуване е било меко казано невузмойно.

днес, тези места, които слуйат за пример в суйителсвуване на различни култури, само допреди няколко века не понсяха дори различни секти на своята си религия, камо ли кум други култури, езици и култури.

по-малко чувства, повечко фактология и анализи.

каквото и да направим, историята няма да стане такава, че да ни се хареса на всички.

по-лесно е да се приемат доказаните факти и историята такава – каквато си е.

- 05-04-2013|Ivan

Когато става въпрос за история собствените мнения винаги са базирани и на чужди. Посочената статия се позовава на 36 източника, а не на емоции. Твърденията за сплав на култури в османската империя има много по-малко основание от да речем твърдението, че в САЩ е имало такава сплав между афроамериканска и „бяла“ култура преди Гражданската война и отмяната на сегрегациятa преди по-малко от 50 години. Безспорно е имало влияние в различна степен между културите и там и в османската империя, но сплав в османската империя не е имало, точно защото е имало сегрегация и исляма не търси сплав, а анихилация на различните като крайна цел, като допуска сегрегация, но в никакъв случай равенство в сегрегацията (каквото формално има в САЩ след отмяна на робството до отмяна на сегрегацията)

Това са фактите – съвременната турска държава е изградена на основата на анихилация и геноцид на немюсулманското и нетурското население на османската империя. Този факт се отрича и до днес от турската държава и осмелилите се да го изречат се преследват от закона.

- 05-04-2013|Метин – re…

тези 36 източника не може да се каже че са различни.

така, че източника за мен е само един, споменат на 36 места. ако ще и 100 да бяха, същата работа.

същото правиш и ти повтаряйки предишното си мнение, сякаш ако го кажеш няколко пъти, то ще се превърне във факт.

изглежда си ме подценил, смятайки, че не съм проверил на кои източници се крепи тяхната теза, както и кои са авторите.

малко факти, много емоции – това видях.

всъщност някои от авторите не са ми чужди и съм запознат с гледната им точка.

мнения предимно основани на емоции(и на удобно и избирателно подбрани от контекста факти) – точно като твоето. това е манипулативен подход, защото историята не е контекст а е едно цяло и не можем да говорим само за това, което подкрепя нашата теза и да отбягваме онова, което я опровергава.

казах го и по-горе…не може да се направи анализ за период от няколко века, въз основа на няколко десетилетия, поради простия математически факт че се пропуска маетял десетократно по-голям от разглеждания.

знанията, които си натрупал относно историята на Османската Империя, създаването на съвременната турска държава, положението и законите в днесна Турция изглежда ги имаш за достатъчни и за неоспорими.

бих те посъветвал друг път да не четеш само информация, каквато очакваш да намериш,

но се съмнявам дали аз съм точния човек.

- 26-07-2013|swan – има баща

Това че фигурата е забравена, не значи, че липсва. Балканджи Йово е бащата на българите. Момент, има и продължение. Има още един персонаж в страшната история – „хубава Яна“, която е „дадена на турска вяра“. Най-голямата ни сестра. Та тя е майката на всички османци. На всяко българче, взето за еничарче са крадяли поне по 5-6 моми. Сега ще си обясните откъде са тези красиви сини очи на бащата на всички турци – уважаваният Мустафа Кемал Ататюрк. Майка му е, казват, била македонка.

Просторът

Автор: Люба Александрова

Жената беше ниска. Като простора, на който простираше. Направи го, преди да замине.

Издърпваше краищата на прането и опъваше, колкото може. Изсъхне ли, да се не глади. С добро сгъване само да мине.

Едни ръце, за какво по-напред? Отдавна преценяваше кое да свършат и кое не. Особено внимаваше сега. С тези, сетнешните, които дойдоха най-подире. Не знаеше колко още ще има ден и нощ…, с тези ръце, че и по-сетнешни, ако е рекъл Бог.

Спря за малко, излезе изпод въжетата, изпод нейния простор, да влезе в другия. Далечния, небесния, безкрайния. Граница между тях нямаше.

Протягаше ръка, изпъваше се да го докосне. Изпъваше се колкото може, по-високо, по-високо… Не беше това докосване като до този с прането. Не, то беше благодарност. Към всичко – Видимо и Невидимо. Задето още отваря очи и се сеща в тяло. Изреждаше всичко, което си имаше това тяло, попипваше го, кимаше утвърдително с глава – ъхъ, тука е, добре! Правеше нещо като проверка на плаца. Сутрешна, обедна, вечерна, както се случи. На ръцете отделяше малко повече внимание и време – наместваше ги, помачкваше мускулите, подърпваше лекичко ставите, потупваше ги и – за днес толкоз, вижте там, справяйте се!

Винаги беше „малката“. От ученичка до пенсионерка. Не джудже, ама с ръст 1,50 м си си малък, както и да го погледнеш. Лешниковата, мека коса допреди няколко години се сипеше по раменете, все едно намяташе шал, още като стане от леглото. Този шал, тази лешникова наметка и закачливите, открити очи бяха нейния дар, нейната прикя. С тях тя прекара големия дял от живота си, омъжи се рано-рано, отгледа две деца, поработи като машинописка, колкото да не ситни все покрай мъжа си. Високият полковник живя стегнато, по устав, порядките у дома не бяха казармени, ала всякога мерени с присвити очи и изправена стойка. „Малката“ Карамфила стана Фила с вдигната на кок коса. Така реши полковникът. Така си поне с пет-шест сантиметра над ръста си, порастваш, потупваше я по рамото той.

Нямаха недоимък или излищъци, нямаха поводи за препирни, освен за дължината на роклите и до къде да е деколтето. Заради Филината фигура. Още един дар, умело неглижиран от мъжа и-, където, когато и както реши. Беше като изваяна и след двете раждания, и след операцията от перитонит и след покрусата от загубата на малкия син. Гърдите и- запазиха своята еластичност и стегнатост, бедрата ѝ останаха стройни и гладки, дори когато горещите вълни и задушаванията редовно, години, я изправяха нощем в леглото и я държаха така до сутринта.

Защо и как полковникът я остави сама на 60 години, тя не разбра. В полунощ, в средата на януари през 2005 година, Фила усети надигането на вълните, привдигна се, подпря се на лакът на дясната си страна и зачака да отмине. Не отмина и тя се пресегна над мъжа си да вземе от шкафчето чашата с вода. Изплиска малко върху лицето му и виновно рече:

– Прощавай, не исках!

Отговор не последва. Решила, че той спи дълбоко, Фила глътна малко вода, понечи да върне водата на мястото и- и докосна лицето му. Инстинктивно дръпна ръка. Запали лампата, взря се. Неподвижно, застиващо вече лице.

– Ама ти? Какво ти става?!!

Нищо не му ставаше. Нищо. Беше мъртъв. Вече часове.

Полковникът си бе отишъл от този свят в съня си. Стегнато и достойно, премерено, като по заръка.

Заживя сама. В близък план. В далечен – не съвсем. На 63 години се сдоби с прекрасна снаха. Образована, красива, далечна. Французойка от Канада. За две години дойдоха Фиона и Ейнджъл, породените внучета. Не я повикаха да помага. Ванкувър и семейството гледаше на снимките, които синът пращаше. Не че не я каниха да им гостува. Каниха я. Обаче и през хилядите километри, тя усещаше „кумовата срама“ и не пожела да я изпита на място.

Живеенето сама не ѝ пречеше. С живота се спогаждаха. Тя не му се оплакваше много, той не ѝ досаждаше прекалено. Може би и заради поносимото материално битие. Полковникът остави една четвърт от значителната си за нашата географска ширина и дължина пенсия, та нейната, от смешна и жалка, стана приемлива. Канадците, от своя страна, всеки месец, редовно превеждаха 100-те техни долара. Това беше нейното самопозволяване. За нещата от втора, трета и следващи необходимости, които има всеки нормален човек. Нейните бяха за някоя и друга книга, театър, чат-пат диск и кафе с тирамису, споделено с малкото близки, с които общуваше.

Пролетта почти бе стъпила на прага и Фила я оставяше да влиза вътре. През отворената балконска врата. Денем и нощем. Така се будеше с първите птици. Или те се будеха с нея. Тогава леглото се превръщаше в гнездо, в хамак сред гъст клонак. Люлееше се, опитваше се да подражава, да припява с птиците. Смяташе, че успява, заради вълните на радост, които я заливаха.

Силен порив на вятъра накара прането да заплющи. Тя излезе на балкона, попипа го тук-там и го прибра. Ще досъхне вътре.

Ниският, удобен простор често я подтикваше да препере на ръка някоя дреболия, да го ползва, да е с него. Нейният простор. Той го направи. В една предишна, късна пролет.

Връщаше се от пазар. С обемиста торба, която леко я накланяше вдясно. Не спираше, защото нямаше къде да поседне и да остави ръцете да починат. Вървеше бавно и равномерно. Изведнъж усети леко прихващане на торбата. Спря и се обърна.

– Вие какво?… Какво искате?! – леко уплашена, почти извика тя.

– Спокойно, госпожо, спокойно! Нищо не искам. Само предлагам да Ви помогна, докъдето пътят ни е общ.

Около четиридесет годишен, една глава над нея, в тъмен костюм, синя риза и вратовръзка, с излъскани обувки. Елегантен мъж, приятен на вид, учтив. Едва ли му е хоби да помага на разни възрастни жени, едва ли, помисли тя, но изрече колебливо:

– Благодаря. Мога и сама… Освен ако Вие пътьом сте решил да…

– На път ми е, наистина. Не се притеснявайте.

Той успореди крачката си с нея. Бавен мълчалив ход. Предполаганото в такива случаи отпускане на възрастните хора, за да побъбрят, не се случи. Близо десет минути, в които:

– Задължена съм Ви, но не е чак толкова тежко… наистина…

– Разбира се, зная, че можете и сама. Всички можем. Но вече ми позволихте, нали?

Случайно или не, елегантният млад мъж, няколко пъти прихващаше торбата с покупките и я придружаваше до късото отклонение за нейния блок. После той продължаваше за своята работа, а тя се прибираше благодарна у дома. След петия или шести път, след разменените между тях думи, след „Фила“ и „Камен“, тя реши да го покани у дома. На чаша чай или кафе. Камен прие поканата, уточниха времето и дойде. С една тъмночервена роза с огромна панделка в същия цвят, с кутия бонбони Трюфели и малък пакет.

Покани го, седнаха, пиха боровинков чай с тирамису, оказал се и негов любим сладкиш. Пакетът стоя на масата повече от половин час. За първо посещение, като че ли, подаръкът идваше в повече.

Накрая, Фила се преодоля и се пресегна.

– Да видим каква изненада си ми приготвил. Обикновено казват нямаше нужда, аз не. Защото тайничко все си се радвам на подаръците. Сега даже доста дълго се издържах да не го видя.

От пакета излезе малка дървена ракличка, подплатена отвътре със тъмносиньо кадифе, сред което лежеше незначителен на вид камък. Овален, пепелно-кафяв, гладък камък. Тя го взе и тихичко ахна. Камъкът имаше слюдено включване с форма на малка котва. Фила го въртеше, седефът проблясваше и… тя вдигна очите си към госта.

– Не съм очаквала. Прекрасен е. Прекрасен. Благодаря ти!

Камен само леко се усмихна. Помоли да излезе на балкона да запали цигара.

– Ама, разбира се, ще ти донеса и пепелник. Въпреки, че не е проблем и тук… Аз самата припалвам понякога.

– Не, не, по-добре навън.

Застанаха редом, облегнати на парапета на балкона. Запалиха и двамата. Настана някакво смущение, неловкост и затваряне. Изпушиха мълчаливо цигарите. Като да влизат обратно в стаята, Камен се пошегува с провисналите въжета, които стигаха до гърдите му.

– Ама пък простор си имаш. Съвсем се е охлабил, въжетата скоро повече ще ти пречат, вместо да са ти полезни…

– А, не само въжетата. Той си я паянтов, всеки момент ще излезе от бетона, виж! – разклати тя един от винкелите. – Плаче за нов, ще видя лятото…

Седнаха отново, но разговорът не вървеше. Камен се привдигна, направи две-три крачки:

– Аз трябва вече да тръгвам… Но исках да ти кажа за камъка. На майка ми е, намерих го край една рекичка, на излет бяхме… Тя си го хареса, направо се влюби в него… Стана си неин. Докато си отиде, неин. Сетне стана ничий… Нещо ми казваше, че ти го искаш, ще го оцениш, ще го приемеш…

Фила задържа нахлуващата жал, върна я обратно, извика усмивката си на помощ.

– Така е. Правилно си предугадил. Много мил и паметен подарък. Благодаря ти! Ще се топлим, ще се радваме взаимно – аз него, той мене.

Пролетта си отиде. Лятото проходи изведнъж, знойно и тежко. Фила вече затваряше балконската врата през деня, пускаше щорите, но пак едва се дишаше. Често слизаше в малката градинка край блока, седеше дълго на пейката, заслонила се от слънцето с голям сгъваем бял чадър. Изпрати ѝ го синът, заедно с кафе и няколко картички. Този път от Мадагаскар. Тя често обикаляше земния глобус на бюрото на полковника, дирейки поредното място, откъдето се обаждаше Пътешественикът. Така го беше кръстила, защото пътуваше непрестанно. Естеството на работата му го налагало. За идване в България не отваряше често приказка, опита само веднъж, по телефона – децата са малки, жена му едва ли би одобрила… Доводите бяха сериозни. И смешни. В зависимост от гледните точки, разделени от грамади суша и вода.

В края на седмицата леко захладя. Камен се обади, че ще намине да я види. Намина с такъми и винкели и остана целия съботен ден. За работещ в Бизнес центъра, на длъжност с някаква дейност ейч-ти, „що да ти обяснявам, да се затормозваш“, той беше удивително сръчен и кадърен майстор. Направи до вечерта нов простор.

Повика я само веднъж, да ѝ вземе мярката.

– Ти да не ме вграждаш? Това да не ти е мост?!! – пошегува се Фила.

– Не бой се, само искам да ти е удобен, нали си ми мъничка.

– Не мъничка, малка съм. Не е станало дума да ти кажа.. Откак се помня, все така ми викаха. Малката. Като по-млада беше от значение… Сега и без това се смалявам…

– Аз мога ли да те наричам така?

– Как?

– Мъничка.

Фила се разсмя. От сърце, с широко отворена уста, с цяло гърло.

– Хо- хо- хо… ха-ха-ха!!!… Съвсем ми отива, лепна ми просто това „мъничка“… Ама си и ти!!

Минаха два дни. Камен пак се обади. Искал да се видят, да се сбогуват.

Видяха се. Този път тя реши малко да го разпита, да узнае повече за него.

– Ти къде, Камен? Командировка дълга ли?

– Не, не. А всъщност може и така да се приеме. Но не е важно.

Важното е, Мъничка, че свършиха гостуванията, а аз не те поканих нито веднъж у дома… и моля да ме извиниш, да ми простиш.

– Прощавам ти. Но не е само това. Не ми спомена и семейството си. То аз не те и питах…

Камен взе кутията цигари и излезе на балкона. Новокръстената Мъничка го последва. Припалиха. Фила се сети:

– Знаеш, ли, не сме пили с теб коняк. Никога. Хайде сега, щом заминаваш, на сбогуване. Обичам коняк, най-вече заради цвета. Да пийнем по глътка?

– Да, да… Не сме пили. То редно беше аз да донеса. Не си ми споменавала досега, че обичаш…

– Стига сме се изравнявали. Като се върнеш от дългото някъде, ще донесеш някаква непозната, рядка напитка… Съгласен?

Засмяха се. Фила донесе на балкона две чаши и до половина бутилка Наполеон. Наля, разклати обилно своята чаша, помириса, пак разклати и отпи. Смукна от цигарата и поднови питането си:

– Нищо не си ми казал за майка ти… Не сме говорили за нея… С нея ли живееше?

Камен се извъртя сложи ръка на раменете ѝ, взря се в очите ѝ:

– Нарекох те „мъничка“. И помолих така да ти викам. Ти не прие, или прие, разсмя се… Това беше разговор за майка ми. Казвах ѝ Мъничка. Така се обръщах към нея… Беше почти колкото теб висока, с подобна на цвят коса, но по-къса, с дяволити, живи очи като твоите.

Фила се извъртя, освободи рамото си и влезе в стаята. Не знаеше какво да каже, не искаше. И избяга.

На сбогуване, на входната врата, Камен я погледна, впи в упор очите си:

– Аз помогнах на майка ми, на Мъничка, моята Мъничка майчица, да си отиде. Не можеше… Не, повече не издържаше. Виеше, виеше от болка, от безпомощност, от безизходица… Излизаше на балкона, хващаше са за ниските въжета на нашия простор… беше нисък, като твоя, да ѝ е удобен… и искаше да увисне… Да увисне, да я стегнат въжетата веднъж завинаги, да я няма… Не издържаше… и аз с нея… Повече не издържаше… разбираш ли?

Наведе се, взе ръката ѝ, целуна я и излезе. Забравена, неприхваната, вратата на стария асансьор трясна. Фила стоя дълго в тъмното антре. Сълзите се стичаха, стичаха и попиваха в яката на мекото ѝ поло.

Не получи вест от Камен. Никога. Все едно, че не го беше срещнала. Не беше влизал в живота ѝ, в стаята, на балкона. Не бяха стояли заедно до простора. Нейният удобен нисък простор.

Мъничък като за Мънички.

Люба Александрова (род. 1942) е завършила химическия факултет на СУ „Климент Охридски“. Специализира в областта на приложната екология. Публикувала е в сп. „Пламък“, „Жената днес“, „Отечество“. Авторка е на стихосбирките „Безоброчно“, „Камъче в обувката“, „Холограма“, „Това, което е“, „Случва се“. Носителка на наградата „Народни будители“ за 2010 г.

Изобретяване на травматична памет: Батак 2007

Автор: Евгения Иванова

В прочутата си реч „Какво е нацията„Ренан вдъхновено постулира, че „страданието обединява по-здраво от радостта. Като национален спомен поражението струва повече от победата, защото вменява в дълг, подбужда към съвместни усилия.“[1107]

В смисъла на Ренан, всеки национализъм би трябвало да се захранва в по-голяма степен от спомена за травмата, отколкото от спомена за подвига.

Именно по този начин тълкуват балканските национализми (полагайки ги най-често в единствено число – „балкански национализъм“) немалко от западните изследователи на проблема. Национализмът (в балканския и дори в „източния“ му вариант)[1108] е мислен преди всичко като негативистичен, компенсиращ, не-налагащ ценности, а бранещ своите – значи дефанзивен, поради което готов на всичко, включително на жестокост.

Матрицата, която се разполага върху всички балкански национализми, е сръбската версия – образец на травматична памет с честването на поражението (Косово поле, 1389) като национален празник и приемането на датата – 15/28 юни – Видовден като Съдния ден. Днешният сръбски национализъм (особено по отношение на Косово) се мисли като резултат от паметта.

Този текст представлява опит за идентифициране на българска травматична памет, евентуално пораждаща български негативистичен, компенсиращ, не-налагащ ценности – дефанзивен национализъм, готов на всичко, включително на жестокост.

Най-саморазбиращото се място за търсене на българска травматична памет изглежда Батак – трагичният апотеоз на единствената, като че ли, българска проба в създаване на Голям национален разказ – Априлското въстание. Ако български Видовден би бил изобщо възможен, той би трябвало да се чества на 4/17 май – последния ден от баташкото клане.

Датата обаче, припозната на национално ниво като Ден на Априлското въстание, не е 4/17 май, а 20 април, когато то преждевременно избухва в Копривщица. Затова (доста по-късно) е наречено Априлско, а не Майско. Копривщица, Панагюрище, Оборище, въобще – Средногорието, а не Батак са основните топоси, когато се мисли въстанието. Там са организирани – във всички режими – националните чествания. Честванията в Батак имат по-скоро локално значение. Вероятно, защото първата пушка и началното опиянение изглеждат по-героически от клането… Вероятно, защото в българската проба за Голям национален разказ е търсена героическата, а не мъченическата идентификация.

Преди да започна същинското си изложение, бих искала да направя уговорката, че няма да изследвам какво се е случило в Батак през май 1876, а как то се помни в разказите, сътворявани през различни периоди, от различни елити, в различни политически конюнктури.

Ще разположа разказите за въстанието и клането в Батак в три проявления на памет: героическа, жертвена, мъченическа.

Предпочитанията към помнене на героиката биха очертали, вероятно, един „спокоен“, уверен в себе си и в съхранените си ценности национализъм, който не се нуждае от реванш и отмъщение.

Предпочитанията към помнене на жертвеността биха очертали национализъм на „тревожност“, потиснатост и неудовлетворение – все още обаче непристъпил към категорична мобилизация около „вика на неотмъстената кръв“. Това би бил неуверен национализъм, разколебан между запълването на героическите липси и канонизирането на жертвите.

Степента, в която канонизирането вземе превес над компенсаторната героичност, ще бъде, мисля, степента на уплътняване на дефанзивния национализъм – втвърдяването на националистическата мобилизация около мъченическите мощи, поруганите ценности, похитеното „свое“.

Ако комплексът за виктимизация предизвиква преди всичко усещане за позор, мартирологът настоява върху травмата и я задейства като оръжие за възмездие. Мъченическите нагласи най-категорично изпитват потребност от враг и изобретяват враг – обект, натоварен да консумира травматичните енергии и да ги превърне в позитивно успокоение.

Бих искала, освен това, да диференцирам два типа жертвеност, изразени, може би, най-точно в английските думи „victim“ (пасивен обект на насилие) и „sacrifice“ (съзнателно направен избор).[1109]

В българския език двете понятия, аналогични на „victim“ и „sacrifice“, не са обозначени с две толкова различни думи, но са диференцирани чрез една представка: понятието „жертва“ изразява „пасивния обект на насилие“, за когото е отредена по-скоро забравата, а „активното, самоопределящо залагане на собствения живот“ се определя като „саможертва“. Ресурс за изобретяване на „мъченичество“ е именно саможертвата, паметта за която е травматична. Именно мъченическата памет оперира с травмата като с оръжие за възмездие.

По-нататък – разполагайки разказите по скалата героизъм/жертвеност/мъченичество – ще се опитам да разбера дали е възможно българския опит за Голям национален разказ да бъде конструиран като мъченически.

1. Запаметяване на героическото

Единственият съвременен разказ, който нарича събитията в Батак „българската революция“ е „Важен рапорт“ на правителствената следствена комисия:

„Баташкото въстание затворило пътя за Солун и доспатския главен път и всяло страх в мюсюлманските села. При това батачани показали извънредна смелост.“ Убити били 130 башибозуци.[1110]

Властта, естествено, имала интерес да преувеличи размера на въстанието, за да се оправдае за многобройните жертви. Обратно – и чуждестранните доклади, и онези, писани от българи, се стремели да го омаловажат, за да формират възгледа, че турските зверства са извършени над мирно население, а не над бунтовници, заплашващи държавата.

Така, руският императорски вицеконсул в Пловдив Найден Геров пише още през май:

„… всички битки, които турците имаха досега, бяха не с истински въстаници, а с мирни жители, които те приемаха за бунтовници нарочно, за да ги избият и които трябваше да се бият, тъй като и без това щяха да бъдат избити.“

Чуждестранните доклади и дописки, написани след клането, също омаловажават „българската революция“ и фокусират вниманието преди всичко върху жертвите на турските зверства.

„Един слаб опит“ нарича въстанието дори МакГахан, като визира при това други села, а на батачани отрича каквото и да било юначество. Те, според него, дори не се съпротивлявали, камо ли да убият един-единствен турчин…[1111]

Очевидно трудно е да се повярва и на двете версии: българската и международната, омаловажаващи бунта, за да предизвикат световното съжаление над невинните жертви, и правителствената – преувеличаваща размерите му, за да извини собствените си действия.

Не съм сигурна, че трябва да се доверим изцяло и на Ангел Горанов – Бойчо (син на водача на въстаниците Петър Горанов, избягал преди клането), който – в обяснимото си желание да оправдае бягството на водачите – описал състоянието на останалите като „предсмъртна каталепсия“…[1112]

Все пак, не е невъзможно да се допусне известно психологическо правдоподобие в обяснението му за това поведение:

„Вижда се, че всичката история на приготовленията и на самото въстание, всички по-напрежни въодушевления и възторзи не са били друго, освен минутно робско увлечение. У батачани отсъстваше оная интелектуална зрелост, която дава на действията характер на обмислено и неотклонно, самоотвержено стремление към зададената цел. Мечтите и илюзиите не се посрещнаха с действителността и надеждите се заместиха с отчаяние – пасивно, мъртвешко.“[1113]

Усещане за стадно покорство пред смъртта внушава и Захари Стоянов[1114], а Вазов говори за „тъпо и сънливо хладнокръвие, което би било сюблимен героизъм, ако да не извираше из паниката“.[1115]

Доминиращият дискурс „Батак“ – непосредствено след клането и в следващите десетилетия – не съдържа никакво юначество. Най-задълбоченият историк на въстанието (именно той нарекъл го „Априлско“ и така произвел го в национално – вместо дотогавашните „Панагюрско“, „Клисурско“ и пр.) Димитър Страшимиров брилянтно синтезира не-героичните интерпретации:

„Ако геройството се заключава само в способността ти да се подложиш под секира, няма геройство по-голямо от това на батачани.“[1116]

(Страшимиров 1996:406)

„Жертвеният“ дискурс е водещ до настъпването на комунизма, когато оптиката решително се променя.

Всеобщата героическа комунистическа риторика, описваща, разбира се, преди всичко „борбата против капитализма и фашизма“, няма как да подмине и Априлското въстание. Дори Батак, мислен досега повече като клане, отколкото като бунт, трябва да получи своите борци за свобода.

Специалистите-методици критикуват учебниците, че не изтъкват достатъчно подвига на въстаниците. Така, през 1961 статия със заглавие „Героизмът на априлци – пример за патриотично възпитание“, коментира учебника по история за ХІ клас, в който „се говори повече за зверствата на турците и жертвите на въстанието, отколкото за подвига на народа ни“.[1117]

През 70-те години, когато помпозно се чества 100-годишнината от въстанието и заради нея е преустроен целия градски център, е „изкован“ крилатия лозунг, обединяващ героите-въстаници с героите-партизани: „Две епохи – един идеал – свободата!“

„Повече се настояваше на героизма – споделя уредник[1118] в музея. – Когато идваха високопоставени личности, ни казваха да говорим повече за героизма.“

Батак, наистина, няма своя Кочо, който да го издигне до славата на Картаген, Спарта, Сарагоса, но има достойни борци, чийто подвиг трябва да се възпее.

Така – от олтар на нацията – Батак започва да се интерпретира като един от най-важните центрове на въстанието, а пасивните жертви, изпаднали в „предсмъртна каталепсия“, да се представят като активни борци за свобода.

Един от най-подходящите за героизиране персонажи е селският старейшина, кметувал около 30 години, Трендафил Керелов, когото – по заповед на Ахмед ага – башибозуците насекли къс по къс, наболи го на ръжен и го опекли жив. Преди да го опекат, той казал на децата, доведени на Петрово бърдо да ги колят: „Чада мои! Свободата и правдата се раждат чрез мъки и страдания. Смъртта за свободата и отечеството е свято причастие. Няма страшна смърт. Страшно е робството.“[1119]

Заветът е изписан върху новия паметник на героя, издигнат по случай 130-годишнината от въстанието през 2006. На предишния паметник (впоследствие – откраднат) от 1976 заветът липсва. Това личи от снимка, предоставена ми от правнука Страхил Керелов, който лично настоявал последните думи на героя да бъдат увековечени. Заветът, освен това, е съобщен в книга със симптоматичното заглавие „Батак глава не скланя“ от друг правнук – Трендафил Керелов, брат на моя информатор. Други симптоматични заглавия са „Непокорният Батак“ (1961), „Епопеята Батак“ (1980) и т. н.

Последните думи на героя, представени като родово предание, не са съобщен никъде другаде, освен в спомените на правнуците.

Отсъствието на памет за завета може да има много обяснения. Най-очевидното е късното му изобретяване – не може да се помни нещо, което доскоро не е било. Проблем на бъдещи изследвания ще бъде дали – след увековечаването му върху паметника – той ще се вгради – ако не в националната – то в колективната памет поне на батачани.

Така или иначе, в родовата памет на Керелови, Трендафил е обозначен като герой, а не като мъченик. Героическата му саможертва е повече „героическа“, отколкото „саможертва“.

2. Запаметяване на жертвеното

Въпреки опитите за героизация на въстанието, най-проблематични именно в случая „Батак“, в общото внушение доминира трагедията, основана, разбира се, върху броя на жертвите.

За моята тема, която изследва разказите за събитието, а не самото него, броят на жертвите е неважен, освен като избор на памет. В този смисъл е твърде симптоматично, че се „помнят“ (включително – от популярната историография) цифрите на Скайлър и МакГахан, обозначили жертвите между 5 и 8 хиляди, а се „забравят“ цифрите на Кларк, Дюпои, Беринг и Церетелев, които ги определят между 1700 и 2000.

Така или иначе, в дискурса за Батак – непосредствено след клането – доминира жертвеното. Това внушение продължава да бъде водещо и след освобождението – както в първите учебници (още през 1881), така и в литературата. Разбира се, емблематичният разказ от този първи период е Вазовото стихотворение „Възпоминания от Батак“ („От Батак съм, чичо…“), което оперира с най-сигурния ресурс за произвеждане на трагизъм – разказ на дете:

„А кака и леля и други жени

Мъчиха ги два дни, та па ги затриха.

Още слушам, чичо, как пискат они!

И детенца много на маждрак[1120] забиха.“[1121]

Избиването на деца – съвсем неслучайно – е опитващо положено в началото на мартирологията. Проблемът с детското мъченичество обаче е сложен. Паметта на четиринадесетте хиляди йерусалимски младенци, избити от Ирод, когато се родил Иисус, се чества, наистина, на 29 декември, но – от друга страна – първото правило за извършване на канонизация е наличие на възраст, в която може да се различава добро от зло – т. е. когато жертвата може да бъде съзнателно избрана. Тъй като невинните младенци не са способни на саможертва (да не говорим и за това, че не са имали време да приемат Светото кръщение), въпросът с тяхното канонизиране е най-малкото двусмислен.[1122]

Колективната памет, за която не би трябвало да е задължително съобразяването с църковния канон, също не полага децата в реда на мъчениците – те остават жертви („victims“) – толкова потресаващи, че е по-добре да бъдат забравени…

В традиционната култура – освен ритуализиране на жестокостта – набучването на деца (често пъти – още неродени) е символ на окончателното, безапелационно и непоколебимо изтребление на рода. Род, който ще бъде забравен… Вазов би могъл да използва този ключ и да постигне чрез него алегория за изтребването и забравянето на цял народ, но не го е направил. Оживялото дете, което разказва за Батак, е антитеза на цялостното изтребление – разказът му е покъртителен, но не е травматичен.

Още в този начален етап от българското разказване за Батак жертвата е вече норма, но интерпретациите са все още необработени в посока мъченичество, т. е. липсва сакрализиращо действие, което – ако не да канонизира жертвите – поне да им придаде някакъв символен смисъл. Все още не са натиснати лостовете, превръщащи жертвата в мъченик и травмата в национален символен капитал.

Липсва и „заветът“ на Трендафил Керелов за робството, по-страшно от смърт…

Извънредно симптоматични са употребите на въстанието по време на неговата десетгодишнина (1886), която съвпада с частичните избори за попълване състава на парламента с депутати от досегашната Източна Румелия, т. е. „Тракия“. Предизборната агитация на групата около Захари Стоянов (либералите Д. Петков и Д. Ризов) задължително обвързва „Тракия“ с въстанието. То дори е наречено „Тракийско“, което изглежда, може би, по-убедително от „Средногорско“ или „Панагюрско“… По това време „жертвената топонимия“ – „Батак, Перущица“ – вече се е превърнала в част от българската политическа традиция.[1123]

„От Батак съм, чичо“, в известен смисъл, се включва в тази традиция. Докато Тракия все още е османска, тракиецът Вазов ще натиска лостовете на „жертвената топонимия“, ще предизвиква съчувствие и дори опит за националистическа мобилизация – в името на Съединението. Може би след това пък именно случилото се Съединение, осъщественият идеал ще предизвика разликата между експресивната ритуализирана жестокост от ранното стихотворение и колебаещата се съзерцателност на по-късния пътепис.

Така или иначе – след Съединението – „жертвената топонимия“ вече не е водещата в честването на въстанието. Годишнината е отбелязана тържествено на 20 април в Средногорието (Копривщица, Панагюрище, Оборище[1124]), т. е. предпочетени са юнаците, а не жертвите. Именно по време на тържествата през 1886 е направено предложението 20 април да се превърне в най-големия български политически празник.[1125]

Очевидно е, че през 1886 Батак (заедно с Перущица) се обозначава като жертвен топос, но идентификацията „Батак“ не се избира като национална.

Един следващ етап на българското разказване за Батак бележи 1892, когато се появяват спомените на Ангел Горанов „Въстанието и клането в Батак“, третият том на „Записките“, в който са включени родопските селища, и пътеписът на Вазов „В недрата на Родопите“. И трите разказа правят опит да преодолеят досегашните внушения за („просто“) жертвеност и постепенно (но не еднозначно) да преминат към „високия“ регистър на сакрализиращата патетика, т. е. опитват се да придадат на „просто жертвите“ статус на мъченици.

Съчинението на Бойчо, впрочем, би трябвало да се разглежда като междинно – пребиваващо едновременно в „ниския“ регистър на „просто жертвите“ и във „високия“ – на мъчениците…

Колебанието между битовото внушение за кланица и изчистената екзалтация на „небесното царство“ може да се проследи навсякъде:

„Около дръвника се образували високи грамадни купове от човешки глави на една страна и човешки тела – на друга. Телата, прошарени с кървави бразди, давали на мястото изглед на човешка салхана[1126] с натрупано човешко месо… Главите, нахвърляни една въз друга, окървавени, стояли всички с отворени очи, като че били обърнати еднъж за всякога към небесата, към престола на всевишния с молитвено ходатайство за себе си, за своите и за другите си еднокръвни братя!“ [1127] (к. м.-Е. И.)

У Захари също може да се идентифицира известна „междинност“ – колебание между „ниския“ и „високия“ регистър – както и някои мотиви, заимствани от фолклора:

„Тристата мъченици били довършени тоя ден до крак на дървения мост пред училището по начин твърде варварски, като последно отмъщение. Най-напред им се отрязвали ръцете, ушите, носовете, раменете, а после са ги добивали.“[1128]

Независимо от единичните детайли в „ниския“ регистър, разказът на Захари – в много по-голяма степен от този на Бойчо – има извисяваща, сакрализираща функция. В много по-голяма степен той прозвучава като „гласът на пантеона – глас, който не се нуждае от отсамност и рационалност“.[1129] Самото тържествено встъпление е достатъчно показателно:

„На колене, любезни читатели, долу шапките!“

Батак е „жертвеник за нашата свобода, гдето е изляна кръвта на хиляди мъченици, светии… В основата на българския престол, на българската (к. м. – Е. И.) свобода най-първо място ще да заемат не костите на безчувствения богаташ, не мощите на светия владика и пр., но крехките черепи на твоите едногодишни пеленачета.“[1130]

Апотеозът на Захари превръща Батак в национален символ. Това вече не е кланица, а олтарът на нацията. Апотеозът на Захари е санкцията, придала на безименните жертви статуса на мъченици и светии.

От апотеоза на Захари сакралността в точния смисъл на думата, всъщност, отсъства – саможертвата на баташките мъченици не е принесена в името на Бога, а в името на отечеството.

„Една българска (к. м.-Е. И.) Голгота“ – казва и Вазов през 1892. Не интимното, домашното „От Батак съм, чичо…“ с камерната съдба на „кака и леля“, а „нашето Мисолонги, ако не по героизма, то по ужасите на клането си…“[1131]

Има нещо смущаващо, все пак, във Вазовия разказ, издържан – за разлика от останалите, за разлика от собственото му стихотворение отпреди десет години – изцяло във „високия“ регистър: определението „една“. Значи Батак не е единствената българска Голгота, апотеозът на мъченическата нация, а само „една“ от Голготите…

„Обяснението“ на Вазов за това светотатствено твърдение е изненадващо прагматично и делнично:

„Батак е страшен в 1876. На 1877 той не поразява вече толкова, той не е сам, той има вече подобострастници: има вече Стара Загора, има вече Сопот, има вече Калофер, има вече Карлово. Истина е, че там рядко башибозуците набучваха на ножове децата, но човешките салхани и там бяха ужасни и кървави, но пожарите не изпепелиха по-малко тия градове, далеко стоящи по богатство, индустрия и развитие от Батак.“[1132]

Очевидно е, че набучването на младенците върху копията (щиковете, ножовете, сабите) е устойчив образ, чрез който се търси върховния израз на жестокостта („Дете в майка проплака“), символа на всенародното изтребление, края на общността. Местата, в които няма набучени на копия деца (или това се случва „рядко“), са, все пак, по-малко страшни – въпреки „човешките салхани“…

В същото време, самото йерархизиране на жестокостта чрез иначе най-ритуалната ѝ проява снема напрежението, като лишава олтара от сюблимност…

По-нататък Вазовите разсъждения отново стават потресаващо прагматични:

„Великото превъзходство на Батак състои не в големината на жертвите му, а в неговото историческо значение: неговата жертва предизвика войната за освобождението, жертвата на другите остана безполезна. И ето защо само Батак запазва правото най-силно да поразява нашите души с името си и да има обаянието на нещо като българска Голгота…“[1133]

„Една“, „нещо като“… Вазов, като че ли, не е напълно сигурен в правомерността на сакрализацията. Като че ли експресията на разказа му е много по-завладяваща при „кака и леля“, отколкото при „Мисолонги и Голгота“. Във „В недрата на Родопите“ той всъщност не разказва, а съзерцава, констатира, преценява дали да даде сакрализираща санкция на сюблимния български жертвеник, или да подреди Батак като един от многото… Най-ясен израз на очевидното му колебание е жанрово неуместното (за „високия“ регистър) обяснение за „полезността“ на Батак и „безполезността“ на останалите.

Вазовото колебание прави „българската Голгота“ неубедителна. Много по-експресивна и завладяваща е ритуализираната фолклорна жестокост, отколкото имитацията на Христос. Въпреки християнската символика, олтарът (доколкото олтар изобщо е привидян от Вазов в баташката жертвеност) не е олтарът на Бога, а олтарът на отечеството.

В тази, следваща вълна разкази – в много по-голяма степен, отколкото първите, издаващи сакрализираща санкция на баташките жертви – също липсва завет на Трендафил Керелов.

„Него положили, като Васил Петлешков в Брацигово, между два запалени от слама огньове, гдето българският мъченик издъхнал, опечен като скумрия“ – пише Захари Стоянов.[1134]

Отново, както при Вазов, баташкият мъченик не е единствен. При това, бил „опечен като скумрия“ – сравнение, абсолютно немислимо и в най-долнокачествения мартиролог.[1135]

И така – преображението на жертвите от кланицата в небесни мъченици е колебливо, проблематично, не-нормативирано в повечето разкази. Единични са изблиците като апотеоза на Захари за „жертвеника на нашата свобода“ и дори „нещото като Голгота“ на Вазов. Разказите за клането са, разбира се, фокусирани преди всичко върху жертвеността, а не върху героизма, но жертвите не са осмислени (или са осмислени твърде плахо и несигурно) като национален мартиролог.

3. Запаметяване на мъченическото

Разказите, които „идеолозите на нацията“[1136] Вазов и Захари посвещават на Батак, съдържат и своеобразни „обяснения“ за дефицита на мъченичество в „жертвеника на свободата“.

Малко след като е провъзгласил Батак за „нещо като българска Голгота“, Вазов заключава:

„Вечното съзерцание на дрипите, на развалините, на неизлечимите язви, чужди и свои, не смирява, а раздражава духа.“[1137]

Изглежда, прогласеният като романтик поет съвсем прагматично си е давал сметка, че втренчването в трагедията и в жертвите неминуемо води до жажда за възмездие, до Видовден като Съдния ден. Все в духа на предишните си разсъждения за ползата от Батак, той изпраща посланието за необходимостта жертвеникът да бъде свален от сцената. Той вече е изиграл своята роля – провокирал е освобождението.

„България от 1876 година не беше вече интересантна през 1877…“[1138]

А през 1992, когато Драган Манчов му изпраща книгата на Бойчо („на корица с радостен яснозелен цвят, неприятен и несъответствен на онова, което съдържаше книгата“), Вазов няма кураж да я прочете.

„Никой няма кураж да чете за Батак!“ – възкликва, когато издателят се оплаква, че за три месеца е продал само 7 книги…[1139]

Може би всички искат да забравят Батак?

Батак – внушава, все пак, Вазов – няма да бъде забравен. Той ще остане светиня за поклонение, но няма да се фиксира като най-важното място на памет за българите, за да не се „раздражава“ прекалено много духа им…

Срамежливият прагматизъм на Вазов, кулминирал в колебливото „нещо като Голгота“, зазвучава с безапелационна категоричност у Захари, който не противопоставя на „раздражението“ християнско „смирение“, а – напротив – откровено се подиграва на християнските позиви към „небесното царство“:

„Нямали сме още и от оня род литература, наречена фанатическа… поддържана от духовенството и от правителството, в която се е проповядвало, че който падне на бойното поле за царя, за бога и Христова вяра, душата му отива право в рая. Най-после, нямали сме и такива свещеници, които да проповядват и уверяват, где седнат и станат, съвсем безнаказано, че отмъщението е свято, всеки е длъжен да се пожертва доброволно за небесния и земния цар. Нищо подобно е нямало измежду нашия народ.“[1140]

Това е казано именно в частта от „Записките“, посветена на Батак. Значи – внушава (заедно с Вазов) и Захари – Баташкото клане няма да стане българския мартиролог, който ще проповядва „свято отмъщение“.

По времето на комунизма, както видяхме, мартирологията е изцяло изместена от героиката.

След 1989 част от „изобретателите на традиция“ продължават да следват комунистическата тенденция: героизъм на всяка цена. Това е особено видимо на локално ниво: и в днешните (от 2005) брошури на музея в Батак се говори преди всичко за „героичната съпротива“, за „героична история“, за „паметник на героизма“…[1141]

Съвсем естествено е – в условията на раждащ се плурализъм – да се прояви и обратната тенденция. В желанието да се оттласнат от комунистическата героическа патетика други „изобретатели на традиция“[1142] избират за своите интерпретации друга патетика – мъченическата.

Този тип интерпретации някак твърде чувствително се сгъстяват около 130-годишнината на въстанието през 2006.

130-годишнината, като че ли, отприщва стаявани (поне липсва ясната им артикулация в публичното пространство) до този момент мъченически интепретации. В тях се намесва и пасивната, вгледана иначе исихастично в самата себе си, Българска православна църква. В Календара ѝ за 2006 – по случай 17 май – се говори за „мъченически мощи“, „мъченишка кръв“, за „свидните наши новомъченици от Батак“. 2006 е обявена за „година на баташките новомъченици“…

Баташките новомъченици обаче са изпреварващо канонизирани от Старостилната църква на 16-17 май 2006 с импозантна прослава.

Преди това житиеписецът им инок Евтимий ги е приближил до Христа не само чрез жертвената им земна гибел, но – преди всичко – чрез изобретяването на небесен избор.

Баташките жертви, според Евтимий, можели да се потурчат, но те избрали смъртта за вярата пред възможността „да изгубят душите си“. Така те постигнали „победа над земното и плътското чрез понасянето на страдания в името Христово“. Евтимий дори съзира в доброволното предаване на оръжието „Божия милост… иначе те щяха да умрат като въстаници с оръжие в ръка, а сега тяхната участ била на Христови агънца, обречени на заколение, предадени в ръцете на враговете на Христовата вяра“.

В резултат от саможертвата, „смирените кости победиха челичения ятаган“, а потомците – всички истински вярващи – са пропити от „любов към небесна България…“[1143]

С призива – „да станем жители на нашето вековечно небесно Отечество“ – завършва и Похвалното слово на Триадицкия епископ (именуван „патриарх“) Фотий при прославата на новомъчениците.[1144]

Така, „предсмъртната каталепсия“ у Бойчо[1145], стадното покорство у Захари, „тъпото и сънливо хладнокръвие“ у Вазов са изобретени като небесен избор. Жертвите са изобретени като мъченици. Изобретена е травматична памет.

Канонизирането на жертвите от Батак разкрива една съвършено нова парадигма, очертана в две направления:

– Мъченическите интерпретации започват да доминират не само над героическите, но и над жертвените;

– Доминацията придобива все повече национални измерения.

Разбира се, канонизирането от Старостилната църква не означава национална памет. В секуларизираното ни съвремие (макар и да наблюдаваме отчетлива тенденция за ре-витализиране на интереса към религията), сакрализиращата санкция дори на официалната църква не би произвела непременно национална памет. Съществуват обаче и други знаци за изместване на колективни нагласи към мъченическа рецепция на жертвите от Батак – все от 2006, все свързани със 130-годишнината.

Самата годишнина, разбира се, не би могла да бъде причина за тази смяна на парадигмата. Очевидно, тя става повод за открояване на вече формирани настроения, имащи своите основания в някакви промени на социалната и политическата конюнктура.

По повод 120-годишнината, освен традиционните тържества в Копривщица и Панагюрище, се случват няколко научни сесии и е издаден труда на Димитър Страшимиров. В самия Батак е издаден юбилеен вестник, литургията е отслужена от патриарх Максим и е проведена традиционната заря.

130-годишнината е отбелязана не само от Българската старостилна православна църква и от опитващите жестове на официалния клир, но и от президент, парламент, правителство, три министерства, Военния клуб в София. Националното измерение става все по-отчетливо.[1146]

Министерството на културата инициира Национален комитет[1147] за честването на годишнината – под патронажа на президента Георги Първанов. Самият министър Стефан Данаилов е председател на Организационния комитет за подготовката на тържествата. Прието е Постановление на Министерския съвет за субсидиране на инициативите.

В Батак е издигнат нов храм-паметник с позлатено кубе, построен (според хората) от руска фирма по идея на вице-президента – батачанин Ангел Марин.

Ще се опитам да откроя няколко причини за такава интензификация – без да претендирам за изчерпателност:

– През 2006 България е „на прага“ на Европейски съюз. Все повече стават задължителните клаузи за отказ от едно или друго „свое“: като се започне от АЕЦ „Козлодуй“ и се стигне до шкембе-чорбата… Заплахата от изгубване на идентичността[1148] стои (тя пък) „на прага“ на съзнанието, готова всеки миг да го взриви отвътре. В старанието си да не допусне заплахата „вътре“, българското съзнание се мята между „гражданин на света“ и „господин никой“, като втората идентичност все повече надделява. Значи – заплахата е допусната. За заплашеното съзнание стават все по-необходими лостовете на националната гордост, намирани – почти без изключения – в историята. Така, Априлското въстание става важен разпознавателен белег за все по-разпиляващата се идентичност.

– „Турската партия“ ДПС се инкорпорира все повече във властта. „Отново пъшкаме под турско робство…“ Така, Априлското въстание става символът на българското мъченичество, впивайки в разпиляващата се идентичност стоновете на хилядите жертви и кръвта на младенците, жадуваща мъст.

– Страхът от загуба на идентичността и „новото турско робство“, съпътствани, разбира се, от перманентния рефрен на социалното недоволство, са хранителната среда за активизирането на национализма, чийто главен изразител е „Атака“, но за чиято печеливша риторика се състезават и други. Традиционно националистическата ВМРО и все още неразпозналата доминантите си ГЕРБ са само два от немалобройните примери.

Именно в тази ситуация се случи „скандалът Батак“ – четири месеца след приемането ни в „Европа“ и по-малко от месец преди първите европейски избори.

Той беше разразен в навечерието на невзрачната 131-годишнина от въстанието, която – поради него – се превърна в апотеоз на българското мъченичество.

Честването на годишнината, впрочем, беше предвидено да протече, както обикновено – с двудневни тържества в Копривщица, където най-важната фигура щеше да бъде председателят на общинския съвет, и тържествен митинг-заря в Клисура, уважен от вице-президента (иначе роден в Батак) Ангел Марин.[1149]

Благодарение на скандала, баташкото клане беше обявено за „български холокост“.[1150] Внесен беше (от „Атака“) проектозакон, според който: „Проповядването на друга антидемократична идеология, която поставя под съмнение или се опитва да опровергае по какъвто и да е начин геноцида над българите в исторически обитаваните от тях земи, да бъде санкционирано с лишаване от свобода от 1 до 5 години или глоба от 5000 до 50000 лева.“[1151]

Иконата на баташките новомъченици, нарисувана от две калифорнийски монахини, вдъхнови депутата Светослав Спасов (тогава от НДСВ, сега от БНД) да предложи канонизирането им от Българската православна църква. Депутатът (председател на парламентарната комисия за младежта и спорта) внесе предложение в Светия синод за стартиране на процедурата, а Синодът разпореди да се съберат свидетелства за мъченичеството им и да се подготви житие. Натовариха Пловдивския митрополит Николай да направи анализ на възможностите.

Благодарение на скандала и преекспонирането на клането като българска Голгота, масирано участие в което взеха не само медиите, но и цялата държавна власт, центърът на тържествата се премести от Копривщица в Батак, където – на 17 май – самият президент изнесе „открит урок по история“.

В скандала „Батак“ с категорична отчетливост се открои един относително нов за българското общество консенсус: елити и „народ“ се обединиха около национализирането на травматизма. Батак беше привидян и като „източник на национално самочувствие“.[1152] За известно време изглеждаше, че 17 май ще се обозначи като българския Видовден.

Всяко споменаване на темата „Батак“ – след президентския „открит урок“ от 17 май 2007 – възпаляваше травматичното „самочувствие“, но възбуждаше все по-камерни реакции. Медиите, които през април-май 2007 „със залпа на артилерийските оръдия… пометоха тези фалшификатори на българската история“[1153], ставаха все по-малко ентусиазирани в изобретяването на травматична памет.

Интересно би било да се проследи дали – оттук нататък – невзрачната 131-годишнина и скандалът „Батак“ ще очертаят нова посока на българската национална идентификация – към все повече травматизъм. И към все повече ресурс за националистическа мобилизация, съответно. Или предпочитаната българска памет ще си остане героичната? И Априлското въстание ще продължи да се чества през април, вместо през май…

В началото отбелязах, че единствената заявка за Голям български национален разказ са, като че ли, „национално-освободителните борби“, чийто апотеоз е именно Априлското въстание. Именно то е, което ще измие „срама от челото“, ще трасира собствено българската „следа“ в изглеждащото подарено освобождение, ще произвежда успокояваща национална идентификация с произвеждането на подвиг.

Проследените дотук разкази обаче не създават норма. Колебанията между „геройство и срам“, неуверените опити за изобретяване на мъченичество, преките зависимости от политическите конюнктури пречат за сглобяването на единен Голям разказ. Дори „идеолозите на нацията“ Вазов и Захари, в самото „национално време“ (ХІХ век) не успяват да произведат Големия национален разказ за „вечната българска година“[1154] – 1876…

(Видяхме у Вазов как експресивното внушение на ритуализираната жестокост с набучените на кол младенци в „От Батак съм, чичо“, писано преди Съединението, преминава в спокойна съзерцателност и дори в нежелание да се помни Батак в „Една българска Голгота“ – след него.)

Времената и политическите конюнктури създават свои разкази, всеки от които се стреми да наложи себе си като Голям национален, като История.

„Ненужното многогласие на взаимоотричащите се истории на бунта – казва Инна Пелева в книгата си за Вазов – заглъхва, за да се замести от ясния единствен звук на разказа, който е необходим на националната идеология, на онзи свързан обяснителен текст, в който са се договорили да вярват безпрекословно група от хора, организирали всичко в живеенето-си-чрез-словото така, че във всяко следващо поколение у максимален брой индивиди непокътната да се възпроизвежда убедеността в истинността на същата дискурсивна структура.“[1155]

Не съм сигурна дали скандалът „Батак“ от 2007 – временният консенсус на елити и „народ“ около национализирането на травматизма – би могъл да се интерпретира като произвеждане на „онзи свързан обяснителен текст“…

Дори да приемем, че някаква „група хора“, в чийто център би трябвало да се е самоположил президентът-историк Първанов, са се „договорили“ да изобретят българска травматична памет, с която да запълнят други дефицити и/или да я употребят като ресурс за националистическа мобилизация, трябва да признаем, че ще се сблъскат с поне две затруднения:

– Липсата на ясно артикулирана мъченическа идентификация в периода на националнообразуващите процеси и поради това – твърде смътно обозначаване на травматична традиция;

– Липсата на ясно артикулирана заплаха за националната идентичност (и дори – цялост), както в случая с Косово.

Активирането на някакви почвенически рефлекси, евентуално възбудени от статуса на „бедни роднини“ в Европейския съюз, едва ли би могло да обхване достатъчно големи масиви от обществото, макар че именно скандалът „Батак“ показа известен ресурс за развитие в такава посока.

Освен това, в постмодерното време на мултиплициращи се, разбягващи се памети е много трудно – дори на най-високо държавно ниво – да бъде изобретена една-единствена централизираща памет, един-единствен Голям разказ, една-единствена История.

Дори Историята на Френската революция (казва Нора), буквално сакрализирана в Големия национален разказ, се разпада на множество истории, които имат все по-светски, дори „частен“ характер. Традиционният модел, предполагащ „една безлична и утвърждаваща върховна власт – Франция, Републиката, Нацията“, държавата, предполагащ „една хомогенна история – епическа, борческа, ясно ориентирана“, е останал в миналото. Единствената памет – „епическа и борческа“ – за революцията сега отстъпва място и за паметта на жертвите – без, разбира се, да я произвежда в нова единствена памет.

Във все по-“разпръскващата“ се френска история нахлуват локалните памети, „локалното настоява да бъде вписано в регистъра на националното“ – без да обема целия този регистър и да се превръща в ново национално – доколкото ново национално по-скоро липсва.[1156]

Възможно е – оттук нататък – и официалната Църква да канонизира новомъчениците.

Възможно е дори мястото „Батак“ да измести мястото „Копривщица“ от националното честване на въстанието и то да се привиди като Майско, вместо като Априлско.

Възможно е паметта за Батак да се утвърди постепенно като единствено травматична.

Едва ли е възможно обаче баташкото клане да бъде промислено като национална идентификация, да бъде положено в основите на някакъв нов Голям разказ – доколкото нов Голям разказ е изобщо съмнителен. Едва ли е възможно баташкото клане да се въобрази като български Видовден.

„Балканистичен форум“, 1-2-3, 2009

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (4)

- 21-03-2013|Е. Дин

Някои хора сами си измислят проблеми и след това усърдно ги решават! Браво на доцентката -- тя развенчава и Захари, и Вазов, че и всички вярващи в митове (според нея). А колцина са тия, дето все още вярват на притчата за непорочното зачатие, ама тпх няма кой да ги разубеди … Както би рекъл Златко, дето обича да цитира холивудски лафове: „никой не е съвършен“ …

- 21-03-2013|Историк

Да, наистина. Ето го проблема на проблемите, ето го ГОЛЕМИЯ проблем (за авторката и за пригласящите й):

„един относително нов за българското общество консенсус: елити и „народ“ се обединиха около национализирането на травматизма.“

Трудно поносимо, нали? Възмутително, направо: откъде накъде българите ще намерят НЕЩО, около което да се обединят? Как си позволяват? Как тъй ще се намери в нашата история някакъв такъв един епизод, който „либералите“ да не успеят непременно да използват за основната си цел: „Разделяй – и Владей!“

- 21-03-2013|Метин – re:
Историк писа:

Да, наистина. Ето го проблема на проблемите, ето го ГОЛЕМИЯ проблем (за авторката и за пригласящите й):

„един относително нов за българското общество консенсус: елити и „народ“ се обединиха около национализирането на травматизма.“

Трудно поносимо, нали? Възмутително, направо: откъде накъде българите ще намерят НЕЩО, около което да се обединят? Как си позволяват? Как тъй ще се намери в нашата история някакъв такъв един епизод, който „либералите“ да не успеят непременно да използват за основната си цел: „Разделяй – и Владей!“

неподходящ метод за обединяване.

кого ще обедини, срещу кого?

какъв ще е реазултатът от това обединяване и дали ще ни се хареса накрая?

дали този резултат е онзи, който сме искали в началото?

неподходящите методи за обединяване, обединяват на малка основа и разединяват на голяма.

като сортиране на топки с различен цвят, смесени в една и съща торба.

обединяваме ги на основа „цвят“ и получаваме обединени(разделени) по цвят няколко групи.

но ако ги бяхме обедили според това, че са „топки“, тоест според най-широката основа, щяхме да получим едно цяло.

- 22-03-2013|Е. Дин – отговор на Метин

Метине, драги, Историкът не казва, че обединението е налице. Това, което твърди е, че авторката „вижда“ повод за обединение и това я дразни -- дали само зарад повода или и заради самото обединение -- не е важно. Друг е въпросът къде го видя тя и не е ли само плод на нейното въображение, за което и написах по-горе -- намира си проблем и си го решава. Да е жива и здрава! Най е хубаво, че „песните“ на такива като нея не ще да ги четат, като песните на Вазов-вечния.

Водач на такси

Автор: Красимир Дамянов

През пролетта на съдбоносната хиляда деветстотин и деветдесета започнаха и разкритията по концентрационните лагери в страната. Ти (вуйчо ти беше лежал в Белене), нямам представа, но аз си дадох сметка, че съм виждал три от тях: онова първо лято по Дунава с Лена, когато лодката ни се обърна срещу острова, вече превърнат в обикновен затвор; този край Ловеч, който се виждаше от влака като дете и хората в купето се смълчаваха при вида на затворниците в кариерата; каменоломните край село Черноморец, където през шейсет и втора летувах с майка ми и баща ми. Нямаше вече нищо на мястото тогава, учеше ме да ловя сафрид младият ми перчемлия родител от пристана на кариерата, от която се въргаляляха единствено гранитен прах и останки от каменни блокове, някога премачквали хора.

– Знаеше ли какво е ставало непосредствено до мястото, от което хвърляхме чепаретата? – питах го озлобено в кратките моменти, когато се отбивах по обяд на хиподрума с таксито.

– Не. Но и да знаех, такива бяха времената!

Хиляди бяха като него. А сигурно и милиони, които разсъждаваха така.

Возех пътници в таксито по цял ден, от всички краища на страната, бях започнал да обикалям от провинция на провинция, за да мога да купувам за вкъщи храна, столицата започна да изпитва недостиг, и за свой ужас установявах, че всички, буквално всички разсъждаваха по подобен или още по-абсурден начин. Бях превърнал Вартбурга в нещо като статистическо бюро за проучвания.

– А ти? – обръщах се към майка ми. – Знаеше ли, например, че омразният ти „господин Сокачев“, съседът ни, който години наред те трови с доноси, че като автор на сградата си укрила жилищна площ, имаше ли представа, че като бивш адвокат е лежал една година точно там, край морето, и че е бил вербуван после както повечето лагеристи. Затова бяхте безсилни от блока да направите нещо срещу него, разбра ли? Държавна сигурност е стояла зад гърба му.

– Не, но ми е болно за това което е ставало зад моя. А за него просто ми е жал…

Жал. На някого поне му беше жал!

Сокачев, нейният личен враг беше умрял в ръцете ѝ, на стълбището. Изоставен от всички, сам, бе се грижила за него до последно. Жал ми беше и на мене за нея – разочарована, излъгана от своите. В интерес на истината не очаквах да хвърли партийната си книжка, както стана мода. По-скоро се безпокоях да не тръгне по църкви, по секти, да раздаде дрехите си, имуществото си, мнозина го сториха. Вярата ѝ от една да премине в друга. Станала бе мълчалива, замислена и по-тъжна от преди за разлика от баща ми, който изведнъж тръгна да съставя родословни дърва, да издирва прабългарски корени и да купува по осем вестника.

– Мълчиш. Мога да те разбера. – издевателствах над бедната си майка, вбесен от добротата ѝ. – Едно не мога: как можеш да продължаваш да членуваш в партия, в която членува и Мирчо Спасов! Какво ви свързва, мамо? Само членският внос ли?

5.

Мирчо Спасов, доскорошен заместник министър на Вътрешните работи, беше бил управител на лагера край Ловеч. Беше издавал заповеди, собственоръчно разстрелвал, пребивал и измъчвал хора за времето на своето управление по свидетелствата на десетки, стотици минали през ада.

Беше изверг по всички показатели. Масов убиец.

И нищо. Разговаряше спокойно по телевизията, отричаше мотивирано обвиненията. Базираше се на служебните си задължения, определяни от властващата тогава политика (всъщност никой не му беше представил още обвинения и ако добре се позамислиш – за какво?) Изглеждаше като всеки един от гражданите на възраст, които возя, беше баща на двама сина на възраст колкото мен, солиден, сдържан, та неволно почнах да се вглеждам в пътниците. Какво бяха правили по времето когато съм пътувал с влака покрай Ловеч, горд, че баба ми ме праща сам обратно за София с вкусно варено пиле, увито в „Зора на Комунизма“, местния официоз? Възможно ли беше един единствен човек в държавата да е виновен за всичко, този на върха на пирамидата, спускал заповедите на Мирчо и тържествено снет от поста му само преди месец? Къде беше моралът в тая история? Защо не знаех нищо, абсолютно нищо за престъпленията? Само защото за разлика от теб бях расъл в комунистическо семейство, в което не бе прието да се говори за тези неща или защото всички бяха мълчали?

Всички. И мъчителите, и жертвите. Защо?

Едва ли в Париж се измъчваше с подобни въпроси.

Живееше в друг свят. Не в моя – свят на тържища, гари, сергии, битпазари, цигани и виетнамци, черноборсаджии, чейнчеджии, напълно и в нищо сходен с издателския, в който прекарвах понеделниците и петъците. Но поне имах възможност да наблюдавам, разпитвам и усещам присъствието на толкова много живи, непознати около мен хора. Гъмжило.

Кое е най-шумното място в Париж. Битпазарът на Клиненкур?

Знанието ми на езици ми докара най-неочаквано преимущества пред простаците от бранша. Возех предимно чужди граждани (не най-приятните), поляци, румънци, които с търговския си нюх бяха започнали шеметна търговия с Истанбул, правеха по три курса седмично, натоварени с кожени палта и евтин текстил, и аз и успелите да се вредят в надпреварата (поляците плащаха директно в долари), ги обслужвахме до турската граница и обратно.

Сутрин пердашех направо към летището, хващах първите четирима, без да се пазаря, по обяд стигах границата, прехвърлях поляците на местен водач с открит лист (аз нямах), чаках с часове да прекупя от друг скъпо и прескъпо връщащи се натоварени с шуби черноборсаджии, или поемах обратно празен. Правех още един курс, ако успеех, и към полунощ се стоварвах от вартбурга с отекли крака, разбит, опустошен от псувните с тридесет долара в джоба. „Кур-р-ва мач!“ звучеше в ушите ми на полски, както някога псувните на работниците от Аспарухов Мост, а зад клепачите си виждаха в тъмното автомобилни стопове и долари.

6.

Освен Враждебна другата ми изходна точка на международно такси беше Централна гара. Тук се чувстваше още по осезателно предстоящото велико преселение на народите. Първи, както винаги се спасяваха плъховете: тълпи контрабандисти, спекуланти с денкове, измамници с „тука има, тука нема“, наклякали около кофички от сладолед, румънски цигани – с капи, сетрета, черни поясоци, засукани мустаци и бастуни бяха завладели закритото пространство и павилионите. Тоалетните бяха окупирани от негри, които се бръснеха, подмиваха с шепи на мивките, докато все още имаше кранове по тях, а не просто дървени чепове. Негрите спяха на подпрозоречните плотове увити във вестници. Китайци пристигаха от Китай, виетнамци се завръщаха във Виетнам. Влачеха огромни кашони с лекарства, които изкупваха чрез втори и трети лица. А последната вълна, най-неконтактната, бяха украински и руски момичета, някои невероятно красиви и миловидни, ескортирани от яки, набити здравеняци, някои още доизносващи униформите си от войната в Афганистан.

Къде отиваха, щях да разбера след две години, когато щях да ги срещна по ъглите в индустриалните зони около Мадрид и нощем по Каса дел Кампо, увеселителния парк на града. Но тогава нямах представа, нито как ги пускаха, нито какво им беше коствало изваждането на задграничен паспорт (предполагам, че на афганците с радост им ги връчваха, за да се отърват от тях). Само веднъж присъствах на нещо като разпра между колеги от пиацата на таксита и тях, когато някой от шофьорите подвикна на едно от момичетата, но и това стигаше да разбера за какво точно става въпрос. Руснакът спря, заслони девойката с ръка, обърна се и само погледна двуметровия бабаит с жигулата до мен.

Нищо повече.

И в този поглед, кълна се, имаше всичко, което не бях научил от информационните бюлетини по Радио Лондон и Гласът на Америка за жестокостите извършвани по време на войната в Афганистан! Простакът, от най неприятните, тия които искаха на безпомощни старци повече от пенсията им да ги откарат до дома им, изведнъж млъкна, сведе глава и захвана да лъска усилено мизерната си кола…

На два пъти ме грабиха цигани, веднъж ме оставиха сам насред в гетото си и се разбягаха във всички посоки като хлебарки, без да платят, друг път подслушах в тоалетната как двама поляци, които карах и имахме спор за цената, се уговаряха да ме нападнат, но успях да инсценирам повреда и още на бензиностанцията ги преподадох на друг шофьор. Цените на бензина започнаха да хвърчат, а с парите, с хилядите, които месечно изкарвах вече не можех нищо да си купя. Обръщах ги моментално в долари. Заплахата на провинциите да отцепят бунтовната столица бе влязла в действие. Налагаше се да купувам сирене в Пазарджик, заменях го за кашкавал в Айтос, кашкавала за луканка в Търговище, луканката препродавах на колеги в София, с половината пари купувах пак сирене за в къщи, а другата веднага обръщах в долари. Единствено ме крепеше мисълта за Париж.

Боаси, повтарях си с упование, Боаси Сан Леже!…

Колкото по-наближаваха изборите, толкова по-надълбоко правителството изпокри храните, твърдейки, че нямало, не се произвеждало, виновни са стачките. Вечер, на фарове, виждах на международното шосе как тъмни силуети размахват пити кашкавал, които светеха като жълти луни в мрака, тенекии саламурено сиренев краката им. Откъде се взимаше? Нали софиянци го бяхме оплюскали…

Едно мрачно, навъсено утро, беше осем и пет и вече си пробивах път в блъсканицата към слизащите от международния влак с надежда да зърна някое чуждестранно лице – Do you need a taxi! Таxi, proszę! Taxi, bitte schön – надвиквах се на всички езици, ръгайки се с лакти (бяхме станали много с езиците), някой сложи ръка на рамото ми. Обърнах се – баща ми. Нямаше нужда да чета в погледа му, както в очите на руснака, това, което и сам малко по малко бях започнал да се питам.

„Сине, сине!“ – единствено каза.

Знаеше, че карам такси, но не знаеше какво точно означава.

Из „Студентът по хармония“ – втора част от споменната трилогия на Красимир Дамянов.

Красимир Дамянов е роден на 25 март 1948 година в София. Първата си книга – сборника разкази „Защо няма бог“ – публикува през 1981 г. Работи като редактор в издателство „Български писател“. С втората си книга „Дяволски нокът“ (1985) става член на Съюза на българските писатели. От 1990 живее и пише в Барселона, собственик и уредник на културната асоциация Артхостал. (www. arthostal. com).

Коментари (2)

- 07-03-2013|дълъг пример за (не)книжовен б

„…а два пъти ме грабиха цигани, веднъж ме оставиха сам насред в гетото си и се разбягаха във всички посоки като хлебарки, без да платят, друг път подслушах в тоалетната как двама поляци, които карах и имахме спор за цената, се уговаряха да ме нападнат, но успях да инсценирам повреда и още на бензиностанцията ги преподадох на друг шофьор.“

- 07-03-2013|Гост

Най са ми симпатични писатели, които сами се улавят, че върху листа хартия динамичното равновесие в противопоставяне между назоваване-изразяване се е изкилиферчило в безпредметна дрънканица(малко по-морален съм от кадровите ни членове на бившия СБП, за да не кажа логорея), захвърлят перото и стават значими с това, което не са написали. В този порядък Джамайката, стар ваксаджия и шампион на домашен белот в катуна си, с право няма да плати на такъв таксиметърджия, щото в неговите очи той е „баламуро“ на цигански, сиреч-балък или дебелоглавец, който дори си проси и боя; това е повече от ясно на хора като Джамайката, но е мержелеене като размазан силует в матово стъкло за намахани кандидати за славата, които посягат да пишат, изгарят от желание да се преповдигнат над останалите, но им пречат ръцете. Същите говорят за хуманизъм, но никога няма да седнат на първите редове сред публика, предимно от роми, на боксов мач, за да доловят истинско дуенде в реакциите им по време на двубоите, а тези мургави наши сънародници действително из дъно познават бокса и се възхищават на истинската игра, а не на побоищата на ринга(кьотеците). И тогава, щом като се барат на писатели, нека ми обяснят защо мене ме имат за свой, даже веднъж ми рекоха:“Славе, та ти си по-голям циганин от нас!“, когато „разчетох“ външно сложната игра, иначе опростена стратегия за стигане до победа, на едно русначе, гостенин на турнира „Ринг София“, който на практика си е деветдесет процента ромски турнир.

Не съм и наивник да очаквам от нашите номинални писатели да ми изобразят онова бавно наслагване в душите ни, когато речта на офицери от ДС проникна като метастази в повседневното ни общуване. Отврат! Но за тези случаи май Джамайката е намерил точен израз:“Славе, свирят ми зъбите“.

Един майстор на боксовия ринг от близкото минало, също ром, Исмаил Мустафов-Ивайло Маринов, с неподражаемата си игра сякаш подсказваше на пишещите ни как да се подхожда и в най-трудните случаи. Но какво да се прави? Тракането на пишещата машина повлича като бавен пътнически влак, докато писател и читател се успят непробудно…

Славчо

1990-те, или борбата за робство

Автор: Албена Хранова

За разлика от понятия като средновековния языкъ и новобългарския „народ“ (които съвсем не са синоними, но упорито минават за синоними според историографската медиевистика), понятията „турско робство“ и „турско владичество“ наистина се въвеждат и употребяват като синоними в целия български XIX век, а и много след това. Обаче опитът второто да се превърне в заместител на първото в официалната академична историография срещна такъв обществен отпор през 1990-те, който (по аналогия с борбата за свобода през XIX век) сега може да се определи най-точно като „борба за робство“. Защо синонимията – напълно релевантна в този случай – не се сподоби с публична санкция и заместителят – този път истински синоним, санкциониран от историята на класическите му употреби – не подейства особено много в концептуално отношение?

Въпросът „защо“ вече е задаван още от 1990-те и досега: „Твърде куриозно замяната в учебниците по история на термина „турско робство“ с по-неутралния термин „господство“се натъкна на масова съпротива от страна на националистично настроени учители по история. Как да си обясним парадокса, че тъкмо националистичното съзнание не желае да се откаже от едно толкова унизително понятие? Може би с това, че заедно с термина робство ще си отидат и героиката на съпротивата, патосът на страданието, а и оправданието с „тежкото положение“ (Р. Даскалов в: Еленков, Даскалов 1994: 34); „Защо ли част от българите толкова фанатично са се вкопчили в понятието „турско робство“ и са го превърнали едва ли не в пробен камък за български патриотизъм? Защо от всички аспекти на националната памет те са избрали онзи, който най-много внушава самосъжаление?… Всъщност българите не само не са били роби по своя статут в Османската империя, а са били част от нейния голям политически и териториален възход. Не е ли по-нормално съвременният образован българин, без да забравя орисията на своите деди, да се гордее и с онези българи, които са били велики везири, видни строители, пълководци или висши чиновници в империята? Защото точно така постъпват гърци и сърби!“ (Матанов, X. 2006: 268).

Към тези въпроси и отговори тук ще прибавим следното. „Късият разказ“, обосноваващ историческата „епоха на робството“ и в мислите на дядо Йоцо, и в по-старите популяризации на научната османистика, е симптоматичен и за още нещо. Ако аргументите за необходимостта от „епоха на робството“ за политическата история (липсата на държава, осигуряването на темпоралното отстояние, което осигурява алегорията, а тя пък – континуитетите на национализма) са валидни, то ролята на „робството“ съвсем спокойно би могла да бъде поета и от друга номинация – „епоха на турското владичество/господство“; тя би могла да осигури същите компоненти на алегорията и на континуитета. „Робство“ обаче удовлетворява още една потребност, каквато „владичество“ не би могло да удовлетвори. И тя е в самото предоставяне на разказ, в самото наличие на разказ, дори и онзи „къс“ разказ, който може да се престори на понятие и да функционира социално като понятие.

Живеенето под чужда власт не е в състояние да предостави сюжетни заготовки, единици на събития и значения, които да направят неговия „къс разказ“. „Под робство“ обаче съдържа такива заготовки, включително наизустеното заглавие „Под игото“, но далеч не само него. Тези заготовки са и в съзнанието на дядо Йоцо, и в това на по-трафаретната историография – „червени фесове, гъжви, камшици, свирепи турци със свирепи лица“, „върволици оковани мъже, жени и деца“, „развилнели се бейове, паши и заптии“, „мюсюлмански фанатици“, да не говорим и за „трите синджира роби“ от фолклора. В многократно цитираната по-горе студия Олга Тодорова прави интересния извод, че понятието „робство“ има такава устойчивост в българската историография, защото – с оглед и на спорадичните буквални заробвания в края на епохата, по време на Априлското въстание и Руско-турската война – в термина се оформя „чудновато смесване на „двете робства“ – буквалното и метафоричното… този неочакван, макар и не особено мащабен „взрив“ от заробвания по време на Априлското въстание и на Освободителната война… категорично подпечатал представите на българите за целия петвековен период на иноверната власт като за „робство“. Почвата за това обаче вече била добре подготвена от българската възрожденска интелигенция, която още от втората половина на XVIII век систематично насаждала в съзнанието на своите сънародници идеята за битието им в Османската империя като за „робство“. Така „двете робства“ – истинското и метафоричното – се преплели в едно почти неразчленимо единство, което живее в умовете на мнозина от потомците и до днес“ (Тодорова, О. 2008-2009: 136, 141). Това предположение наистина е много продуктивно, но то не обяснява защо – ако същите дадености могат с пълна сила да се отнесат и към „византийското робство“ през Средновековието – самото „византийско робство“ има много по-бърза понятийна летливост и много по-лесно и безболезнено се заменя с „византийско владичество“, отколкото „турското робство“ – с „турско владичество“.

Във връзка с това, присъединявайки се и към въпросите, и към вероятното множество от възможни отговори, ще предположим, че „турско робство“ е все още толкова устойчиво понятие, защото в началото на историческия период (когато Балканите са „територия на войната“ и „трите синджира роби“ са били регламентирани от шериата) и в края на историческия период (когато спорадичните заробвания през 1876-1877 г. отново са били легитимирани от шериата, но не и от модерното танзиматско законодателство) стоят буквалности.

А началото и краят са реторически и семантически най-силните, най-запомнящите се места на всеки разказ; в случая с „турско робство“ метафората („робство“ с постоянно и клиширано значение „власт, владичество, господство“) е обрамчена от събитийните буквалности на заробванията, които – именно поради това – се превръщат в представителни за целия османски период и така могат да обосноват „робство“ като адекватно и привидно съответно на историческите реалности понятие. Но самият факт на тази докрай осъществила се представителност показва, че буквалностите не са всъщност никакви буквалности. Защото за да функционират като представителни, те са в очевиден метонимичен режим; именно метонимията, която осъществява значение на принципа – опростено казано – „едно вместо друго“, и логически подразделната ѝ синекдоха („част вместо цяло“) извършват работата по представянето, т. е. по превръщането на „робство“ в понятие, отнасящо се до всичките пет века. Метонимичното действие показва способността си и във възможността за фиксация върху определени конкретни събития, които така придобиват същата представителност: например черкезките разбойнически заробвания (пример за това е прословутата гравюра на Феликс Каниц на тема „черкези отвеждат български девойки в робство“, която обичайно се възприема като наглед на „цялото турско робство“) или действителните страдания, грабежи, отвличания и убийства през периода на анархията, „кърджалийското време“ от края на XVIII и началото на XIX век. За представителността на кърджалийското време като съвкупен образ на „епохата на робството“ е достатъчно да споменем само модела „Нещастна фамилия“ или „Горски пътник“ в литературата; в един полемичен текст Бернар Лори формулира същата фиксация и в предубежденията на колективната памет, преминала и в историографията: „От една страна, колективната памет се фокусира върху периодите на „екстремно“ насилие, а от друга, „кърджалийското време „спуска дебела и плътна завеса, през която по-далечното минало не може да проникне“ (Лори, Б. 1997: 95-96). Обаче дори точно в този текст можем да видим, че за историците разликата между фигуративните възможности и последици на метафората и на метонимията (в случая, по точно – синекдохата) остава нерефлектирана. Целият текст е имплицитно и неназовано посветен на работата на синекдохата – кърджалийското време като представително за целия период и за презумпцията „пет века ни клаха“, но реторическата му енергия е насочена срещу работата на метафората като конституираща историческо понятие: „… белгийският национален химн също започва с думите „След векове на робство…“, които не биха могли да се възприемат в буквалния смисъл“ (92).

Сякаш тази работа на чуждестранен българист от 1997 г. повтаря цялостната интерпретативна нагласа на българската историография от първата половина на 1990-те, опитваща се да замени в учебниците и въобще в институционалния език „турско робство“ с наистина дълголетния му и заварен в българската култура концептуален синоним – „османско владичество“. Тук ще си позволим и да формулираме главната реторическа грешка на историографията в този наистина голям български социален дебат: тя хвърля всичките си сили срещу метафората и отделя по-малко аргументи по посока на фигуративната и концептуална работа на метонимията. Ако се изразим сентенциозно, историографията прогонва през вратата на понятието метафората „робство“, но тя се връща през прозореца на метонимията във вид на исторически аргумент, укрепващ основанията на понятието.

Фактът, че и метафората, и метонимията са с равна, но различна сила фигуративни положения (и като такива – еднакво несъвпадащи с „историческата истина“), остава непостижим за публичността през ранните 1990-те, защото остава нерефлектиран (и практически неизвестен) и за самата историография. Боим се, че с това свое инстинктивно решение – насочването срещу метафоричното и пренебрегването на метонимичното и синекдохичното в понятието „робство“ – мнозинството на българската историография в някакъв смисъл несъзнателно се опитва да си спести необходимата за извършване тежка концептуална и интерпретативна работа. Защото битката срещу метафората променя „само“ термина и неговата инерция в понятието и поставя под въпрос сюжетните заготовки на неговия „къс разказ“; а все още до голяма степен нереализираната битка срещу метонимията би трябвало да се аргументира чрез цялостното създаване на един нов и по-сложен разказ в понятието „владичество“ („господство“). Разказ, който все още не би могъл да улегне и да се редуцира до „къс“, самоочевиден и гладко непротиворечив, и в този смисъл създаването му е социален риск, по-голям от просто лексикалната замяна на „робство“ с „владичество“ или „господство“.

Втренчването в термина, но не и в параметрите на фигуратива, който стои зад и в него, съсредоточава дебата от 1990-те най-вече в лексиката от обсега на метафората, но не и в една по-дълбока интерпретация на участието на „буквализмите“ в метонимичния режим на същото понятие, компрометирано от метафоричния си термин. Това позволява на твърдите привърженици на „робство“ да осъществят една операция, която отклонява удара върху метафората, защото просто я подменя с друга метафора

– самата акция на историците по замяната на „робство“ с „владичество“ позволява процедурата по заменянето да продължи, да се въведе още една лексема, в случая – „османско присъствие“, веднага и единодушно окачествена от всички като неадекватна и несполучлива. Тоест това е състезание между метафори, от които старата и заварената веднага прозвучава като по-малкото в онзи момент социално зло, защото звучи като по-малко неадекватна дори и само поради своята отколешна уседналост. В целия сюжет обаче терминът „присъствие“ бива намесен по начин, който е най-малкото силно манипулативен.

През 1988 г. излиза монографията на Христо Матанов и Румяна Михнева „От Галиполи до Лепанто. Балканите, Европа и османското нашествие 1354-1571 г.“, която се занимава с хода на османското нашествие на Балканите и в Европа без специален фокус върху българската национална история. Предикатите, с които работи изложението, са „нахлуване“, „нашествие“, „проникване“, „завоевание“, „закрепване“. Ако изобщо бихме забелязали термина „присъствие“ сред тази констелация, то е единствено поради последвалия скандал. Терминът „присъствие“ няма в монографията никаква самостойна концептуална сила, той просто не е специално въведен като отчетливо понятие. Нещо повече – той мирно съседства с „робство“. Ето вида и характера на тези употреби:

„… да се очертае политическата съдба на балканските земи като една от съставките на големия въпрос за формите и пътищата на налагане на османското присъствие в Европа и Средиземноморието“ (Матанов, Михнева 1988: 8); „… малък османски военен отряд, който чака сгоден случай, за да наложи османското присъствие върху целия Галиполски полуостров“ (11); „Османското присъствие в тези области кара повечето местни владетели и тези в Северна Гърция да променят своята политика и да скъсат с император Мануил Палеолог“ (74); „Героично, но за съжаление безполезно продължение на кръстоносния поход от есента на 1444 г., на който всички обречени на османско робство балкански християни възлагат толкова надежди!“ (140); „… вероятно отсъствието у Мехмед II на конкретни планове за окончателното ликвидиране на васалите отвъд Дунава помага на Влашко да избегне съдбата на поредната поробена балканска страна“ (224); „Наложила с огън и меч присъствието си в християнска Европа и Средиземноморието, империята на османците прераства в първостепенна европейска политическа сила…“ (288).

Ще повторим, че от тези употреби се вижда липсата на ясна концептуална интенция у авторите. Липсва и каквато и да е рефлексия върху понятията, която би извадила наяве и евентуалната интенция. Липсва каквото и да е изговаряне на някаква потребност за заменяне на „робство“ с „присъствие“. Съответно липсва и каквото и да е противопоставяне на „присъствие“ и „робство“, напротив, те се въвеждат в безпроблемна успоредица. Ако има, макар и скрит релеф на интенционалността, той е по-скоро в един учебник по история за 8. клас, издаден пет години по-късно, където

Xр. Матанов е съавтор; такава интенция можем да разчетем във факта, че единственият употребен там термин е „владичество“ и това му придава понятийна сила: „Балканският полуостров под византийска власт… Със завладяването на Видинското царство всички български земи паднали под османска власт. За българите започвал дълъг период на османско владичество…“ (У 1993, I: 136, II: 103) – в учебника и „робство“, и „присъствие“ отсъстват категорично и едновременно.

Интересно е, че публичният скандал около несъществуващата замяна на „турско робство“ с „османско присъствие“ се стоварва не върху академичната монография от 1988 г. (където поне има дума „присъствие“), а върху учебника „Записки по история на България 681-1878“ (У 1992) – и най-внимателната проверка показва, че такъв термин там изобщо няма. Да дадем думата на авторката на османския период в учебника Цветана Георгиева, която години след скандала го обяснява по следния начин:

„… тази видима промяна започна през есента на 1992 г., когато излязоха от печат т. нар. Записки по история на България и по-точно след като в. „Дума“ обяви, че българските учители по история протестират срещу „османското присъствие“ – обобщаващ термин, еталонно понятие, магическа формула или Господ знае какво, използвано, според вестника, в това учебно помагало. В него учителите открили драстично доказателство за неверен и главно опасен прочит на родното ни минало, който фалшифицирал българската история изобщо. В Записките подобен термин няма. С изключение на X. Матанов и Р Михнева в колективната им монография „От Галиполи до Лепанто“, чието първо издание бе в 1988 г., тази неясна формула не бе и досега не е употребена от нито един от българските историци. По-късно аз бях принудена да обясня в учебника по история на България за 11. клас на издателство „Булвест 2000“ какво се разбира в науката под словосъчетанието „османско присъствие“, използвано от С. Шоу при неговото изследване на Османски Египет, и защо то не е приложимо за българските територии и за Балканите изобщо.

Обяснението, разбира се, остана без последствие и поддържаното от медиите възмущение срещу „посегателството“ върху българската история придоби всенароден размах. За неговия смисъл, фатален за българите, писаха и говориха поети, писатели, художници, коментираха го журналисти и политици. Срещу него публично протестираха учители, родители и ученици. Никой не си направи труда да посочи реален текст, в който „османското присъствие“ се използва изобщо, камо ли като обратна интерпретация на традиционната формула „турско робство“. При тогавашната политическа ситуация това всенародно възмущение беше истински успех за стратегическия център на БСП, който откри в това неясно, неизползвано от никой, но „фатално“ в скритото си съдържание словосъчетание изключително действен код за стабилизиране на своя електорат. То се оказа ефектен инструмент за манипулация на обществото… Висшата цел „да съхраниме българската нация“ от предателите историци бе твърде удобна, за да не бъде използвана и от други политически сили“ (Георгиева, Ц. 2006: 99-100).

С днешна дата политическата постановъчност на скандала е напълно очевидна – как медиите, учителите, учениците, родителите, обществениците и пр. се възмущават от термин, който напълно отсъства от въпросния учебник, е факт, необясним от една нормална рационалност (на прост език това се нарича клевета и, струва ми се, е юридически наказуемо). Във всеки случай, сценарият на скандала[1157] разчита на нещо, което реториката от векове насам нарича според разновидностите му „апофаза“ или „ремоцио“ – изговаряне на самото търсене на най-точната дума чрез отхвърлянето на други възможни думи (класически български пример в това отношение е Вапцаровото „като гангрена,/не, като проказа…“). В случая на историографията е приписано твърдението „робство, не – присъствие“[1158], което отклонява, затъмнява и практически дисквалифицира в публичността нейната истинска научна апофаза – „робство, не – владичество“.

В понятийния режим на историческата наука апофазата означава и точно излагане на основанията за релевантността на понятията, и съответно обсъждане на основанията на замяната на „робство“ с „владичество“. Това се прави чрез рефлексия върху понятията и излагане на аргументациите за тяхното заменяне, т. е. прави рефлексивно видима процедурата, от която започва и промяната на наследения стереотипен разказ. Такъв текст е например уводната глава към една монография на Цветана Тодорова от 1993 г., озаглавена „За неевропейските векове в българската история и за формулите, с които ги определяме“, където се настоява върху релевантността на „владичество“, но и се отбелязва, че „турското робство, както и османското владичество, както и междинните им варианти, ще продължат да съжителстват в нашата култура. Първото носи емоцията, отрицанието на това не-европейско време в историята ни. Второто представя научното търсене на точното знание и неговия изказ“ (Георгиева, Ц. 1993: 11). За „османско владичество“ (а не за „присъствие“) настоява и Христо Матанов в главата „Исторически клишета и исторически реалности“ при разработвания от него ранен османски период в колективния академичен труд „История на българите“ в началото на миналото десетилетие:

„Османско владичество е научното понятие, с което би трябвало да се обозначава периодът от падането на българските земи под властта на османците до края на Българското възраждане. С подобно понятие си служи световната наука, с него си служат и другите балкански народи, които са имали сходна с българите историческа съдба… Понятието турско (османско) робство е придобило почти култов смисъл и от времето на Възраждането, та досега концентрира всичко отрицателно, натрупано в националната памет за периода от XIV до XIX век. То широко се използва в добили широка популярност литературни произведения. Чрез него някои от съвременните му ползватели като че ли искат да държат будна онази част от националната памет, която разчита на отграничаването от другите като средство за самосъхранение. За всеки що-годе исторически образован човек е ясно, че робство е такова състояние на индивида или група индивиди, което е неприложимо към статута на българите по време на османското владичество. Българите са онеправдани, притеснени, принизявани в обществения си статут и т. н., но те не са роби. Почти всички те имат малка или по-голяма собственост, плащат данъци, работят само три дни в годината ангария, имат лична свобода и определени права в контекста на раетския си статут. Дори и в най-мрачните периоди на османското владичество те нямат робски статут в класическия и историческия смисъл на думата“ (Хр. Матанов в: История на българите 2003-2004, I: 487-488).

В работите си Христо Матанов подхвърля и още нещо, което е много интересно – откритата процедура на историографията по замяната на „робство“ с „владичество“ я изправя срещу централната метафора на класическата литература и публицистика на XIX век – „робство“[1159]; да добавим, това противопоставяне е факт, включително защото „владичество“ не е и няма как да бъде поетизъм въпреки денотативната му синонимия с „робство“, която в „изстиналия“ си семантичен вариант (легализиращ я именно като синонимия) протича спокойно в българското писане от XIX век насам. При това положение бихме очаквали една война на интерпретациите, разразила се между различните дисциплини и полета – историографията, литературата и литературознанието, – която би се фокусирала върху вече различните понятия.

През 1990-те и след това такава война на интерпретациите не се случва. Напротив, тъкмо стари врагове и адепти на спецификите на своите различни полета, каквито са например Николай Хайтов и Николай Генчев[1160], тогава заговарят за понятието „робство“ на един и същи социален език. От началото на 1990-те Хайтов дава десетки интервюта, насочени срещу „отродителните процеси“, „нихилизма“, „космополитите“, платените агенти на „Отворено общество“, Световната банка и пр., събрани през 1992 г. в двутомник с показателното заглавие „Троянските коне в България“. Ето някои изречения от тях, отнасящи се пряко до разглеждания тук случай:

„Здраво място не остана върху нашия, нека да го наречем, национален организъм… Всички механизми за отродяването ни от българщината са в ход“ Хайтов, Н. 2002, I: 125); „… ако намерите някъде употребена думата „робство“ или „рая“ със съответното и разяснение, обадете ми се да ви поискам прошка. „Робството“ е химически изчистено и заместено с продуктивното съвместно съжителство в „контактната зона България“ на две взаимно оплодяващи се вери и култури като исляма и християнството и т. н. С подобни „нови прочити“ сега всичко се обръща с главата надолу…“ (I: 199); „… появилия се неотдавна нов учебник по история за десетите класове, озаглавен „Записки по история на България 681-1878“… един безсрамен опит да се представи тъй нареченото някога тъмно (турско робство като оплодително, съвместно съжителство на две цивилизации… поради което и съпротивата на българина срещу османското „присъствие“ е била по-скоро символична… Крайният извод от всичко това е, че ползата от националното ни освобождение е повече от съмнителна“ (I: 241); „… безродническата космополитична насоченост на образованието ни… да се избият от главите на младото поколение понятия като патриотизъм, национални идеали, национално съзнание, българщина, дори България“ (I: 347); „… „Отвореното общество“ на тази планета е инструментът на новата утопия и новото робство“ (II: 19).

В много подобна насока се развиват и твърденията на Николай Генчев в интервютата му през 1990-те: „Бедата идва от недопустимата оценка, която например се прави на турското робство… псевдонаучните квалификации, които ни се предлагат например за същността и характера на турското робство“ (интервю във в. „Новини“ от 1994 г. – Генчев, Н. 2003-2005, IV: 138-139); „Постоянно менящите се термини са израз на национална нестабилност“ (393). Тази линия е твърдо продължена и от една монография на Минчо Семов от 2003 г., която претендира да бъде политологично изследване (но по същество е твърде екстатична публицистично-есеистична книга) и която защитава понятието „робство“ във вида му на „сблъсък на цивилизации“[1161] и „цивилизационно робство“, невиждано никъде другаде по света и дори „извън всякакви установени от историята норми“. Високочестотните подчертавания в цитата по-долу са на автора и са също доста показателни за екстремната му стилистика, прицелена към идеологическото и понятийното убеждаване на читателя:

„Никое заробване в Европа по времето на тези пет наши робски века, след неизбежните за хода на всякаква война насилия, не посяга върху правото на живот на човека, както и върху правото на народа да има собствена самоличност. Белгийците си остават белгийци под холандско владичество, а чехите – чехи под австрийско.

Българите са унищожени като самостоятелен народ, като отделна народност, а българинът е унищожен като личност. Превръщането на човека и народа в безправен роб, унищожението на всяка негова съпротивителна сила – в това е основната същност на османското потисничество. То е робство, което посяга по всякакъв начин върху живота на човека и потиснатия народ, робство, извън всякакви установени от историята норми и традиции в тогавашна Европа. В този смисъл османското робство е антиевропейско по отношението си към човека и народа, то е азиатско с произтичащите от това тежки последици…

И тъй: първата характеристика на нашето робство под властта на османлиите е античовешко и антинародно, чуждо на какъвто и да е хуманизъм. При това робство човекът престава да бъде човек, а народът – народ. Това робство на един народ над друг не е само политическо, това робство е цивилизационно, една цивилизация унищожава друга“ (Семов, М. 2003: 20-22).

Главна особеност на подобни текстове е в това, че при тях стилистиката изцяло поема функциите на аргументацията. Тя има и жанрово изражение, прицелено направо в публичността – и Н. Хайтов, и Н. Генчев през 1990-те разчитат преди всичко на интервюта и публицистични статии, за да изразят защитите си на понятието „робство“, а не на евентуални и напълно подобаващи им литературни произведения и научни монографии. В този смисъл силно афектираната и ангажирано реторична „борба за робство“ през 1990-те се води главно през медиите, тъкмо в „публичното пространство на историята“, за което (в първия том на изследването ни) заподозряхме, че тъкмо то е мястото, където падат и се заличават социалните граници между полетата, и тъкмо поради това то е и убежище на траенето и възпроизводството на историческите митове. Друга стагнираща перспектива (постигана съзнателно или не и от твърди опоненти на понятийната релевантност на „робство“) е изместването на въпроса от това, дали българите през периода XV-XIX век са били роби, към въпроса, дали българите от XX и XXI век желаят да са били роби и затова до днес поддържат термина „робство“ в качеството му на „истинно“ историческо понятие. Това изместване от „съм“ към „желая да съм“ обаче неминуемо променя посоката на аргументацията – и в този случай веднага изпраща разсъждението в здрачната зона на народопсихологическите усмотрения, които тук съвсем съзнателно ще пренебрегнем като основание за каквото и да било.

И все пак въпреки общата публична дейност на класически писатели и историци в защита на и в борба за понятието „робство“ през 1990-те[1162], струва ни се, че в рефлексиите върху неговата ирелевантност и съвременна научна нелегитимност действително съществува шанс за социалното осъществяване и дефиниране на различията между полетата, науките, теориите, инструментите и аргументите. И най-вече между литературознанието и историографията, податките за което вече са налице в редица скорошни, текущи и бъдещи изследвания. Ако двете науки, днес еднакво институционализирали отхвърлянето на „робство“ в качеството му на историческо понятие, акцентират върху специфичните проявления на термина в своите предмети – грубо казано, метафорчиността му в литературата и сложният възел от метафоричност и метонимичност в историографията, – те ще постигнат и равноправното в социално отношение различие на своите разкази. Така може би тъкмо „робство“ ще се превърне в онази точка, в която различните разкази ще проявят не своята битка, надхващания, заклевания в „професионализма“ и надвиквания в правото и задължението „да казват истината“, а своето социално равноправно и стойностно различие, различие и равноправие в способностите и начините за производство на разкази. Разбира се, това би било възможно, ако възникне не само тясно научна, но и по-широка социална необходимост от наличието, активното съществуване и обживяването на такова едно различие; то би било постижение на вече вековния копнеж и дълго удържаната воля на българската култура за социалното постигане на нейната модерност. Но разбира се, както се казва, времето ще покаже.

Откъс от „Историография и литература“, изд. „Просвета“,

София 2011, том 2, стр. 369-378.

(Публикува се със съгласие на издателите и авторката)

Албена Хранова е българска културоложка. Доктор по филология. Доцент по българска литература. Преподавател в ПУ „Паисий Хилендарски“ и НБУ, София. Автор на книгите: „Двете български литератури. Граници на лирическия контекст“ (1992), „Литературният човек и неговите български езици (1995), „Подстъпи към приказката“ (1996, „Яворов. Диалектика и алхимии (1999), „Езикът и неговите речи“ (2000).

Коментари (7)

- 21-03-2013|Историк

По този тъй „наболял“ въпрос (за отношението на българите към „османското“ им минало) не е лошо от време на време да си припомняме ето този доста реалистичен ВИЦ:

Евреин бил на гости у друг евреин. Два дни след като си тръгнал гостът получава телеграма: „Моше, искаме да ти кажем, че у нас се оформи лошо впечатление за теб. Не искаме да ни идваш вече на гости. След като си тръгна установихме, че ни липсва една сребърна лъжичка“.

Моше веднага отговаря: „Съжалявам, но не съм взимал никаква лъжичка“.

Скоро получава нова телеграма: „И ние съжаляваме – намерихме лъжичката, но лошото впечатление остана“.

Или, ако искате, приемете и по-съвременния подход, по същия „исторически“ въпрос:

„Винаги е важно какво първо впечатление ще направиш. Защото никога няма да имаш втори шанс да оставиш у другите едно добро първо впечатление“

- 21-03-2013|Метин – re:
Историк писа:

По този тъй „наболял“ въпрос (за отношението на българите към „османското“ им минало) не е лошо от време на време да си припомняме ето този доста реалистичен ВИЦ:

да, така е, за съжаление…

така е, ако разсъждаваме като във вица.

но тогава, този виц не описва единствено двамата евреи.

ако не искаме този виц да се отнася и за нас,

трябва да спрем да разсъждаваме като героите в него.

въпрос на избор, който зависи единствено от самите нас.

- 22-03-2013|Иван
Цитат:

Не е ли по-нормално съвременният образован българин, без да забравя орисията на своите деди, да се гордее и с онези българи, които са били велики везири, видни строители, пълководци или висши чиновници в империята? Защото точно така постъпват гърци и сърби!“ …

Хмм, не съм сигурен, че точно постъпките на сърби и гърци в това отношение е добре да следваме. Доколкото е имало няколко велики везира и пълководци с предполагаем български произход (много повече сръбски, гръцки) те по правило са били роби – девширме. На практика те са били единствено биологически от български произход – де факто те са възпитавани от мюсулмани-турци в Мала Азия. Също така по онова време народностна е имала второстепенно значение в самосъзнанието на хората след религията. Със сменилите религията си християните тогава (в частност българите) не са се гордеели, още повече, че с отнетите им деца са губели всякаква връзка. Не разбирам защо да се гордеем ние сега с биологическия им произход, като гърци и сърби?

- 07-04-2013|Христо – Робство ли е?

Робство ли е положението на българите след 1944 г.? – Не е! Но си беше съветско владичество. Не руско, а съветско. Както не турско робство, а османско владичество (ако приемем подобна аналогия).

- 07-04-2013|яни

Според мене, едва ли има друг народ, с изключение на поляците, може би, който с такава мазохистична наслада да преживя униженията си, действителни и въображаеми, по времето, когато е бил под чужда власт.

И да отхвърля с най-голямо ожесточение и най-малкия намек, че българите, въпреки че са били лишени от политическа свобода,(нещо, което се подразбира при липсата на собствена държава), са били нещо много повече от човешко стадо, от роби. Че българите са били нещо много повече от народност, която е вегетирала на дъното на общността от много народи в границите на една империя.

- 20-07-2014|Мария Босева

Обяснимо и оправдано е нежеланието на авторката да навлиза в минното поле на народопсихологията, (най-молкото, защото за вековете преди 19. няма достатъчно емпиричен материал)но ми се струва, че там е заровена лисицата. Тогава, през 15 – 18. в., в рамките на 15 поколения на институционализирана дискриминация и унижение, се формират и задействат защитните механизми на общността, които изкристализират в травматичата колективна памет за „робството“. Тази днешна патологична нагласа за търсене на национално упование в миналото има своите корени в онези векове. И дори онези от нас, които се смятат за излекувани и еманципирани, се лъжат. Доказва го празния от хора площад пред Министерския съвет днес, който би трябвало да бъде изпълнен с гневни граждани.

- 20-07-2014|Златко

Хм, самият аз пък си мисля, че точно тези умонагласи са изкристализирали или по скоро са „били изкристализирани“ в хода на следосвобожденската ни история, като резултат от дълги и целенасочени години на националистическо възпитание, предназначено първоначално да възпита население, готово да се хвърли на смърт за постигането на „националния идеал“, а по-късно, след като става очевидно, че това води само от една катастрофа към друга – да компенсира недостижимостта на този „идеал“ чрез комбинации от различни механизми на потискане (най-вече на „другите“, тоест различните малцинства вътре в страната и най-близките съседи – отвън; но също и на собствените пориви към благоразумие и здравомислие, смазвани по всякакви начини чрез най-различни методи на промиване на мозъци и души)…

Нищо необяснимо, може би за онези времена. Но за нашите?

Хумор и травматология

Автор: Петър Краевски

В Четвърто отделение на Травматологията преваляше пладне, а Пантелей Пипев пишеше фейлетон. И двете му ръце бяха гипсирани в поза „Ела да те прегърна!“, но това не означаваше, че пише с краката или поне той не смяташе така. Формално погледнато, Пантелей наистина не ползваше ръцете си в процеса на творческия акт, защото диктуваше мислите си на глас. Диктуваше бавно и протяжно поради счупена долна челюст (ramus mandibulae), фиксирана здраво с титаниеви скоби. Казано на свестен български, Пипев свеждаше прозренията си до една кльощава чаровница, която седеше на чорчук в края на болничния креват. Маникюрът ѝ потракаше върху клавиатурата на лаптоп „Hewlett Packard“ тихо и лачено, вероятно за да не събуди останалите пациенти.

– Написа ли заглавието? – попита Пантелей през цепка в прашковидната си превръзка.

– От десет минути все това пиша. Последното е „Преговори с похитител“.

– Добре, остава. Започваме ударно с пряка реч:

– Това е обир! Всички на земята!

– Кой? Къде? Защо! – сепнаха се останалите пациенти, бай Данчо направо скочи на крака, въпреки шините. – Да не е време за визитация?

– Спокойно, колеги! – изфъфли Пипев. – Пиша си фейлетона. До пет следобед трябва да го изпратя, иначе няма хонорар.

– Аман бе! – възмути се Юсуф, който заемаше другото легло. Той лекуваше пукнат череп и счупена ключица, резултат от битов инцидент.

– Бързо ще стане, идеята ми е в главата – оправда се Пантелей. – До инжекциите в пет съм готов.

Панайот Пипев беше хуморист в един от местните сайтове. Работеше на парче за мижавите 25 лева на страница, което ще рече за чест, слава и два стека цигари. Дългото му бродене из медиите бе започнало от редакциите на пловдивските вестници, после стана шеф на частно радио, прехвърли се в София, направи телевизия, а когато я продадоха, новите американски собственици го накараха да съкрати половината водещи по целесъобразност, след което съкратиха и него, както си му е реда. Така на трийсет и девет години Пипев се върна в родния си град. Бившите колеги от гилдията му се зарадваха от сърце, потупваха го по рамото, умиляваха се от общите им подвизи в миналото, караха го да черпи за доброто старо време, когато бе сколасал да спечели няколко международни награди, но за него работа в медиите така и не се намери. Ако изключим, разбира се, причудливите му фейлетони, които юзерите четяха с удоволствие поради откровената аванта. Мътни бяха времената, неблагодарни. Пантелей бе научил доста народ да лови едрата риба, но за него все си оставаше цацата. С едно малко изключение. Веднъж и той бе успял да хване голям улов, но не просто така, а в резултат от автомобилна катастрофа. Преди седмица, докато се връщаше от фестивала на сатиричната песен „Златният врабец“, Пипев се удари в мотрисата за Хисар или по-скоро мотрисата за Хисар налетя върху ръждясалия му опел – там, на прелеза до село Труд, завличайки го чак до павильончето за живи шарани. Пантелей никога нямаше да забрави първото нещо, което видя, когато дойде на себе си – изцъклено око на Cyprinus carpio и слузеста опашка, която го шляпаше по лявата буза.

– Панта, остава ли първата реплика? – попита на умалително момичето с лаптопа.

Макар и прегърбена, с невчесана коса, Тинчето привличаше мъжките очи с някакво неясно очарование. В нея спеше красавица, която трябва да събудиш с мокра целувка. Лицето ѝ няма да го описвам, нито очите, устните, косите и останалите атрибути на платоничната поезия, нека там се проектират еротичните ви фантазии. Ще мина по-надолу, защото, вярвате или не, чаровницата носеше стегната фланелка с ухиления лик на Стивън Кинг. Да, странно е да видиш добрият стар Стивън на дамско трико, ококорен като тийнейджър на пийп шоу, но върху тези гърди всеки ще е усмихнат. Да не говорим, че очите му съвпадаха с приятно напърчените ѝ зърна – при всяко потрепване те оглеждаха стаята в различни посоки. Под образа на този свободолюбив оксиморон беше коремчето ѝ, голо и плоско, съвсем по модата, а от пъпчето се спускаше семпла поличка, за която, да си го кажем направо, глаголът „спускам се“ звучи като учебникарски пример за нонеснс. Всъщност поличката беше къса до себеотрицание, в смисъл, че липсата на дължина компрометираше самата идея за поличка. Тази част от облеклото по-скоро клонеше към моден аксесоар и успешно можеше да мине за коланче с рехави ресни, изпод които намигаше Мадона, щампована върху ослепително бели гащички.

– Панта, пак се отнесе. Първата реплика остава ли? – попита отново момичето с лаптопа.

– Остава, Тинче, остава. Значи началото е така:

– Това е обир! Всички на земята! – ревна мъж с маска на Стивън Кинг и „Браунинг“ 7.62 х 63 със заличени серийни номера.

– Защо „Браунинг“, не може ли „Макаров“ 9 х 18? – поинтересува се бай Данчо в качеството си на старшина от резерва и настоящ охранител в банка.

– Не може. Това да не ти е соц-армията? Смениха се времената, бай Данчо. И пищовите се смениха.

– Така си мислиш. Моя пищов си е „Макаров“, нищо че е газов.

– А знаеш ли защо е газов? – подсмихна се Пантелей изпод бинтовете. – Защото си го носиш на газо!

Смях народен огласи болничната стая в Четвърта Травматология.

– В Русия правят най-хубавото оръжие в света! – тропна с патерица Бай Данчо. – Аз например в казармата съм пробивал релса с калашник! През 72-ра бяхме на учение в района на гара Калояново. Задачата беше защита на жп възел със силите на пехотна рота в кадриран състав. Изкопахме окопите, оформихме брустверите и командирът викна: „Бойци, пълнете оръжието! Цел – старите вагони отсреща. Огън!“. Прицелих се аз на нивото на траверсите и тра-та-та-та-та… Пуснах един откос. Като се разсея дима, гледам, релсата станала на решето. А рекушетите за малко да свалят един селскостопански самолет Ан-2, който пръскаше срещу вредителите по растенията, знаете ги – щитоносна въшка, рапичен цветояд, царевична чернотелка, шушулков хоботник и разните листороги бръмбари. Добре, че беше руска машината, та оцеля. Инак щях да лежа в дисципа до падането на бай Тошо.

– В любовта към руското няма нищо лошо, старшина. Стига да не е провокирана от досието ти в КГБ – простреля го в упор Пантелей.

– То пък американците са голяма стока! – озъби се Бай Данчо и в реакцията му определено имаше нещо съмнително.

– Може да не са стока, но печелят от оборота на демокрацията. Затова оръжието в разказа си остава „Браунинг“ 7.62 х 63 със заличени серийни номера.

– Абе, комшу, стига са карайти, значи. Кво става посли? – съвсем се разсъни потрошеният ром.

– Сега ще разбереш, братко Юсуфе. Тинче, пиши:

В банковия клон на „Кредит комерс“ настана смут и суматоха. Касиерките залегнаха под бюрата и натиснаха паник-бутоните като по команда. Запиюка охранителната система. Трите възрастни клиентки изпаднаха в истерия и се скупчиха около единствения мъж в търсене на защита – Бай Данчо. Пенсионер с униформа на охранител. Той разбута жените, сложи ръце на тила и легна по очи с една тиха, но натрапчива кротост.

– Ааа, не така! – изправи се бай Данчо на патерици. – Според инструкциците трябва да произведа предупредителен изстрел във въздуха и с втория да гръмна крадеца.

– Да бе, ще го направиш на решето с газовия пищов! – изгаври се Пипев и продължи:

– Никой да не мърда! – изръмжа похитителят и стреля три пъти във въздуха.

Окаченият таван се прихлупи. Конструкцията поддаде. Няколко панела шумно се сринаха надолу, повличайки след себе си вълма от стъклена вата и…

– И?

– … и един ошашавен плъх.

– Не тъй, комшу! – размърда се Юсуф в гипсовото корито. – Има ли стъклена вата, нема плъх. Или вата, или плъх.

– Вярвам ти, Юсуфе. Малко ли тавани си отарашил – отвърна Пантелей. – Тинче, смени стъклената вата с „изолационни материали“.

– Готово, Панта.

– Такааа, сега да помислим…

През прозореца влетя тлъста муха-месарка. Бай Данчо я пресрещна с вестник на руло и ефектно я размаза върху латекса, окъпан от веселите слънчеви лъчи.

– Десетата за днеска. Изпълних си нормата. Ами ти бе, Пипев, какви ги пишеш такива? – заяде се той, докато чистеше уликите от убийството с нокът. Интонацията му подсказваше, че не е изкарал целия си яд върху бедното насекомо и си търси повод за кавга. – Ти кога си виждал ошашавен плъх?

– Цялата драма е в погледа – замислено отвърна Пипев. – В онзи налуден блясък, породен от връхлитащия ужас. В шизофреничното желание да избягаш, когато си скован от тотален ступор. В невъзможността да разгадаеш диофантовото уравнение на оцеляването и по-специално тъждествотото на Туе, което трябва да решиш за време и с нож на гърлото:

Респектиран, Бай Данчо откровено се направи на три и половина.

Пантелей продължи като в транс:

– Ако трябва да съм честен, този поглед го видях съвсем наскоро в окото на един шаран, ударен от опел „Вектра“ на разклона за Хисаря. Едно око, събрало в себе си екзистенциалната почуда от скока в друго измерение. Това е истината. Но не върви да кажа, че от тавана е паднала риба с обезумели очи и то сред куп изолационни материали. Гризач е по-достоверно, така че плъхът остава. Продължаваме нататък. Време е да развия действието:

Писнаха полицейски сирени.

– Вие сте обкръжен. Предайте се незабавно! – чу се отвън.

Полицията беше на местопрестъплението.

Похитителят произведе два изстреля към прозорците и стъклата се сринаха от раз.

– Това бива – съгласи се бай Данчо. – Стига стъклата да не са бронирани.

– Не са.

– Ама как ще се сринат от раз, когато е стреляно два пъти през интервал от минимум една секунда? Като сложиш и по още една за прицелване, отиде тя. Мене питай за тия работи, момче.

– На тебе щеше да ти засече пищовът – ковна го Пипев. – Това и жена ти ще го потвърди.

Момичето прихна като кобилка вдишала овес. Фриволният кикот зарази и останалите, вряза се в тишината на следобеда с една естествена неудържимост. Пипев заситни убийствено „Хи-хи-хи…“ с постоянството на шевна машина „Singer“, Юсуф закъдри поредица от: „Ха-ха-хайии… Ха-ха-хайии…“, а Бай Данчо поддържеше исото с гръмогласното си „Хо-хо-хо…“, допълвано от пръхтенето на Тинчето.

Неясно нещо е хуморът. Странна дума? Нелепа алюзия? Глупашки жест? Пулсация на лудостта? Инфразвук в интонационната среда? Енигма, която граничи с божественото откровение?… Бог знае що за чудо провокира безпаметното веселие, но както и да го разглеждаме, колкото и да му се дивим, едно беше безспорно – пациентите цвилеха от смях заради едното нищо. Тресяха се в луфтовете на гипсовите си отливки като обхванати от внезапна хипотермия во главе със самия Стивън Кинг, който се гърчеше върху гърдите на Спящата красавица и мяташе белтъци на поразия.

Когато смехът все пак затихна, Пантелей Пипев обобщи:

– Охааа, начесахме сърбежите под гипса. Смехът е полезно нещо. Изобщо хуморът трябва да се внедри в родната травматология. Лошото е, че тогава смешното ще го плаща Здравната каса, значи хумористите гладни ще умрем.

Това вече не беше толкова забавно, а и да беше, човек трудно се разсмива на втори дубъл.

Докато пациентите се възстановяваха от хилежа, нова муха нахлу в стаята и пикира над темето на Бай Данчо. Малко преди да кацне, жуженето ѝ рязко се ускори до панически писък на комар. Бе видяла цокъла с размазаните животинки. Лобното място на инсектите. Апокалипсисът на Musca Domestica. Стената на плача за ципокрили и челестоноги… Докарана до състояние на потрес, тя свърна към прозореца и запраши навън със скорост максимална за нейния вид. Пантелей проследи това трогателно бягство от тиранията към свободата, което завърши в човчицата на прелитащо врабче.

„В живота нищо не се повтаря, шансовете са мимолетни, тлъстата хапка я дебнат отвсякъде!“, помисли си Пипев, леко натъжен, „Бог не е домашен любимец, нито продавач на индулгенции. Ако мухите си имат религия, сигурно се кланят на някоя мъченица, размазана с мухобойка. Свещените им скрижали са страниците на вестник „Дума“, свити на руло, а откровението за апокалипсиса е списание „Playboy“ със Сашка Васева на предната корица. Удивително е как с времето уредите на мъчението се превръщат в олтар. При Homo Sapiens също е така. Разпятието, гвоздеите, тръненият венец… Всичко това е в центъра на християнската символика. Ами ако Христос го бяха обесили, дали по куполите на църквите щяха да стърчат бесилки?… Всеки ден идва Второто Пришествие. И всяка нощ. Страшният съд заседава постоянно, макар и в различно време за всекиго от нас. Навярно, както и преди две хиляди години, не можем да разпознаем Спасителя. Може би Той е тук в образа на просяк, пънкар или разкаял се данъчен инспектор. Нищо чудно да е даже негър в Алабама и точно в този миг да Го приковават към електрическия стол с 220 волта в жилите. Свети Той като крушка, очите Му мятат искри, косата Му пуши като тамян върху керемида и ето Го – възнася се Жертвеният Агнец на съдебната грешка!… Ще минат години, ще се роди нова митология. Някой в интернет ще напише Най-новия завет. Поклонници в Twitter и Facebook ще основат виртуална църква, където иконите ще са емотикони. Ще тръгнат в мрежата молитвени дитирамби за Светия електрифициран трон, където Господ е бил умъртвен от човеците, за да възкръсне в селенията на виртуалното, нину присну и вовеки веков, амииин…“

– Панта, какво си мърмориш под носа? Давай по-бързичко – върна го в реалността Тинчето.

– Амиии… медикаментите ме унасят – ококори се Пантелей като поп, надникнал в пазвата на палаво моме. – Докъде стигнахме?

– До изречението: „Похитителят произведе два изстрела към прозорците и стъклата се сринаха от раз“.

– Искам да махнеш края. Да стане: „и стъклата се сринаха последователно“.

Тинчето поправи изречението и свали курсора на нов ред.

– Давай нататък – разпореди Бай Данчо със задоволство от закъснялото признание.

– С божията помощ продължаваме нататък. Пряка реч:

– Няма да се предам! Ако щурмувате банката, ще избивам заложници! – прогърмяха думите му като картечни откоси.

В отговор откъм полицейския кордон отекна лека микрофония. Дрезгав глас промърмори на мегафон нещо като „Проба, едно, две, три, проба…“, след което продължи вече официално:

– Гражданино нарушител, аз съм вашият назначен психолог. Казвам се капитан Димитър Карамфилов Добруджалийски от Девето управление на МВР, приятно ми е, ако обичате, легитимирайте се.

– Правилно! – съгласи се старшината от резерва. – И аз така през 75-та спрях един нарушител край погребите на Гривица. „Стой!“, викам, „Кой идва!“, а оня: „Снежанка и седемте джуджета!“.

– Да бе, а ти им рече: „Снежанка при мен, джуджетата на място!“. Стига с тия брадати вицове! – върна му го Пантелей. – Объркваш ми мисълта. Тинче, какво каза Добруджалийски?

– „… приятно ми е, ако обичате, легитимирайте се“.

– Нов ред, табулация:

Легитимацията се случи мигновено под формата на безразборна стрелба.

– Такааа… – задрезгавя още повече гласът от мегафона. – Какви са вашите искания?…Проба, едно, две, три, проба… Защо мълчите? Да не ви свършиха патроните?

Похитителят презареди.

– Вай, Аллах! – прошепна Юсуф. – Курбан ша става, курбан!

– Това не е „курбан“, това е „съспенс“ – поправи го Тинчето.

Пантелей въздъхна.

– Стига коментари! Стана пет без петнайсет, изпускам хонорара. Проявете малко разбиране, все пак. Хуморът не е културен спам. Знам, че за вас писането е лекомислен флирт с надежда за консумация. На пръв поглед е много лесно да напърчиш основната идея и да я вкараш в употреба. После потичат флуиди. Камшичесто плъзват сюжети. Най-силните от тях се домогват до яйцеклетката на вдъхновението и става чудото на зачатието! Оттам нататък текстът се дописва сам. Самоизгражда се чрез творческите ресурси на автора. Защото текстът е зародиш. Той има собствена ДНК. Към нейната спирала прилепват образи и стилистични фигури. Изгражда се фетус, който набъбва от думи и запетайки. Когато наддаде достатъчно, мушмурокът се ражда с вик и продължава да се храни. С читатели. Понякога текстът е всеяден, трупа мас и се нуждае от редакцията на една д-р Емилова. Друг път усвоява само онези елементи, които му носят най-необходимите духовни валенции, но тогава вегетира на границата между манекенството и анорексията, ако схващате какво имам предвид… Схващате друг път… Искам да кажа, че текстът е кърлеж. Хиена. Ненаситно чудовище. Текстът е хищник, който се храни с виртуалната плът на твоето „Аз“ и си дояжда с бъдните поколения, анадън му?

Бедните хорица. Бяха отворили уста в почтително безмълвие. Ако им туреха по една перука с кок, щяха да заприличат на лелки, случайно попаднали на пърформанс за бърза литература.

– Вай, шейтан, шейтан! – едва успя да промълви Юсюф. – Пу-пу!

– Нов ред, табулация:

– Пу-пу! – продължи полковник Добруджалийски. – Да чукнем на дърво, дано всичко приключи без намесата на ония главорези от специалните части! Едно ще ви кажа, гражданино нарушител. Ако сте влезли в банката за пари, трябва да ви разочаровам. Според справката, която ми донесоха преди малко, „Кредит комерс“ е пред фалит като последица от финансовата криза. Конкретно във вашия клон… ъъъ… условно казано „вашия“… наличните пари са трийсет лева и седемнайсет стотинки. Ако сте закъсали толкова, вземете ги всичките и кой откъдето. Да ви услужим ли със сак?

Шинираният пенсионер видимо се забавляваше. Той бе успял да влезе в образа на Добруджалийски и приемаше действията му като свои.

– Лъжете! – отвърна крадецът и простреля ключалката на касата. Ироничните нотки в гласа на капитана никак не му харесаха.

В последвалата тишина се прокраднаха първите симптоми на разочарование и обреченост.

Юсуф зацъка с език.

– Вай, завалията! Кешки да беше вземал два-триста лева, ами то… Веднъж и аз тараших едно таквоз… ъъъ… абе, таван, бе… и гледам у кьошето – сандък с катанец. Разлопчих го. Вътре – трака. Ай, сикана, викам, ударих големото късмет! Гепих го сичкото и айдааа по стълбите. Да, ама, сигански късмет… спънах се у едно таквоз… абе, саксия с мушкато… и съседите ма надушиха. „Стой, мангал!“, викат, „Стой да те биеме!“. Ударих си камшико, а они юруш след менека из Малашевци. Они гонят, аз бегам, они гонят, аз бегам, а сандъко тежи, гаче е пълен с алтъни, пу, зор голем! Минах го целото Хаджи Димитър на галоп. И Сухата Река го минах. Обаче тва, дървеното сандък, го не пущим въобще. Избегах им чак на гара Подуене, четвъртото коловоз. Мушнах се у влако за Белград и бам у таулетната!

– Верно, зор си видял – зацъка с език Пантелей.

– Уф! Слезнах чак у Драгоман. Едно таквоз… абе, едно кондуфтор ма изфърли с ритници. А, да ти го казвам, у Драгоман има много убав кенеф – мирише кат запушен, свестен човек не влиза. Мушнах се вътре и прааас – чупих катанецо у мивката. А у съндъко – кво?

– Кво?

– Неква книга. Ай сикана! Ударих големото коцуз. Вземах ѝ пейсе стинки от вторичното сурвини и тва беше.

– Пейсе стинки? Много са ти дали – закачи го и Бай Данчо.

– Да, ама с лобута – отвърна Юсуф и потупа гипсовото корито.

– А каква беше книгата? – поинтересува се Тинчето.

– Ба ли га. Ква да бъде… Книга.

– О, sancta simplicitas tsiganaris! – въздъхна Панайот и опита да се прекръсти.

– Комшу, ша ме звиняваш, че пак са сбаждам, ама отвътре ма напъна – смигна му Юсуф. – Казвай ся, кво става с нашио човек?

Пипев все още осмисляше историята със съндъка. Макар и разказана от сърце, в нея нямаше много хляб, въпреки поучителния финал. Отхвърли я и продължи с репликите на капитана от МВР:

– Предай се и никой няма да пострада! – премина на „ти“ Добруджалийски. – Лично премиерът обеща. Няма да ти ударим дори и един шамар.

– Аз ако вярвам на премиера, по-добре да се самоубия! – патетично извика престъпникът, показвайки, без да ще, политическите си пристрастия.

– Де шамар, де! – закани се старецът с шините. – Само го ядете нашия премиер! Панайоте, имай малко уважение бе, диване такова! Ако не беше в гипс, за тия думи щях да те вкарам в травматологията!

Пантелей вече диктуваше поредното изречение:

Брумът отвън се усили, прераствайки за пореден път в откровена микрофония.

– Давай по-бързо, комшу! – надигна се Юсуф, вече не го свърташе на едно място. – Тва, голямото крадец, ако са спаси, бай Данчо шъ нъ черпи по джигара, да?

– Суз бе, кирета! Само авантата ви е в главите.

– Следва монологът на Добруджалийски – центрира вниманието Пипев. – Тук е смисълът на фейлетона. Целият пасаж ми е ясен. Танче, давай:

– Искаш да се самоубиеш, така ли? – заяде се гласът от мегафона. – Ами, гръмни се, бе! На кой му пука. Ама за мен помисли ли? Не ти ли мина през главата, че ще ми съсипеш репутацията? Питаш ли ме на какъв огън се пека? Измъкнаха ме от къщи по бельо, направо по бели гащи. И защо? За да си приказвам с тебе врели-некипели. Паралелно с това трябва да ти направя и психо профил, да те проуча до девето коляно, да вникна в твоите мотиви и съкровени желания, за да измисля някаква шибана тактика на общуване. Всички ми викат: „Прилъжи го да се предаде!“. Дрън-дрън, та пляс. Да не мислиш, че ми е лесно бе, киртак?! Ако не успея да те зомбирам, началникът на МВР-то ще ме изрита от работа на минутката! Ай шъ муй мммайката…

Чаткането по клавиатурата секна.

– Това да го пиша ли? – наивно попита Тинчето.

– Пиши, пиши! – викнаха в един глас Юсуф и Бай Данчо като повториха псувнята с искрена жизнерадост.

Пантелей усети, че е на прав път и задълба в монолога на Добруджайлийски:

– Голям тъпак е моят началник. Дебне ме. Иска да ме хване в издънка. Два пъти ми намалява заплатата. Три пъти ме вкарва в ареста. Сега ми натресе и твоя случай с надеждата да се издъня. Като се гръмнеш, той ще ме уволни по некадърност с най-голямо удоволствие и то без право на обезщетение. Чуваш ли какво ти говоря бе, диване?! Само месец ми остава до пенсия. Не че пенсията е голяма, ама без нея съм за никъде!

– Самата истина! – подскочи Бай Данчо, който следеше думите на капитана с истинска съпричастност. Той по принцип подкрепяше властта, но станеше ли дума за пенсия, нямаше милост. – Ти представяш ли как се прибирам вкъщи без пари и чупя кунки пред жена ми? Ужас!

Пипев го погледна с благодарност.

– Ти представяш ли как се прибирам вкъщи и чупя кунки пред жена ми: „Марче, пък да ти кажа, оня в банката се застреля, а мене ме уволниха“. Малеее… Жена ми е полковник в НСБОП. Ще ме гони с кухненска посуда чак до Околовръстното! Не. Това няма да го преживея. Казвам ти най-отговорно – ако не се предадеш, ще се самоубия! С ей тоя „Калашник“ ще си тегля куршума! На автоматична. После ще бръкна в контакта! Ще скоча от осмия етаж! Ще се удавя в канализацията на ВиК! Ще се хвърля под мотрисата за Хисаря!

– Панта?

– С отрова за мишки ще се нагълтам! До тука ще се нагуша с рициново масло и диазепам!

– Панта, спри се!

– Колко думи до тука?

– 734.

– Да ги направим 800:

– Ще се обеся като куче с корда за каракуда! Всичките си вени и капилярчета ще прережа със захабено ножче за бръснене…

– Стига! – нежно настоя Тинчето.

– Стига! – проплака похитителят на „Кредит комерс“.

Трийсет дълги секунди се чуваше само тежко дишане от двете страни на фронтовата линия.

Внезапно, някъде в далечината, се понесе протяжно „Тутууу“. Приближаваше мотрисата за Хисаря.

В банката настана раздвижване. Вратата се отвори. Похитителят излезе навън с високо вдигнати ръце.

В очите му сълзеше едно чисто човешко състрадание.

– Край. Точка. Колко излезе?

– 811.

– Единайсет думи аванта. Да влачат. Пускай го по интернет.

Бай Данчо и Юсуф мълчаха. Няма спор, поантата на фейлетона бе докоснала крехките им душички, но като корави мъже, не искаха да си го признаят.

– Сваляйте гащите, бузките нагоре! – сепна ги сестра Демирева, ужасът на отделението. – И пригответе по десет лева на задник.

Минаваше пет. Беше време за инжекциите.

– Това е обир – промърмори Пантелей, но достатъчно тихо, за да не го чуят. Когато човек е в безпомощно състояние, протестите винаги излизат през носа или в конкретния случай – отнася го най-милото ти. Ето тази мисъл се четеше и в разногледия поглед на Стивън Кинг, който се изправи заедно с гърдите на Тинчето, смигна му и си излезе.

– Знам, че ви е страх от остри предмети, затови ви избрах най-тъпата игла! – ухили се сестра Демирева.

После атакува ужасените дупета и прибра десетачките без капка човешко състрадание.

Откъс от „Операция Райски газ“, изд. „Жанет 45“, 2013

Публикува се със съгласие на автора.

Петър Краевски е български журналист и писател, автор на няколко книги. Последният му роман, Чат или сбогуване с Аркадия, излезе в началото на 2009 г.

Горчиви разкази – част 2

Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Тази книга съдържа разкази на пострадали от „възродителния процес“. Свидетелските показания на жертвите са предадени дословно – без художествена обработка и коментари. Това е тяхната истина за позорните събития, които се случиха през 60-те и 70-те години на двадесети век в долината на река Места. Истината на унижените! Истината на битите! Истината на интернираните в различни краища на България! Истината на вкараните в затвора след набързо скалъпените съдебни процеси! Истината – такава, каквато тези хора са я чули, видели и и преживели! Тази истина горчи! Тя повдига тежки въпроси с трудни отговори. В тази истина няма омраза, има болка. Болка от унижението. Болка от несправедливостта. Това ни задължава да помним всички и всичко.

Изказваме най-искрени благодарности на хората, осмелили се да се върнат към тези трудни, зa тях и техните семейства, дни и да направят обществено достояние болката, скътана дълбоко в душите им.

Благодарим им за искрените думи и за силата им да простят.

(Във всички текстове е запазен оригиналния правопис на текста, за да се предаде автентичния говор на интервюираните. Бел. ред.)

„Слънчице, слънчице, виждаш ли някъде моето семейство?“

Зайра Шукри Тефик

родена на 07.05.1938 г. в село Плетено

общ. Сатовчо

обл. Благоевград

Ами, какво се случи – обрязохме дет’то, реших се на всичко и на затвор, на всичко се реших. Аз няма да си оставя внучето така необрязано, аз съм мюсюлманка – тук сме всички, цялото семейство сме мюсюлмани. И отидох аз, нагласих се. Намерих си човек да си го обрежем детенцето и другото щях да си обрежа, но ми казаха да не го барам сега, него има време, но натам. И така като дойде време, дойде този човек са сапенаха (спъваха) малко и си викам, че другото друг път ще го режа и ето дойде възродителния процес. Ние дотогава криехме. Преди направиха проверка, ние скрихме, но есента пак имаше проверка и ние казахме, че сме обрязали дет’то. Кой го обряза? – ами обрязохме го, найдохме в гората, дойде човек и го обрязохме. Дойде човека – и каза мъжко ли е, мъжко е и го обряза. Обрязохме го и детето за три-четри дена оздраве. Тогава ме дадоха тук в общината (в съвета). Изрукаха (извикаха) ме, разпитаха ме там и оттам в Сатовча, разпитаха ме там в милицията. Там им казах всичко. Имаше още една жена тука с мен, тя се паника от страх, но мен не ме е страх, защо да ме е страх. Не съм ни заклала, не съм ни открала, не съм ни утрепала. И тогава нейния баща се разболя, набра някакав оток и почина, защото го било страх, че дъщеря му ще отиде в затвора, но мен не ме е страх, от какво да ме е страх. Затвора е затвор, но и той за хора е направен. Оттам ме дадоха в долния съд, в градския и там одихме един-два пъти, изследваха ме. Питаха ме извикаха и гилината (снахата) – майката на това дете. Тя беше бременна, но и нея извикаха там да казва. Аз викам, че аз съм направила работата. И ѝ казват дали има представа сега за това дете, че какво ще се получи, че ще умре, това онова. А на дет’то нищо няма да му станс, след два, след четири дена – детето беше бомба.

И почнаха да ме съдят, ако ме съдят, ще ме съдят, моят мъж бая се уплаши. Думам му не мой се плаши, та там в затвора ходят хора. аз му давах кураж. Един път му дали писмото, че вече съм осъдена – крайно, той дойде и ми казва:

– Зайра. утре ще вървиш раното.

Ще вървим – думам, – ти пък оти се плашиш.

Отидохме тук удоло в града, в милицията и ме питат, с какво ще отида. Дали да ме откарат, или да си ида с автобуса. И си се качих на автобуса, отидохме там, приеха ме и той си се върна. Две вечери спахме в приемната на Сливен, след това дойде началника и ни прие. Там в затвора има и тъмничен, строг затвор, а ние бяхме в най-лекия режим, казват го „градината“. Затвора ни се казваше „Иван Лилов“. И се радваха другите жени вие сте добре, вие сте на открито, на свободно и действително така беше. Отидохме там откараха ни, видяха ни там жените. Аз не бях свикнала без фередже и се тресях, страх ме беше. На една жена ѝ бяха дали манто, но тя не искаше да го носи и ми го даде. Иначе как щеше да изкарам не знам, но изкарахме и толкова.

Изкарахме там 8 месеца. Ама, дойде една помнловка и карахме всичко още два месеца.

Тука на детската градина, гилината като тръгнала да кара дет’то, директорката Къдрева (от нашите), да речем българка да е била, а тя от нашите. И тя (директорката) пита:

Къде водиш това дете?

– Ами на детска го водя, къде го водя – тя (снахата) казала.

– Ами къде го водиш, то не е полезно нито за държавата, нито за дюнята (света), нито за нищо. Тупни го с един тукмак (желязно сечиво) и…

В затвора ми беше трудно, заболя ме корем там, тъй като в яденето слагаха свинско, а аз не ядях.

– Защо Зайре не ядеш? – ми казва директорката

– Защо, защото има дамус (свинско) аз ѝ казах

И тя се обърна към една Мария имаше в стола и ѝ каза на Мария да не ме оставя гладна. Имало там конфитюри, има сладко, лютеница, има всичко. Но нали сладкото вреди на гастрита, една друга жена ми докарваше бисквити. По две бисквити сутрин, за да не ям на гладно сърце домати или каквото вземе. В затвора всяка сутрин като виждах слънцето си виках „Слънчице, слънчице виждаш ли някъде моето семейство“ (започва да плаче…).

Един месен в една фабрика обръщахме буркани и елин месец в нектарния завод – повече на нощни смени.

Заговори се по едно време, че ще има помиловка. И една вечер ни строиха отвънка всички, ама ние се тресем, на кой ще прочетат името да излезне от затвора, да се освобождава. И не щеш ли, прочетоха и моето име от 130 жени само З0 станаха. Те като се заваляа, те като запискаа по тоя плац. Те ги затвориха в една стая горките, а нас ни освободиха. Разпределиха ни кой къде ще пътува и така си дойдохме.

А и до ден-днешен не съм видяла никакъв осъдителен акт. Не ни дадоха нищо такова. А пък децата ми ги изпъдиха отвсякъде, че съм рязала детето, че съм престъпник на държавата.

На брат ми жената и тя си обряза детето, а на тях им взеха нивите – да не сеят тютюн, да умират, да умираме – отпъдиха ги децата от всякъде.

Докато се върна от затвора, тютюна ми изгоря. Заварихме само въра (върха). Една жена ми даде един кашон зелен боб да караме зимата.

А за смяната на имената ни гонеха и ние се криехме по къщите и извън селото. Във всяка къща по една ропка (дупка). Нашите мъже там се криеха и ние там им носихме да ядат. Един ден идват пак и викат да ме търсят мен. Аз съм се скрила зад дрехите в гардероба и се треса да не ме намерят. Другите ги нямаше, но аз бях останала, защото чаках кравата ла се утели. И те се разкарват из къщата да ме търсят, а аз там се тресях. Втория ден пак идват към нас и аз пак бягам да се скрия, скрих се на двора под купка от борикови (борови) вейки. Те вънка викаха и сестра ми и тя викаше вътре:

– Або, ма або, тука ли си? – аз тихо и казвам да им отвори портата и да им каже. че ме няма. защото ако изляза ще ям шамари. И тя им отвори и им казва, его аз виках навсякъде, няма я наша аба. И те си отидоха.

На другия вечер и аз излязох извън селото в една ропка се скрихме с моята свекърва. Но по едно време слушам моята майка ме вика, излязох аз и тя ми каза, че до довечера ако не се придам те ще упатят (си изпатят).

Дойдохме си тук, те дойдоха в нас, написаха ни каквито имена те си знаеха и това е. На моята майка я бяха извратили и ѝ извили ръката и така я подписали. Моят брат бил там, взел един стол и се заканил и затова го взеха и го вкараха в затвора.

А за гробето да не говорим, изпочупиха всичко, изровиха всичко и сега не знаем кой гроб на кого е и къде са нашите близки, защото изпочупиха всички камъни и не ни пускаха много години там.

„Седем години се скитах по България „Без сън, без покой под вънкашносг чужда и под име ново – със сърце безстрашно и на всичко готово.“

Джмал Мустафов Гурдалов

Роден пи 08.08.1921 в село Рибново,

общ. Гърмен. обл. Благоевград

Човекът, чийто разказ Ви предстои да прочете, ме впечатли изключително много с начина и благостта, с която разказва за най-тъжните и трудни дни в живота си. От висотата на мъдростта и годините, той е успял да прости и да превъзмогне всичко, сторено му с името и в името на Бога (Аллах). Заплени ме вида ни този белобрад, стар духовник и бистротата на синия му поглед. Слушах замаян, пред себе си виждах мъдрец, в чийто глас нямаше ни най-малка нотка па съжаление за преживяното и за погубената младост. Почерпил смелост от самия Левски.

Мюсюлманин означава чистота, да няма в тебе лоши думи, лъжа, грях. Лудостта на времето, в което живях ми донесе купища неприятности. Заради вярата, защото сам мюсюлманин. Така през 1964 г. заградиха джамията, сутринта докато се молехме и като започнахме да излизаме те почнаха да стрелят по нае с хаустни патрони. Ние ги отбластнахме, после ни обещаха, че нищо няма да има повече, но един ден като си стоях вкъщи, все още не си бях сменил името, дойдоха при мен, вързаха ме и ме закараха през нощта, с белезници на ръцете, в съседното село Скребатно. Някакав от Държавна сигурност Юсев, и един прокурор ми казаха „Сине майнин, тук ще ти е паметника, кажи последните си думи“. „Левски“ казвам аз и почвам да рецитирам едноименното Вазово стихотворение – по памет, цялото, го рецитирам там пред лицето на смъртта. Политиката им беше тогава такава, ако хванем ходжата и го принудим да си смени името и да не ходи на джамията то и останалите ще го последват, но не позднаха.

Тогава искаха да затворят джамията и ми казват, че ще затворят джамията:

– Много лесно – аз казвам – като махнете ходжата, тогава няма кой да ги кланне (мюсюлмански религиозен обряд, намаз) и няма да ходи никой, няма кой да ги събира. И оттам ме интелират мене и още няколко по-вярващи от селото и аз седем години се скитах по България „без сън, без покой, под вънкашност чужда и под име ново. Със сърце безстрашно на всичко готово. За да съм полезен давам си живота.“

Закараха ни в Карлово. Пристигнахме там, аз казвам на другарите да застилат – началника на общежитието е полковник метна ни едни сламеници да спим на тях и аз им викам на приятелите да застилат, а аз ще отида да търся по града джамия. Някой от приятелите казаха, че заради тази джамия сме тук, а аз пак джамия търся. Аз им казвам ако искат, аз отивам. И както си вървя и срещам един ром с колело и го питам за джамия и той казва, че държи ключа за джамията, името му беше Салих и така аз ходех там на джамия, когато бях свободен. Аз не исках нищо друго, аз се борех само за джамия за нищо друго. Там в общежитието ни заключваха извънка, а ние се заключвахме извътре голям контрол имаше там. Една вечер като ни изкараха в коридора и ни викат, каква е тази култура защо обувките са ни в коридора и ние казваме, че ходим с тях на тоалетна и затова не са вътре, тогава шамари мъмрене и вътре. После ни извикаха и ни казват да подпишеме тук, че няма да ходиме на джамията. Ако подпишем ще ни пуснат. Само трима не се подписахме. Другите ги пуснаха, а ние останахме и карахме с още по-големи мизерии от преди.

След това ме съдиха и ме осъдиха на 5 години затвор, лежах ги в Софиския затвор. Жената беше хванала адвокати нето и те идват при мен и ми казват, че не може да ми помогнат, ще ме осъдят за назидание, да плашат мюсюлманите. И вместо лек режим ми сложиха тежък режим.

Но най-трудно беше следствието в Гоце Делчев при „бесните кучета“ там, така им викам на тези полицаи. Те гледаха там как да ни унищожат и нас, и вярата ни. Там ни казваха така: „Мъмка ви, вие искате да гледате нашите жени, а ние да не гледаме вашите“. И ме осъдиха и за това, че кланех веднаж в петак джумая (петък) и те идват и ми казват: „Кой ти каза да кланеш?“ аз казвам, че районният ходжа ми е казал. Тогава те отиват и го питат, а той казва, че това не е вярно. За това ми дадоха две години и три за името.

И хайде в затвора и заради това, и за друго и така. Послс като излезнах ме откараха в село Балдево, в мината да работя – за наказание. Там получавах писма от брат ми от Турция и идва началника и ми казва, чс получавам писма и пиша писма, ако не престана ще ме пратят в Кипър. А жената я бяха вързали и нея с белези ики и така я бяха откарали да се подпише за името. Нищо не им правех, но гледаха да ме няма. Моят живот и всичките ми години бяха години посветени на исляма и за това аз страдах и бях мъчен цял живот, а сега живеем със жената с 80 лева – тя взема 00 лева пснсия. а аз вземам 20 лева по старост.

„А преди това аз бях на фронта – да се бия за България и да я пазя“

Хасан Ахмед Бадел

Роден 22. 08. 1922 г в село Долно Дряново,

общ. Гърмен. обл. Благоевград

Ами 1973 година по време на тези събития ни закараха от тук надолу в Дъбница. Арестуваха ни посред нощ, дадоха ма на пъдаря да ме кара посред нощ в Дъбница. Там ме питаха, какво правим там, за какво идваме. Така и така идваме сменят ни униформата, и аз като си получавал брашно ме хванаха и ме докараха тука и ма питат, да ма свалят ли удало (долу) в избата да ма надерат едно хубаво, защото не сам съгласен. Аз викам:

– Свали ме, но не се знае кой ще падне по напред.

И така оттам сабале (сутринта) ни върнаха, определиха ни формата какво да кажем. Дойде главният кмет сабале и ме пита какво правя тука, а аз му казвам, че искат да ми сменят името и аз казах че сам вземал на жената една рокля едно манто и казаха, че т›ва е малка работа и сам свободен си. Върнах се и казах на жената да носи тези новите дрехи, че… А по време на смяната на имената тука дойдоха много полиция и хората като видяха и като се откачиха – кой нагоре, кой надолу – да бягат, кой как може да се спаси и отидохме по баирите. Аз се върнах да взема малко продукти от магазина и те там на съдисъха (съсипаха) и ни хванаха. И зорле (насила) ми смениха името, така на сички със зор ни смениха имената. А преди това аз бях на фронта да се бия за България и да я пазя, а след това тази България идва тук и почва да ни наказва и сменя имената. За какво сме се били тогава ние за нея. Това тяхното беше гроздна картина, което го нравеха с нас.

„Така и не разбрахме, по кой член ни съдят, ама беше за убийство…, че сме убивали децата си“

Фатме Асимова Топова

Родена на 10.08.1962 г. в село Вълкосел

общ. Сатовча, обл. Благоеград

Ами какво можа се случи, тежко преживяване за мен – съдиха ме в Гоце Делчев, вървяхме в Благоевград, после в София обжалвахме. И няма – направо ме набедиха, че за убийство ма съдят.

А ме съдеха за обрязването на детето. Ние им казваме, че това е хигиенично, че ние си го търсим по религия. Ама нали не разбират, те търсиха просто да ни изтезават. Да стигнем до затвор, да сплашат хората. И обжалването не стори пари. Отидохме в затвора с една жена от нашето село. Два месеца седяхме, мъжа ми обжалваше в София и им обяснил, по какъв член просто и те са се учудели, че за обрязване. По какъв член ни съдят и ни освободиха, но преди това да ви разкажа за затвора.

В Централния затвор ни държаха три дена в килия и ние просто само плачехме, три четири вечера само плакахме (викахме). Хвърлиха ни там по една кутия халва, и по една филичка хляб. Ние си викаме, ако е така за нас живот няма. И после ни преместиха в Сливен. На по-лек режим, работихме в една консервена ни откараха и там пак ни беше много трудно. Работехме по 8 часа, ама като се върнехме в затвора и там пак ни изтезаваха, просто триехме мозайка допълнително два три чата. От старшината, от началника – даваха ни да триеме и слушахме – какво да правим.

Ооу, то пък за тук, за Гоце Делчев, немойда приказваме. От Сатовча идваше тука един, не знам как се казваше, той ни много изтезаваше и мъжа ми казваше, ако трябва той да ма замести да иде на мойто място в затвора. Той казва – не, тя ще бъде в затвора. Той (мъжа ми) казва, че тогава ще минем границата. Ще избягаме, ще закараме и децата, защото ни изтезават. И тук един казва „Ще минеш, ама виждаш ли това“ – пистолет му насочи към него. Послс в Гоце Делчев там ни казаха, посочиха пак пистолет, тоя Темелков се казваше. И не можахме нищо да направим, отидох в затвора и излежах осем месена и това е. Ама с трудности много, много, преживяхме ние там, все със плачене, разделени от семейството. Как ще се чувстваш като не знаеш по каква вина са те откарали в затвора – нито си убил, нито си откраднал, нито нищо.

Члена, по който ни съдиха така и не го разбрахме, не го помня, но беше за убийство. Направо за убийство, че сме посегнали на децата – да си убием децата. Преживяхме големи наказания и от тогава не се чувствам здрава. Все по болници.

Ами какви наказания – тежки кофи големи, цели бурета, такива големи, които са кошчета за боклук ги пълнеха с помия и да ги носиш, направо снагите цели ни се тресяха. Задължително трябва да ги изхвърлиш. Ще вземем да ги изхварлеме, така дорде не са напълнени, а те казваха да се напълни, тогава ще ги изхвърляте. Бой нямаше, само косите ни отрязаха – за наказание, нямаше сопи. Повече работа тежка, ще дойде нещо за разтоварване, тежко – не тежко, воля – не воля, трябва да отидеш да носиш. Всеки месец ни пускаха по един път да си видим семейството. И навреме трябва да се прибереш, иначе те хващат н в килията трябва да лежиш. Ако не се прибереш в същия час, в същия ден…

След 1989 година нищо не ни платиха като репресирани, отидохме до Сливен да кажат, каквото сме работили, колко месеца сме били. Дадоха там бележките, ама тук не ни платиха.

А имахме и официални осъдителни актове, но нищо не помогна, така казаха, че по друг член са ни водили и не могат да платят. За каквото сме лежали не ни са писали по такъв член, ами по друг и не ни платиха.

От Слащен имаше една жена също като нас но тогава нейния девер беше кмет и бяха писали по друг член, тон беше съдействал нещо и след това на нея платиха 2000 лв., а на нас нищо.

СЕНЕМ КОНЕДАРЕВА (РЕДАКТОР)

Сенем Конедарева е помашка активистка, интелектуалка и защитничка на правата на собствения си етнос. Завършила е българска филология в ЮЗУ „Неофит Рилски“. В момента е докторантка по българска морфология в катедрата по български език, Филологически факултет на ЮЗУ, а преподава и български език за чужденци в Американски университет в България.

Коментари (6)

- 08-03-2013|Александър

Гледал съм няколко филма с ритуала по обрязването и във всеки един от тях личицата на дечицата говорят всичко. Плач и сълзи от болка и страх. Повечето пъти са твърде малки за да осъзнаят, че не се случва нещо опасно. Винаги съм се чудил – какъв изверг трябва да си, че заради някаква безумна средновековна традиция да причиниш този стрес и болка на собственото си дете? В една правова държава обрязването трябва да се третира както секса – под определенна възраст да бъде строго наказуемо.

Съвременната мания по свръх толерантност размива елементарните ни усещания за добро и зло.

- 10-03-2013|В. К.

Село Плетено, община Сатончо на „оригиналния говор на населението“ ли е? Бил съм там, но на е съм чул вякой да казва на Плетена „плетено“ и на Сатовча „сатончо“. Нито на Гоце Делчев „гоце данчев“. Елементарно редакторско задължение е да се оправят такива грешки.

- 10-03-2013|Гост

Преподаватели от ЮЗУ“Неофит Рилски“-Благоевград издадоха множество книги за ромите, родопските мохамедани, възродителния процес, своеволията на властите по време на различни инициативи отгоре, но… всичко това е един суров материал, какъвто ни предлага и Сенем Конедарева. Зачитаме труда им, но те са свършили там, откъдето трябва да започнат. От тази точка тръгват истинските писатели и добросъвестните учени изследователи.

Пожелаваме им успех!

Читател

- 10-03-2013|Златко – re:
В. К. писа:

Село Плетено, община Сатончо на „оригиналния говор на населението“ ли е? Бил съм там, но на е съм чул вякой да казва на Плетена „плетено“ и на Сатовча „сатончо“. Нито на Гоце Делчев „гоце данчев“. Елементарно редакторско задължение е да се оправят такива грешки.

Моля за извинение. Сканирам текста от изключително лош оригинал, който почти не се чете… Оттук и многото грешки, които не успявам понякога да забележа.

- 10-03-2013|Kiril Ivanov

Мила Родино,

ти си земен рай…

- 10-03-2013|Andrey

Обрязването е крайно нарушаване на правата на детето, физическо накърняване, посегателство без разбиране и съгласие от страна на детето.

Тези религиозни догми са отживелица. Физическата дамга не е нужна, за да се идентифицира човекът с религиозното вярване или с културата си.

В Израел вече има много евреи, които оставят децата си intact, макар че юдаизмът също изисква обрязване.

Поправките

Автор: Джонатан Франзен

Зала „Стриндберг“ беше пълна с кибици, старци, залагащи дребни суми на рулетка, и любители на ротативките. Инид не помнеше откога не се е забавлявала така. Петата монета, която пусна, и донесе три сливи; това изобилие от плодове като че ли раздразни вътрешностите на машината и от долната и част бликнаха монети. Инид загреба печалбата в пластмасова кошничка. Единайсет монети по-късно случилото се повтори: три череши, поток сребро. Белокосите играчи, които упорито губеха на съседните машини, я гледаха мрачно. „Срам ме е“, помисли си тя, макар че всъщност не я беше.

Десетилетията финансова недостатъчност я бяха превърнали в дисциплиниран инвеститор. Прибра обратно в портфейла първоначално вложената сума и започна да заделя половината от всяка печалба.

Но фондът и за игра не показваше признаци на изчерпване.

– Начесах си крастата – заяви Силвия Рот след около час, като потупа Инид по рамото. – Да отидем да чуем струнния квартет?

– Да! Да! Той е в зала „Грийд“[1163].

– Григ – поправи я през смях Силвия.

– О, колко смешно, нали? Григ. Толкова съм глупава тази вечер.

– Колко спечели? Май ти върви добре.

– Не съм сигурна, не броих.

Силвия се усмихна многозначително.

– Не ти вярвам. Обзалагам се, че си преброила всяка монета.

– Добре. – Инид се изчерви, новата и приятелка толкова и допадаше. – Сто и трийсет долара.

Портрет на Едвард Григ висеше в залата с истински позлатени орнаменти, които напомняха за разкоша на шведския кралски двор през осемнайсети век. Големият брой празни места потвърдиха подозренията на Инид, че повечето им спътници са от простолюдието. Тя беше пътувала на круизи, на които на класическите концерти се стоеше прав.

Макар че Силвия изобщо не изглеждаше впечатлена от музикантите, на Инид те се сториха прекрасни. Свиреха без ноти популярни класически мелодии като „Шведска рапсодия“ и откъси от „Финландия“ и „Пер Гинт“. По средата на „Пер Гинт“ втората цигулка позеленя и изскочи навън (морето наистина беше малко бурно, но Инид беше със здрав стомах, а Силвия си беше сложила лепенка) и след като се върна, успя да се включи, без да изпусне нито един такт. Двайсетте души публика изкрещяха:

– Браво!

На елегантния прием след това Инид похарчи 7,7 % от хазартната си печалба за касета със записи на квартета. Опита безплатната чаша „Шпьог“, шведски ликьор, който в момента се радваше на маркетингова кампания за 15 милиона долара. „Шпьог“ имаше вкус на водка, захар и репички, и всъщност точно от това беше направен. Докато другите гости реагираха с изненадан вид и укорителни погледи, Инид и Силвия се разкикотиха.

– Специалитет! – извика Силвия. – Безплатен „Шпьог“! Опитайте!

– Ммм, прекрасно! – Инид не можеше да си поеме дъх от смях. – „Шпьог“!

След това дойде ред на алеята за разходки „Ибсен“, където в десет вечерта беше насрочена среща за сладолед. В асансьора на Инид и се струваше, че корабът не просто се люлее, а и изпитва някакво вътрешно съпротивление да се придържа към начертания курс, все едно на носа му се четеше изражението на човек, изпълнен с отвращение. На излизане от асансьора тя едва не падна върху един мъж, който лазеше по пода като половинка от дует ритащи се по кокалчетата шутове. На гърба на тениската му имаше шеговит надпис: „Размина се на косъм!“.

Инид прие сода със сладолед от един раздавач на храна с готварска шапка. След това положи началото на обмен на информация със Силвия, който бързо се превърна по-скоро в обмен на въпроси, отколкото на отговори. Инид имаше навика, щом усетеше, че семейството е щекотлива тема за някого, да човърка в раната неуморно. Беше готова по-скоро да умре, отколкото да си признае, че децата и са я разочаровали, но като слушаше за пропадналите чужди деца – за техните мръсни разводи, злоупотреби с алкохол и наркотици, глупавите им инвестиции, – се чувстваше по-добре.

На пръв поглед Силвия Рот нямаше от какво да се срамува. И двамата и синове бяха в Калифорния, единият се занимаваше с медицина, другият – с компютри, и двамата бяха женени. При все това те като че ли бяха парлива тема, която трябва да се избягва или по нея да се притичва на бегом.

– Значи, дъщеря ти е учила в „Суортмор“?

– Да, за малко – отвърна Инид. – Колко каза, петима внуци? Боже мой! На колко е най-малкият?

– Навърши две миналия месец. А ти? Имаш ли внуци?

– Най-големият ни син, Гари, има три момчета. Колко интересно, пет години разлика между най-малките, така ли?

– Почти шест. А синът ти в Ню Йорк? Разкажи ми за него. Минахте ли да го видите днес?

– Да, беше приготвил страхотен обяд, но заради лошото време не успяхме да надникнем в кабинета му в „Уолстрийт Джърнъл“, където работи отскоро. Често ли ходите в Калифорния на гости на внуците?

Духът, желанието да продължи играта, напуснаха Силвия. Тя се взираше мрачно в празната си чаша.

– Инид, би ли ми направила услуга? – попита накрая. – Хайде да се качим да изпием по едно преди лягане.

Денят на Инид беше започнал в пет сутринта в Сейнт Джуд, но тя никога не отказваше изкусителни покани. В бар „Лагерквист“ на горната палуба двете със Силвия бяха обслужени от джудже с рогат шлем и кожен жакет, което ги убеди да си поръчат аквавит с дива къпина.

– Искам да ти кажа нещо – поде Силвия, – защото все на някого на кораба трябва да го кажа, но не бива и дума да излезе от устата ти. Можеш ли да пазиш тайна?

– Ако не друго, поне това ми се удава.

– Добре тогава. След три дни ще има екзекуция в Пенсилвания. А два дни след нея, в четвъртък, с Тед ще празнуваме четирийсет години от сватбата. Ако питаш Тед, той ще ти каже, че заради това сме на този круиз, заради годишнината. Само че това не е вярно. Или, по-скоро, вярно е за Тед, но не и за мен.

Инид настръхна.

– Мъжът, когото ще екзекутират – продължи Силвия Рот, – уби дъщеря ни.

– О, не!

В ясния син взор на Силвия виждаше красиво, мило живо същество, което обаче не беше човек.

– С Тед дойдохме на круиза, защото имаме проблем с тази екзекуция. Имаме проблем един с друг.

– Не! Какви ги говориш? – Инид потрепери. – Не, не искам да слушам повече! Не искам!

Силвия прие спокойно тази непоносимост към тайната си.

– Извинявай. Не е честно да ти се нахвърлям така. Май е по-добре да вървим да си лягаме.

Само че Инид бързо възвърна самообладанието си. Не биваше да пропуска шанса да стане довереничка на новата си приятелка.

– Разкажи ми всичко – рече тя. – Ще те изслушам. – Положи ръце в скута като примерен слушател. – Продължавай, моля те.

– В такъв случай, другото, което трябва да знаеш, е, че съм художник на оръжия. Рисувам оръжия. Наистина ли искаш да чуеш всичко?

– Да – кимна нетърпеливо и мъгляво Инид. Джуджето, забеляза тя, използваше стълба, за да смъква бутилките. – Интересно…

В продължение на години, обясни Силвия, се занимавала с литографии като аматьор. Имала си слънчево ателие в дома си в Чадс Форд, гладък литографски камък и немски комплект от двайсет игли и тушове, и членувала в художествената гилдия в Уилмингтън, на чиито изложения два пъти в годината продавала декоративни литографии за по четирийсет долара, а през това време най-малкото и дете, Джордан, пораснала от мъжкарана в независима млада жена. След това Джордан била убита и в продължение на пет години Силвия литографирала, щрихирала и рисувала само оръжия. Година след година само оръжия.

– Ужасно, ужасно – измърмори с нескрито неодобрение Инид.

Стволът на изпочупената от вятъра магнолия пред ателието на Силвия и приличал на цев и приклад. Всяка човешка форма се превръщала в ударник, предпазител, барабан, спусък. Която и да било абстракция можело да бъде трасиращ огън или пушек от барут, или взривяващ се куховръх куршум. Подобно на света, тялото било богато на възможности и както куршумът може да прониже всяка частица от този малък свят, така и във всяко нещо от големия свят можело да се види някакво оръжие. Дори и малкото шарено бобче било като късоцевен пистолет, или пък снежинката като картечница. Силвия не била луда, можела да се насили да нарисува кръг или да щрихова роза. Но копнеела да рисува оръжия. Оръжия, стрелби, амуниции, снаряди. С часове предавала с молив блясъка на никелираните части. Понякога рисувала дланите и китките си и по-нагоре чак до лактите така, както смятала, че трябва да са поставени (тъй като никога не била докосвала оръжие), за да държат полуавтоматичен пистолет „Пустинен орел“, деветмилиметров „Глок“, автомат М-16 със сгъваем алуминиев приклад и всякакви други странни оръжия от каталозите, които криела в кафяви пликове в слънчевото си ателие. Отдала се на порока на адското си занимание като изгубена душа (макар че Чадс Форд, плашливите коприварчета, осмелили се да се покажат от Брендивин, ароматът на напечени от слънцето папури и гниещи райски ябълки, който октомврийският вятър носел от близките долини, категорично отказвали да се оставят да ги превърне в адски пейзаж); мъчела се като Сизиф, всяка нощ унищожавала творенията си, разкъсвала ги, изличавала ги с терпентин. Стъквала буен огън във всекидневната.

– Ужасно – прошепна отново Инид. – Едва ли има по-лошо нещо за една майка.

Тя даде знак на джуджетото за по още един аквавит с дива къпина.

Сред необяснимите неща в манията и били, продължи Силвия, че тя била отгледана в семейство на квакери и все още ходела на срещи на Кенет Скуеър; че всъщност Джордан била измъчвана и убита със здраво изкуствено въже за простиране, един пешкир, две телени закачалки, ютия на „Дженерал Илектрик“, голям назъбен нож за хляб на WMF, купен от „Уилямс Сонома“, т. е. нямало огнестрелно оръжие; че убиецът, деветнайсетгодишен младеж, на име Кели Уитърс, се предал на полицията във Филаделфия, без изобщо да бъде изваден пистолет от кобура; че благодарение на съпруга си, който в края на кариерата си като вицепрезидент на „Дюпон“ получавал баснословна заплата, разполагала с голям тежък джип, по който дори и при челен удар с фолксваген кабриолет не би останала и драскотина, както и с къща с шест спални в стила на кралица Ана, в чиято кухня и килер спокойно би се побрал целият апартамент на Джордан във Филаделфия, и се радвала на едва ли не безсмислено спокойствие и комфорт, като единствената и задача, освен готвенето за Тед, буквално единствената, била да се възстанови от смъртта на Джордан; но въпреки това тя често пъти така се отнасяла в пресъздаването на плетениците по ръкохватката на някой пистолет или на вените на ръката си, че след това трябвало да шофира като луда, за да не изтърве часа си при лекаря, доктор на медицинските науки, в Уилмингтън, при когото ходела на терапия три пъти седмично; благодарение на сеансите с лекаря, доктор на медицинските науки, на посещенията си в сряда вечер на сбирките на родители на жертви на насилие, а в четвъртък на групата на възрастните жени, на четенето на стихове, романи и мемоари и на „вдъхновяващи“ книги, препоръчани и от приятели, на работата си като доброволен асистент за физическа терапия в детската болница, Силвия успяла да се пребори с мъката, макар че страстта и към рисуването на оръжия нараствала; не споменала за тази страст на никого, дори и на лекаря, доктор на медицинските науки, в Уилмингтън; приятелите и доброжелателите и постоянно я призовавали да се „излекува“ сама чрез „изкуството“, а под „изкуство“ разбирали нейните декоративни гравюри и литографии; само че когато зърнела своя стара гравюра в банята или стаята за гости на свой приятел, тялото и се сгърчвало от срам заради подражателския стил; по подобен начин и поради същите причини се свивала и когато зърнела оръжие по телевизията или в киното; с други думи, тайно в себе си била непоклатимо сигурна, че е станала истински художник, истински художник на оръжия, а фактът, че унищожавала всичко в края на деня, бил доказателство за това; била убедена, че Джордан, макар да имала бакалавърска степен по изящни изкуства, специалност рисуване, и магистърска степен по художествена терапия, и въпреки подкрепата вкъщи и частните уроци в продължение на двайсет години, не била добра художничка; след като постигнала тази обективна оценка за мъртвата си дъщеря, продължила да рисува оръжия и амуниции, но въпреки гнева и жаждата за отмъщение, които очевидно подсказвала трайната и обсесия, нито веднъж за тези пет години не била нарисувала лицето на Кели Уитърс.

Една октомврийска утрин всички тези необясними неща се стоварили отгоре и накуп и след закуска Силвия на бегом изкачила стълбите към ателието си. На лист дебела хартия и с помощта на огледало, така че да се появи образът на дясната и ръка, тя нарисувала лявата си с вдигнат палец и свити пръсти, гледани отзад от шейсет градуса. След това поставила в ръката късоцевен револвер, майсторски изпъкващ на преден план, чиято цев прониквала в стиснати устни, над които изписала с молив запечаталите се в паметта и насмешливи очи на Кели Уитърс, чиято молба за помилване била отхвърлена неотдавна, без никой да пролее и една сълза. И тогава – след устните и очите – Силвия оставила молива.

– Време беше да продължа нататък – рече тя. – Осъзнах го изведнъж. Независимо дали ми харесва, или не, оцелелият и художникът съм аз, а не тя. Всички сме научени да мислим, че децата ни са по-важни от нас, и се мъчим да живеем чрез тях. Но на мен изведнъж ми писна. Утре може да умра, казах си, сега обаче съм жива. И мога да живея съзнателно. Платила съм си цената, свършила съм си работата и няма от какво да се срамувам.

И когато голямото събитие, голямата промяна в живота ти е само някакво прозрение… Не е ли странно? Нищо друго не се променя, само дето сега виждаш нещата различно и не те е толкова страх, не се тревожиш толкова и като цяло си по-силен. Невероятно е, че едно напълно невидимо нещо в главата ти може да ти се струва по-реално от всичко друго, което си изпитвал преди. Виждаш света по-ясно и го съзнаваш. И разбираш, че точно това означава да обичаш живота, точно това има предвид всеки, който говори за Бог. Такива мигове…

Превел от английски Владимир Молев

Публикува се със съгласието на издателите.

Джонатан Франзен (Jonathan Franzen) е американски писател. Роден е в Чикаго, Илинойс, израства в предградията на Сейнт Луис, Мисури. Завършва „Swarthmore College“. Живее в Манхатън, Ню Йорк, пише за списание Ню Йоркър.

Коментари (1)

- 21-03-2013|Златко

Откъм Фейсбук:

Цитат:

Zlatko Enev Една от най-нашумелите, най-продавани (а някои твърдят – и най-добри) книги на новия век – най-после и на български език…

Boyana Lambert Крайно време беше. Сега очаквам и Freedom.

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Спомням си, сякаш е вчера, как някъде през 2005-та се опитвах да убедя Раймонд Вагенщайн (с когото по онова време ме свързваше нещо като съвместен проект) колко важна е тази книга и как непременно трябва да се появи на български език. Слава богу, откак дъщеря му пое нещата, издателството изглежда е станало малко по-гъвкаво…

преди около час · Харесвам · 2

Boyana Lambert Много се радвам, наистина, и по- добре късно, отколкото никога.

преди около час · Харесвам

Zlatko Enev Е, нека да не надценяваме нещата. В интерес на истината Франзен е на ръба на highbrow-кича (изказано с най-голямо уважение към майсторството му да разказва). Има далеч по-важни и големи автори (Лийтъм, дори лудия Фостър-Уолъс, когото лично аз не мога да чета, или по-младите Щейнгарт и Диас, които вече са издадени). Искам да кажа, нека не залитаме сега в някаква кумирология. Франзен се чете много леко, това му е основното предимство…

преди 49 минути · Редактирано · Харесвам

Boyana Lambert Много добър писател е, но не мога да кажа дали се чете леко, защото Свобода четох на Испански, а поправките на английски, не беше толкова леко, затова се радвам, че го превеждат на български. На повечето хора им се опъва на чужд език, защото има богат речник и не само. Чак кумир не ми е, но и нямам навика да степенувам по важност в глобален аспект нещата, които чета, а според чисто личните ми предпочитания.

преди 33 минути · Харесвам

Zlatko Enev На испански! Уау. Аз чета (или слушам) всичко, чийто оригинален език не владея, на руски (братята, слава Богу, превеждат всичко, абсолютно всичко важно, страхотна култура са).

А Франзен е много, как да го нарека, вълнуващ писател. Историите му са дълбоки, честни, добре разказани, но самият той е буржоа по душа, дано да ми е простено надменното изказване. Човек не може да ги избере тия неща, те са в гените и в звездите. Някой човек е роден за живота на Рубенс, друг – за оня на Гоген. Американците, общо взето, се намират под далеч по-голям натиск за успех от европейците, което ги принуждава да пишат масово, в основния случай. Пари, пари, пари… В Европа всичко това е малко по-спокойно, не могат да се правят милиони, но пък в замяна на това има купища спонсорски програми (има ги и в Щатите, ок), така че още никой писател, пишещ на някой от ГОЛЕМИТЕ езици, не е заритал да умира…

Но книгите му са удоволствие, факт…

преди 25 минути · Редактирано · Харесвам

Boyana Lambert В Испания го „срещнах“ и нямах търпение да чакам доставка на английски, така или иначе в някои отношения испанския ми е по- силен. Смешното е, че после на английски ми звучеше странно поне в първите 50- 60 страници.

Ето тук писах ревю за Свобода (блога ми е некомерсиален, не предлагам линк, за да го рекламирам)

http://boyanalambert. blogspot. com/2012/04/blog- post. html

Бояна Ламбер: Време за Свобода

Не мога да отмина този отзив с мълчание. Книгата на Франзен (американското произношение) е явлението на американската литература от 21 век. Бояна не обяснява защо я е харесала, но е сто процента права във възторга си. Аз я четох като американец--безспорно един различен прочит--и бях удивен от критич…

преди 24 минути · Харесвам · Махане на предварителния изглед

Zlatko Enev И си купете електронен четец. Това отваря вратите към рая…

преди 22 минути · Харесвам · 1

Boyana Lambert Благодаря за предложението! А електронен четец имам, но предпочитам да чета обикновена книга, всеки си има особености

преди 21 минути · Харесвам

Boyana Lambert Благодаря, на мен половината ми удоволствие е във висенето между рафтовете в книжарницата, книгите подредени до леглото или в библиотеката, разгръщането на страниците. Мога да мина и без това, разбира се, но в краен случай, обикновено за нещо, което трябва да прочета веднага по някаква причина. И на път винаги влача хартиени книги. Както казах, всеки си има особености

преди 16 минути · Харесвам

Zlatko Enev Това е тема за дълъг разговор. Благодаря ви, че не споменахте „миризмата“. 99% от защитниците на „книжните“ книги изтъкват миризмата им като основно удоволствие (френските сирена пасти да ядат). Самият аз, със странно усещане, откривам в себе си един все по-голям културен анархист, колкото повече остарявам. Стената с книги вкъщи ме потиска, имам чувството, че непрекъснато ми се надсмива с непоклатимото си, масивно присъствие. А на „електрончето“ имам двойно повече книги, чието физическо присъствие е отстранено, те са това, което са – чист дух, а не тежко физическо надмощие (знам, че ще ме надживеят, не е нужно да ми го тикат в лицето всеки ден). Там, на малката пластмасова плочка, съм готов да се счепкам и с най-дебелата тухла на тоя свят, докато инак масивната пирамида от книги на нощното ми шкафче ме обезкуражава още при първия поглед: каквото и да правя, не мога ги изчете, и дума да не става…

Изобщо, за мен светът се промени ТОТАЛНО, откак се появи това малко парче пластмаса. Абсолютно, тотално, необратимо. Предполагам, че дълбоко вътре в мен живее някакъв човек от бъдещето – не особено далечното, онова от след няколко десетилетия. Във всеки случай със собственото си поколение вече нямам нищо общо, особено що се касае до усещането за това какво вършат с нас технологиите. Мисълта да набутам в главата си чипове не ме ужасява ни най-малко. Напротив – ядосвам се, че няма да доживея времето, в което ще може книгите (информацията) просто да се „наливат“ в съзнанието, вместо да се чака с години, както сега… Какво да говорим, пълен нихилист…

преди 7 минути · Харесвам · 1

Zlatko Enev А що се отнася до „висенето“ между рафтовете, какво ще кажете, ако ви се удаде възможност да „повисите“ не сред няколко хиляди, а примерно сред около два милиона книги, които предлага (средно) всяка от (хм. хм, специалните) библиотеки в мрежата? За мен това е реализация на една от детските ми мечти. Винаги съм мечтаел да мога да си намеря всяка книга, която ме интересува, с натискането на едно копче. Днес го правя, ежедневно. Но не мога да се зарадвам, защото съм роден прекалено рано. Имам книгите, но не и физическата възможност да ги прочета. Карамба, ако можех да се родя отново след двеста години!

Колко е важно да бъдеш поробен

Автор: Мила Минева

Всичко започна отново[1164] с „мита Батак“ през 2007 г., когато един изследователски проект успя да напусне сферата на академичния дебат и до такава степен да завладее общественото въображение, че да доведе до заплахи за физическа саморазправа с авторите. Нищо (като че ли) не предвещаваше трагедията: България точно беше отпразнувала сбъдването на единствената стратегическа мечта на „прехода“ – членство в ЕС. Публичната драма беше повторно инсценирана през 2009 г. – този път по повод инсталацията „Ентропа“ на Давид Черни. Държавните институции реагираха толкова обидено и бързо, че турската тоалетна на мястото на България беше покрита с черно платно и практически премахната от картата на Ентропа. Само година по-късно нова трагедия премина през медиите: майор Даниела Благоева направила презентация за 3 март, за да разкаже на международните си колеги в базата в Кабул защо празнуваме този ден като официален празник. Невинният жест обаче произвел неочакван ефект – турски офицер се обидил, Министерство на отбраната се стреснало и започнало разследване по случая, а майор Благоева била принудена да се извини за стореното (поне по това медиите имат консенсус, дали има наложени наказания след това си остава неясно). За няколко дни случаят изчезва от медиите, но продължава активно да живее онлайн.

Трите случая (първите два бяха анализирани подробно в публичното пространство) всъщност разиграват една и съща драма – договарянето на колективна идентичност при липсата на легитимен централизиран контрол върху производството на тази идентичност.[1165] Общественото мнение реагира на размножаването на актьорите, които произвеждат образите ни; реагира на изгубването на идеологически монопол. Всъщност оказа се, че отговорът на това „кои сме ние“ може да бъде даден навсякъде и от всеки.[1166] Въпреки че колективната идентичност се конструира тъкмо като договаряне между претенции и признание (Дичев 2002), за първи път имаме канал, през който хората без идеологическа инициатива не просто стават свидетели на този процес, но придобиват и ресурс да участват в него. И тъкмо в този момент, придобивайки неочакван шанс – да договорят идентичността отдолу – гражданите го откриват като загуба на идеологическия монопол. А активните доскоро групи в конструирането на колективни идентичности – националните елити – като че ли са абдикирали от този процес.[1167] Това изречение изглежда странно тъкмо на фона на горните случаи, защото национални институции тогава реагираха в отбрана на националната гордост. В „мита Батак“ активно участваха директорът на Националния исторически музей Божидар Димитров, директорът на Института по история при БАН проф. Георги Марков и президентът Георги Първанов, който, и в качеството си на историк, изнесе „открит урок“ за и в Батак. Първата институция, която реагира на инсталацията „Ентропа“ пък, беше Министерство на външните работи. Като че ли оттегляне няма, а за абдикиране изобщо не може да става и дума… И все пак този текст ще се опита да покаже тъкмо отказа от идеологически усилия за конструиране на нова колективна идентичност, както и да анализира ефектите от това върху народния ни „мироглед“ (Грамши 1976: 94).

Нека се върнем към третия от споменатите случаи – инициативата на един български майор[1168] да представи пред интернационална военна публика основанията за националния ни празник 3 март. Турският контингент се обижда на невинния разказ, а според заглавията в медиите „турското робство“ предизвиква дипломатически скандал. Какво точно е в основата на скандала така и не става ясно – самата скандална презентация се появява в публичното пространство няколко дни след случката, а вече има само следи от нея в онлайн пространството, но съдържанието ѝ не е достъпно. Според повечето интерпретации драмата се е разиграла около определението „турско“, а един внимателен коментатор твърди, че всъщност проблемът е далеч по-дребен и се крие в определението на „башибозук“ като „турски“. Тук обаче, от истината ни е по-скъп дебатът, а той със сигурност се завърта и възпламенява около думата „робство“. Повечето автори на постинги са готови веднага да заменят „турско“ с „османско“ или каквото е правилното според науката определение (въпреки че използват „турско“, не хабят много реторическа енергия, за да го охраняват, т. е. това е просто най-подръчното определение за момента). Не така стои въпросът с „робството“. Тук науката, каквото и да казва, няма думата. Родната ни историческа наука не е и съвсем ясно какво казва (Хранова 2011) – по повод скандала са цитирани двама историци проф. Георги Марков и проф. Вера Мутафчиева (мрежата изважда старо нейно интервю). Проф. Марков настоява на правилността на термина, основаващ се на документи (става дума за възрожденски текстове), докато проф. Мутафчиева аргументира като по-коректни назоваванията „под турска власт“ и „османско владичество“, както са реферирали към периода учебниците до 60-те години, според нея.[1169] Учебниците по история също позволяват разночетения – въпреки че се говори за българите „под османска власт“, един от честите епитети за „раята“ е именно „поробените“ (ако си позволим да съкратим дългия разказ, то ще получим изречението „Българите под османска власт са поробени.“). По-любопитното е, че дигиталният народ[1170] не се позовава нито на исторически изследвания (въпреки че спори с исторически аргументи), нито на учебниците, по които е учил за епохата. Един коментар дори гласи следното:

Да, може в учебниците да е написано по-културно (когато попитах г-на ми по история защо са ни спестени турските жестокости в уроците, той ми отговори, че това било за да не обидим съвременната ни съседка, както и част от управляващите в България), но това не измива причинените ни гадости и мръсотии, а и не виждам нищо обидно в истината.[1171]

Откъде идва знанието за „причинените ни гадости и мръсотии“? Какъв е източникът на „истината“? В един форумизточникът е ясен – „Български хроники“ на Стефан Цанев, преписани, видимо с любов, от потребител mun4o1 (името е съчетало по любопитен начин уважението към Вазов, латиницата и дигиталното заместване на „ч“ с 4). Повечето потребители в мрежата обаче, не се позовават на източници. В логиката на дебата цитирането изглежда ненужно – знанието за робството е подръчно, то е част от „здравия разум“ или, ако се върнем към Грамши, то е фолклор. Фолклорът съвсем не е живописен елемент или музеен експонат, представящ народния гений. Напротив, Грамши предлага да го мислим като набор от мнения и убеждения, които отразяват народния мироглед. И понеже народът съвсем не е хомогенен, всъщност става дума за израз на мирогледа на „определени по време и по място слоеве на обществото“ (Грамши 1976: 94). Фолклорът си служи с официалната култура като извлича мотиви от нея, които обаче измества в съревнование с „държавния мироглед“ (Грамши 1976: 96). Квазипубличното пространство на мрежата, струва ми се, ни дава възможност да видим именно фолклорен тип конструиране на колективна идентичност, договаряне отдолу, бракониерство на готови форми от страна на анонимни съграждани.

И така нека да се върнем на дебата върху „турското робство“ и да видим повтарящите се мотиви в него. Въпреки че подобен текст може да стъпи на количествен анализ, предпочитам да започна с по-внимателното разчитане на няколко дискусии. Първият блог, който излиза по темата, е с над 70 коментара. Любопитното за този блог е, че той не е заявен като националистически – казва се писалка. нет и според самопредставянето е блог „за писане, култура, разкази, есета и т. н.“ Авторът разказва в ироничен ключ скандала под заглавие Турско робство не е имало, разбира се:

Напълно заслужено! Да наричаш присъствието робство, айде аман. Но то дори не е присъствие, а небивал културен и духовен разцвет, който не намирам сили и талант да опиша.

Цитатът дава ясна представа както за позицията на автора, така и за стила на текста (който влиза в леко противоречие с картина от боевете на Шипка, позната ни от всяка читанка). В коментарите под текста се разгаря истински спор за историческата достоверност на „робството“. Ясно се формират два лагера. Любопитното е, че между тях има консенсуси: първият е, че на историците не бива да се вярва, а вторият – че ролята на училището е подозрителна. Всъщност аргументацията върви в сходни посоки – българските историци винаги обслужват някакви политически интереси и тъкмо затова разказват „националистическа“ или съответно „антипатриотична“ история. Училището пък или „натиква в главата“ „патриотични глупости“ или скрива част от „истината“, неудобна днес. Въпреки тези подозрения и двата лагера настояват върху знаенето на историята и са склонни да се позовават на мрежата като източник на истината. „Патриотите“ обаче имат под ръка и други източници. Цитирането на Вазов, Ботев, Чинтулов е повтарящ се мотив (Хранова 2011), но по-впечатляващо е позоваването на народни приказки и песни. „Три синджира роби“ се превръща в безспорно доказателство за факта на робството. А най-важната за „патриотите“ е паметта – семейната, родова, народна памет:

Mili komentatori, pomislete dali v semejnata vi istoria niama li pone edin spomen za sluchiloto se predi vek samo. Ako vyobshte znaete neshto za semsinata si istoria.[1172]

Припомнянето на страданието върви успоредно с призивите към българите, към колективната идентичност, към България. Авторите на тези коментари обикновено са в регистъра „ние“ и рядко се ограничават до миналото. Напротив, текстовете им са обърнати към настоящето, коментират забравата като обяснителна фигура за съвременното състояние на държавата. Но най-важното полагат „турското робство“ в основата на колективна идентичност.

Другият лагер, който също е активен и не се отказва от дебата, използва съвсем различни стратегии. Коментарите тук задават въпроси, обясняват естеството на империята, иронизират емоционалните патриотични изблици. Но радикалната разлика е в две неща. Първо, този лагер отказва да мисли историята като ориентир в настоящето. Парадоксално тъкмо тези коментари не правят късо съединение между „турско робство“ и Доган, а остават в историята с призива да се разбере и излезе от нея. Втората разлика обаче ми се струва по-важна и нека я чуем от един коментар:

Живеем в свят в който сме взаимно зависими и всеки сам си избира като какъв да се самоопредели![1173]

И така, докато едните говорят за „нас“, за „българите“, за „нашето достойнство“, другите разказват за „аз“, за свободата „да избираш“, за архаичността на национализма. Неслучайно те са наречени от другите в спора „космополити“ и са разпознати като „образовани“. В друг блог, където авторът започва ударно с „Трябва да се излекуваме от робската психология… „повечето коментари очаквано са склонни да поставят под въпрос „робството“. Работата е там, че текстовете осмиват робството, но има една единствена версия на позитивна колективна идентичност, заявена:

Аз (вероятно погрешно според вас), се гордея че съм българка защото:

Сме си правили училища 60 г. преди да „ни освободи“ руската армия (някои от които все още съществуват въпреки „оптимизацията“ през 2005-2008 г.)

Сме били в състояние след 500 години прекъсване да си сглобим работеща самостоятелна европейска държава само за около 25-30 г. Вкл. с армия, която доколкото ми разбира главата е от най-висок европейски стандарт

Поне 10 гигантски за времето си предприемачи от ранга на Евлоги и Христо Георгиеви и Петър Берон, на които бизнесът им сериозно е пострадал от българската независимост, са си дарили средствата за укрепване на темелите на независимата българска държава.

Кланетата е добре да се знаят. Но аз лично отказвам да празнувам „оцеляването на българите от 500 години кланета“ като национален празник. И изобщо искам да разкараме от очите и главите на децата празнуването на всяка форма на оцеляване, като голяма гордост. За да не ги обричаме на бедност. Във всички смисли на думата. МарияД.[1174]

Този коментар остава самотен, а максималното усилие, което правят „космополитите“, е да конструират колективен интерес – имаме интерес да се разбираме със съседите, със съюзниците в НАТО, да бъдем европейци. Работата е там, че срещу интереса стои саможертвата – някакви хора са дали живота си, цитират патриотите, за да ни има нас.

Общо взето такава е динамиката, когато тече спор. В националистическите форуми или има наддаване в робството, или спорът се завихря около това кога е подменена истинската история – комунизмът лесно влиза и в ролята на новото робство, и в ролята на мощен манипулатор на историята.[1175]

И така, нека се върнем към началото на текста. Какво се случи при „мита Батак“? Едни хора отвън се опитаха да предложат в рамките на България – проектът все пак беше за изложба в Етнографския музей – да деконструират основни места на колективната идентичност. И институциите реагираха консервативно – застанаха в отбрана именно на „жертвите“ (едва ли е случайно, че убитите в Батак бяха канонизирани като мъченици по-късно, а не започна честването им като герои). Случаят в Кабул се оказва различен. Майор Благоева е прекрачила някакви граници, но граници тъкмо за тази международна среда, които остават невидими тук. Дигиталният дебат видимо отказва да приеме този външен стандарт и основната критика е тъкмо към институциите, заподозрени, че зачеркват жертвата в името на краткосрочния интерес. Освен това презентацията, доколкото разбираме от коментарите, едва ли е особено оригинална и приносна към темата – в сайтовете за видеосподеляне има много презентации за турско робство, а поздравителните видеа за 3 март не пропускат да квалифицират периода именно като робство (щом в мрежата е така, то трябва да е вярно).

Но за какво тече дебатът всъщност? Защо днес ни е толкова важно да бъдем поробени?

Различни проучвания (последните данни от НСИ могат да се видят тук) на интернет потребителите в България като цяло показват консенсусно няколко характеристики – най-активни са хората между 16 и 24, но сериозно присъствие се отчита всъщност на всички възрастови групи до 44 години; повечето живеят в градовете, използват разнообразни форми на комуникация, една трета от тях имат собствен бизнес или са на високи управленски позиции, делът на хората с висше образование и този на учащите са впечатляващи. Защо тези хора хабят енергия и реторически усилия да охраняват „робството“? Струва ми се, че съвсем не става дума за робството, а за отчаяно усилие да се измисли колективна идентичност, да се даде отговор на въпроса: като сме попаднали всички на това място, има ли нещо, което ни свързва? Можем ли да открием причина да не сме просто струпани тук, а да сме заедно? Ще преформулирам въпроса в термините на Розанвалон – как днес, в ситуацията на оттегляща се социална държава, можем да измислим отново „социалната връзка“ и солидарността. Рознавалон, който прави исторически анализ на идеите на социалната държава, показва една радикална промяна – днес обществото функционира през принципа на „компенсацията“ (а не на „застраховката“, принцип на който е основана социалната държава) – компенсацията се полага на „жертвата“, а миналите страдания стават ценен капитал (Розанвалон 2000: 35). Всъщност изместването на „робството“ към „геноцид“ (Атака предложи именно такава формулировка в Народното събрание), разказът не за героите, а за мъчениците, са движения в тази посока. Работата е там, че именно мнозинството се опитва да получи компенсации за „жертвения си капитал“… И тъкмо затова не е случайно, че националистическата драма започна да се разиграва като сериал след влизането на страната в ЕС – тогава, когато има от кого да се поискат компенсации.

Бих си позволила обаче да добавя и още един щрих в тази интерпретация. Вече подчертах, че ме интересува как „обикновените хора“ се опитват да конструират колективни идентичности. И тук понятието за фолклор ми е важно, защото подчертава употребите и заеманията на образи и разкази от официалната култура. Накратко, показва онези парчета от официалното, които са станали част от здравия разум, които човек употребява без да се замисля. Видимо става дума за изключително консервативни версии на колективната идентичност. Питането обаче е има ли други. Неслучайно подчертах на няколко пъти ангажимента на публични институции с охраната на тези версии на колективната идентичност. Всъщност не фолклорният разказ, а официалният е консервативен. Тъкмо затова твърдя, че националните елити са абдикирали от усилието да конструират нови колективни идентичности. Наместо да се измисли нов разказ за социалната връзка, институциите всъщност прибягват до най-подръчния и устойчив разказ. От една страна усилието е отместено към измислянето на „индивида“ и „личността“, даже гражданинът се мисли не като член на политическа общност, а като частен индивид със собствени интереси. От друга, националната метафорика се използва като саморазбираема; позоваването на националното спестява обяснения и блокира измислянето на нова социална връзка днес. Българи сме, защото помним миналото – частни хора, уловени в капана на робството.

Мила Минева е главен асистент в Софийския университет „Св. Климент Охридски“, катедра „Социология“. Автор е на многобройни изследвания на медийната среда в България. Изследователските й интереси са в областта на съвременната популярна култура, историческата социология на социализма и др. Сред основните й публикации са „Пътеводител 2020“ (2009), „Социологията пред предизвикателството на различията“ (2009), „Националното като рекламен репертоар“ (2008) и др.

Коментари (15)

- 12-03-2013|Ivan – Въпрос

Колко грешки има в израза: „Мила Минева е асистент-професор във Факултета по социология към Софийския университет.“?

- 12-03-2013|Историк

Наистина, уместен е въпросът на Ivan:

Колко грешки има в израза: „Мила Минева е асистент-професор във Факултета по социология към Софийския университет“?

Но пък от друга страна, реално погледнато, какво пречи на един автор, който приема за вярно, че измежду „най-активните“ интернет потребители в България, точно „една трета“ имат „собствен бизнес или са на високи управленски позиции“, да си бъде той именно един „асистент-професор във Факултета по социология към Софийския университет“ – какво му пречи?

Щом „робството“ никак не било „робство“, защо пък трябва да наричаме и останалите неща (асистентите, факултетите и т. н.) с техните истински имена?

- 12-03-2013|Историк

Все пак, за да подпомогнем авторката в нейните евентуални бъдещи усилия по проучване на „дигиталния народ“: разберете, Мила, че има огромна разлика между данни, получени при „изследването на използването“ на Интернет (каквито са данните на НСИ) – и това, което Вие наричате „най-активни“ потребители. Има огромна разлика между „активно ползващи“ и „активно коментиращи“. Между ползването (на Интернет за всякакви практически и житейски нужди) и изразяването на собствено мнение (в Интернет) има огромна разлика – и тя прилича повече на разликата между това да гласуваш на избори и това да се кандидатираш на избори.

- 12-03-2013|Златко

Благодаря за подсещането, Иване. Грешката е моя, а не на Мила, тъй като преведoх неправилно английския текст от сайта Семинар. бг.

- 12-03-2013|albireo

Хубава статия, любопитен съм дали авторката е надниквала в ‹Бойна слава› и в конкретно тамошните теми за Батак и ‹робството?

- 12-03-2013|Александър

И тя както всички нас надниква там където и е удобно.

Цитат:

Един от тези пътешественици по европейските владения на Османската империя е и Ханс Дершвам в годините 1553 – 1555. Ханс Дершвам изучава история и география в Лайпциг, но се свързва с търговската и промишлена къща на Фугерите от Аугсбург. Като техен търговски агент Х. Дершвам е живял в Данска Бистрица в Словакия. Предприемаческата му дейност като търговски представител на Фугерите му дава възможност към 1548г. да започне свой бизнес. Но търговските му занимания не са причина да загуби своя интерес към хуманитаристиката. В 1553г. той се присъединява към императорската мисия до султана. Пътуването му е на собствени разноски и е с неясни за изследователите на неговото ръкописно наследство цели. Допуска се, че е осъществил желанието си да се запознае със земите, населението и военната организация на Османската империя на Балканите. За Ханс Дершвам европейските владения на султана са земи с антична култура, съхранили историческия спомен за един изчезнал цивилизационен модел – гръко-римския. Не е изключено и предположението, че пътуването си Дершвам предприема и от търговски интерес да се запознае с материалните и човешки ресурси на Османската империя, което от своя страна е в пряка връзка с експанзионистичната политика на султанския двор към Виена. Богатството на информацията в пътеписа, която е от най-различно естество дава преимущество на научните интереси на автора. Записките му не са систематизирани и подготвяни за публикация. Оригиналния ръкопис е запазен в архива на Фугерите. За изследователски дирения за историята на българското етническо пространство в границите на Османската империя през ХVІв. интерес представлява само частта за пътуването на Х. Дершвам от Белград до Цариград и обратно. Дершвам съобщава, че планината Куновица и река Нишава делят Сърбия от България, която продължава до Одрин. Тези сведения от пътеписните бележки са ясна индикация за териториалния обхват на българския етнически елемент на Балканите. Историческият спомен за неотдавнашното минало на Балканския полуостров ясно очертава и схващането на европейците по отношение на християнските народи на Изток. Сведенията от пътешественици влизат в големите географски атласи. Така се формира и представата на европееца за действителния ход на историческите събития на Балканите. С навлизането си в българската историческа, географска и етническа територия Х. Дершвам формира своите първи впечатления от българите. „Страната е хубава като Седмиградско… народът е крайно потискан и ограбван – така че не може да се съвземе, а и никого не оставят да се издигне; обират му всичко. Има хубав добитък и пасища… Тази страна е България, хубава и плодородна земя, но е запустяла, лошо обработена, селата са малко. Нивите и лозята са буренясали, къщите са лоши като свински кочини“. Дершвам отбелязва, че никъде не са застроени плевни и хамбари за зърно. Дершвам описва и вършитбата с диканя. Общите му впечатления за развитието на селското стопанство му дават основание да твърди в записките си, че „Страната няма да се обработва и съвсем ще запустее, защото твърде малко народ има в нея.“ Движейки се по т. нар. Диагонален път Дершвам вижда и черноземни почви, които го карат да се възхищава на плодородието на региона. Но също така отбелязва, че селяните не торят земята, която е слабо обработена. Липсата на пряк интерес у селяните към по-висока продуктивност и ефективност на селскостопанското производство е обусловено от множеството налози и данъци с които се облагали зависимите от феодала и държавния фиск поданици. Пътешественикът описва ангарията като феодална повинност, а също така споменава и за десятък от децата (т. нар. кръвен данък). С тази фактология Дершвам успява да пресъздаде фрагменти от българската действителност в условията на робството по начин контрастиращ с порядките в западна Европа. Занаятчийството в българските земи е описано като грубо и непретенциозно, сравнимо с циганското. Дершвам съобщава, че българите правят своите дрехи от груб плат. Те нямат право да носят хубави дрехи. Техните дрехи са изработени от сив или бял груб вълнен плат. Нямат обуща или ботуши, а само цървули от необработена волска кожа и чорапи до коленете“. Шапките или са прости, изработени от шаяк, бяла плъст или друг материал. Силно впечатление на пътешественика прави и липсата на горни дрехи в носията на българите – те ходят по риза зиме и лете. Българските мъже не носят оръжие. Женското облекло е описано подробно, но украшенията и накитите са прости и груби, с липса на някаква стойност. Българските жени според Дершвам са дружелюбни. Като описва българската жена, авторът рисува и образа на туркинята. С този свой подход Дершвам дава възможност чрез контрастната картина да изпъкне на преден план не само етническата и верска несъвместимост между двата народа, но и битово-културните им различия. Туркините са нечистоплътни и бедни като цигани. Те не могат да работят нищо и много малко от тях се виждат по селата. Социалния статус на жената сред турците е регламентиран в мюсюлманските обичайни норми – работят само пленниците роби и мъжете. По отношение на установената в българските земи управленска система Дершвам рисува спахийството като основен фактор. В икономическата и военна организация на Османската империя Дершвам успява да долови един от основните религиозни стереотипи в мисленето на мюсюлманите – убийството на неверници се признава за добро и богоугодно дело. Неверниците-християни са третирани като покорено население, което трябва да работи за своите господари. Социално-икономическото устройство на Османската империя прави силно впечатление на пътешественика. Експлоатацията на зависимото население, незаинтересоваността от повишаване на добивите на земеделска продукция както от земевладелците, така и от поданиците и не на последно място изключителната в своите мащаби корумпираност на държавните служители са основните причини за икономическият упадък на Османската империя забелязан и от Х. Дершвам. Когато посещава Пловдив авторът на пътеписа възкликва: „За чудене е как всички тези полубезработни хора могат да се изхранват, как могат да се издържат с по един шилинг на ден?! Дершвам има предвид развитието на занаятчийството в града, което в този период не е достатъчно доходоносно поради редица обективни причини – високите пазарни такси и мита, извънредните задължения към държавата във време на война и др. Тоталният контрол на османската аристокрация върху подвластното и население и жестоката експлоатация унищожават всяка възможност за стопанско развитие на покореното население. Дори провинциалната османска аристокрация в много от случаите трябва да положи много усилия, за да гарантира финансовата си стабилност и да поддържа жизнения си стандарт. Обезценяването на османската парична единица (акче) през ХVІв. допълнително изостря икономическият натиск върху зависимото податно население. След като се запознал с реалната социално-икономическа организация в Османската империя, Дершмам заключава, че: „Значи всички трябва да се научат да крадат и грабят и сами да се справят някак си, докато станат паши – султанските хора.“

Дершвам в своите бележки отбелязва и съществуването на население със специален статут – войнуците. Българският бит впечатлява пътешественика. По неговите наблюдения българското етническо пространство се развива в една чужда, несвойствена среда, което може да се окаже пагубно за развитието на българската народност в икономическо, социално, и културно-духовно отношение. Когато Дершвам описва състоянието на градовете през които той е минал по пътя си за Цариград най-ясно се долавя разрушителната сила на османското завоевание. Очевидци и наблюдатели от Западна Европа, които през ХVв. обходили част от европейските владения на Турция и ги описали, разказват също за многобройните опустошения и разсипани крепости и градове в земите населени с българи. В бележките си авторът описва град София столетие след края на османското завоюване на Балканите. Градът е без стени и укрепления. В града няма построено нищо високо. Къщите са прости, едноетажни, с прозорци към двора. Само занаятчийските дюкяни гледат към улиците, които са тесни и неприветливи. Жилищната зидария е на изключително ниско за времето си ниво – от дърво с глина без вар, с тухли, които не са печени, строили са ги роби както могат „Всички като свински кочини“ Но Дершвам успява да открие и нещо положително – градът е разположен на място с естествена природна красота. В града има баня, чиято постройка според пътешественика датира от античността, тъй като инженерно-техническото и изграждане силно наподобява строителството на подобни сгради и съоръжения в миналото. Джамията в града е храм „красиво построен, както строят султаните“. В своя път към Цариград Дершвам и спътниците му епископа на Печ Антон Вранчич и Ференц Зай – закупуват от населението сено, ечемик, яйца, вино, погачи, плодове, кокошки и др. Тези данни дават възможност частично да се представи натуралното производство на българите. Окаяното състояние на селищната система в централните части на европейските владения на Османската империя отблъсква европееца. За Пазарджик Дершвам пише: „Уж е град, а не струва и колкото село с цигански колиби и бараки“. Пловдив е описан с характеристики подобни на град София. Градът с някога славна история е с вид „както е обичаят на турците“

В основата на пътната мрежа на империята са старите римски настлани пътища. Никой от населението не си спомнял истинските имена на тези пътни артерии. Разстоянието се измервало в дни път. Реките били проходими през каменни мостове, много от които са останали от миналото. За пътуващите по имперската пътна мрежа били строени керван-сараи – сгради предлагащи безплатно подслон и храна на всички пътници. Тези станции били строени с богоугодна цел и улеснявали придвижването на пътници и кервани. Любопитно за европееца е наличието на робски пазар в Цариград, снабдяван със „стока“ след завоевателните походи на султанските войски към Виена, Седмиградско и др. Безпристрастен и обективен свидетел на историята Ханс Дершвам оставя в своите пътеписни бележи богат материал за историята, бита и културата на българския народ през ХVІв. Такива сведения се съдържат и в пътеписните бележки и на други европейски пътешественици касаещи епохата и страната на османските султани. Един от тях е и Якоб Бетцек, съхранил в пътните си дневници своите впечатления от пътуванията си до Цариград, осъществени в годините 1563 -1573. Пътуванията на Якоб Бетцек са свързани преди всичко с неговата принадлежност към императорската канцелария във Виена. Като придворен служител е изпращан като специален куриер до дворовете в Швеция, Дания, Италия и някои немски князе. Три пъти ходи и до Цариград – 1564-1565; 1572 и 1573г. Мисиите на Бетцек като императорски куриер са свързани с военните походи на войските на султана към Средна Европа. Във втората половина на ХVІв. Успехите на османските войски са впечатляващи – завзета е Унгария, Седмиградско, австрийският император плащал данък на султана. Като пратеник на императора Якоб Бетцек е контактувал с великия везир Мехмед Соколович. Пътеписните му бележки не са систематизирани. В тях той разказва да това, което е забелязал или му се е случило по време на прекосяването на Балканските владения на султана. В тях липсва друга, специфична информация, която би му послужила като дипломатически или военни сведения от разузнавателен характер. Текстът на бележките съдържа единствено описания от общоисторическо и културно гледище.

И Якоб Бетцек подобно на своя предшественик Ханс Дершвам е на мнение, че Ниш е граничен град, оттатък който започва България. Тя е слабо населена, но „хубава страна, плодородна на пшеница, ориз, лозя и друго от което се нуждаят хората. Жителите са също християни, груби и прости хора, както и в Сърбия“ При оран и за всякакъв превоз се използват волове и биволи. Облеклото на българите според наблюденията на дипломата е от груб филц и шаяк, а украшенията са като на мулетата в Испания. Бетцек не формира отрицателно отношение към българските народни носии у себе си. Той забелязва редица регионални особености в мъжкото и женско облекло по отношение на някои детайли, но като цяло го характеризира като българско. Очарован е от носиите на българското население в географската област Македония – „Също една хубава, плодородна и благородна земя. Има здрави хора, по носия и облекло също българи, само че са по-богати“ Бетцек става свидетел и на някои ритуални обреди – описва сватбената женска носия, както и самия сватбен обичай. Впечатление му прави и погребален ритуал за изразяване на скръб. Моралните устои на българското православно християнско население също му правят силно впечатление. През погледа на пътешественика те се открояват най-силно в психологическия стереотип на българите – скърбящият по загубата на любим човек, ако се ожени скоро бива презиран от другите, които казват, че не е обичал жена си или приятеля си и т. н.“ Якоб Бетцек се движи по маршрут: Белград – Ниш – Ново село – Пирот – Цариброд – София. Прави му впечатление че във всички по-значителни и хубави селища живеят много турци. Във всеки град-тържище или голямо село има керван-сарай или ханове за отмора на пътниците. Освен това се развиват и множество занаяти с който се занимават християни, турци и евреи. Такива са и впечатленията му от София – доста голям град с развита градска структура в ориенталски стил заради значителния брой Мюсюлмани в града. София е и център в който развиват оживено търговска дейност и дубровнишки търговци. Тяхната търговска колония в град София имала и своя черква. Якоб Бетцек установява контакти с дубровничани, които му гостуват в къщата, в която е отседнал. За вътрешното устройство на български дом Бетцек съобщава, че огънят бил запален в средата ѝ. Около София Бетцек наблюдава дислоцирането на значителни военни сили изчакващи края на преговорите за мир между Австрия и Турция. От бележките на пътешественика става ясно, че бейлербеят имал под свое командване 20 000 души, а саджакбеят предвождал в поход няколко стотин души. По пътя си към Цариград Якоб Бетцек посещава и Пазарджик, където отсяда в хубав и голям керван-сарай, и Пловдив. Пловдив е хубав и голям град, но с разрушени градски стени. Наблюдавайки разрушенията той открива за себе си доказателството за миналото могъщество на българите, имали някога своя добре уредена държава – разрушена и опустошена при турското нашествие. Бетцек смята град Одрин за „укрепен и стар гръцки град“ Същото твърди и за крайморския град Силимврия, който е населен с много гърци. За него Мустафапаша Кюпри – днешен Свиленград – е граничната зона на българското етническо пространство с гръцката империя За пътешественика историческият спомен за някогашните средновековни балкански държави е онази разграничителна линия между покореното християнско население и мюсюлманския етно-политически и културно-религиозен фактор на Балканите. Когато Говори за старата Византийска столица той използва израза „Станбул или Константинопол“. В съзнанието на европееца историчността на балканските държави има своите реални измерения – чрез територията и населението – неговия бит, култура и религия, както и чрез безмълвните свидетелства за миналото – пътища, мостове, църкви, разрушени градски стени и укрепления. На всичко това пътешественикът отдава голямо значение. За Якоб Бетцек етническата принадлежност на населението в централните европейски владения на султана е българска. При използването на сравнителния метод за анализиране на информацията в пътеписите на чужденците преминали през Балканите в ХVІв. Се откриват множество сходства във впечатленията им касаещи българския етнически елемент в Османската империя.

- 14-03-2013|Hauptmann – Откога

в СУ има Факултет по социология:)

- 17-03-2013|Опти – Под нивото на сайта

Водя се за сравнително интелигентен човек (три висши образования, все пак), но въобще не можах да разбера тезата на авторката и защо въобще се е захванала с недоказуеми неща, завалийката. Златко, за мене тази статия е под нивото на сайта ти.

- 17-03-2013|яни

Когато се изказват категорични мнения, които не търпят ни най-малки възражения, по-добре е човек да си остане при собственото си по-различно, мълчаливо мнение, за да си спести обругаванията.

Имам само две бележки.

Всеки е в правото си да се чувства потомък на роби. Щом той самият мисли така. Но аз не се чувствам такъв. И имам основания. Моите прадеди от времето преди Освобождението са търгували с Турция. И като част от керван на български търговци, въоръжени „до зъби“, придружавани от професионални „бодигардове“ са минавали през Малко Търново и са влизали в турската столица с целия този „салтанат“. Нещо, което е немислимо за роби.

Другото е, че когато разглеждаме събитията от Май 1976 година, трябва да се обръщаме към достоверни разкази за тези събития. Към „Записките……“ на Захари Стоянов. В края на краищата, всички българи, както и сега, не са били ангели-херувими и между първите и то не малобройни жертви е имало не малко невинни турци и цигани. Стига с до там, че един“ „патриот“, З. Стоянов му спестява името, си потапя ръката в кръвта на един надупчен от ножове труп, напълва си шепата с кръв и пие от нея…….

- 17-03-2013|Иван Иванов – Към този на Яни

Омръзна ми да ме записват като „потомък на роб“ или като „потомък на раята в Османската империя“. В последна сметка какво значение има това?! Аз съм си аз. Че са ни клали – клали са ни. Че ние сме клали – виж последното изречение на коментара на Яни. И това не е някакъв изолиран случай. Един мой колега носи фамилията Джелатов – дядо му просто изклал всички турци от селото след като дошли руснаците. И защо? Сигурно защото му се е клало. Стига с тези празнословия! Оставете ги на политиците. Само те имат интерес да цепят народа ни на Асеновци и Асановци! Стига ни един позор – този от „възродяването“. И там беше по политически причини, но греха е на всички ни! Днес е ден за покаяние и прошка. Мога само да кажа – простете ни!

П. П. Колкото до „Батак“ – там са клали помаците от Тъмраш, т. е. българите.

- 17-03-2013|Сухи

питам се „що ще наш контигент в Афганистанските сокаци? около 200млн. лв. е струва авантюрата на МО на данъкаплатеца, а майорката Благоева взема около една минимална работна заплата на ден;

ние тук се дърлим с т. нар. нацианласти за Батак, Матак и не знам кое се мухлясало историческо събитие, мит или незнам кво си;

като че ли не е ясно, че в Батак българи колят българи и то за да ги измародерстват; тв Скат създаде проблема, тя не е спомената, б. димитров тогава водеше предаване там..

- 17-03-2013|Сухи

абе Яни, З. Стоянов не е очевидец, недей заблуждава, той минава доста по-късно през Батак, така че и той, и Вазов най-вече, повтарят вече създадени тези…

- 17-03-2013|яни

Сухи, не става дума за Батак, а за Панагюрище. (Виж. Захари Стоянов „Записките…….“ Глава I Въстанието 1876 в Панагюрище).

Ние имаме право да се гордеем със саможертвата на нашите сънародници по време на Априлското въстание, но нека да не забравяме, че това са били страшни времена за всички етноси, въвлечени в конфликта.

И само три години по-късно, свободният вече български народ по време на Учредителното събрание, загърбва тази кървава омраза и заедно с депутатите на турското население полага основите на Съвременна България.

И кои сме ние, след повече от сто и тридесет години да чоплим стари рани и вадим на показ стари сметки, които нашите предци са простили в името на бъдещето на България?

- 18-03-2013|Николай Аретов – …

Откога в СУ има „асистент-професори“?

- 18-03-2013|Златко

Вярно не ги рисувам правилно, обувките…

Едно българско изгнание

Автор: Юлия Кръстева

Разговор с Юлия Кръстева

Кръстева „чужденката“, „мистерията“ Кръстева…, това са думите, които непрекъснато съпътстват, ако ли не и определят личността и творчеството на Юлия Кръстева. Тази жена също така винаги е воювала за една интелектуална позиция същевременно „вън и вътре“, която ѝ позволи да промени коренно френската мисъл отвътре, оставайки ѝ при все това чужда. В разговора, който следва, сме избрали текста „България, мое страдание“ като (нова?) изходна точка, за да засегнем множество други теми, касаещи изгнанието, езиците, Балканите, религиите, но също и Франция и собствената ѝ работа.

Александър Леви: „България, мое страдание“ дава една не много приятна картина на посттоталитарна България, този текст представя също така съвсем накратко историята на Балканите. Портрета на днешните българи е много груб, почти жесток, но същевременно и трогателен; вие пишете за тях: „Комплиментите ви са упреци, когато благодарите, вие сякаш претендирате (искате)…“

Юлия Кръстева: Имам усещането, че българите са депресирани и ранени. Те се чувстват отхвърлени от Запада, а същевременно са неспособни да развият собствена позитивна реакция, различна от жалването или цинизма, което води или до икономически срив, или до поява на мафии и огромна морална празнота, създадена от комунизма. Но аз се питам каква е отговорността на православността при формиране на индивида…

Така или иначе, България присъства винаги във вашите текстове. Тук тя най-после е назована, този текст с вокативно заглавие е отправен към нея. Пътят беше дълъг…

Познавате ли текста на Томас Ман „Германия, мое страдание“? Без да правя паралел между фашизма и това, което се случва сега в България, книгата се е родила като отговор на една криза и на един погром, които Томас Ман се е опитал да види едновременно отвътре и отвън, това винаги съм се опитвала да правя и аз.

Вярно, че винаги съм загатвала за българския си произход доста свенливо. Падането на комунизма „дезуниверсализира“ до известна степен България, която вече не е страна от „Изтока“, защото той не съществува, тъй като няма комунизъм. България става много по-първична някак си; прилича на такава. Скорошни семейни събития, като умъртвяването на баща ми в една българска болница, породиха книгата ми „Старецът и вълците“ и отново отвориха раната ми. Опитвах се да забравя България, мислейки само за родителите си, но след това, което се случи, вече е невъзможно…Ясно видях цялото варварство и моралния срив на тази страна, когато приеха баща ми в болница: когато хоспитализират някого, за да му правят биологични изследвания, вместо да го оперират, когато не му дават медикаменти, защото възрастните хора нямат право на тях… това очевидно е истински ужас. Събитието съвпадна с отправената към мен покана да напиша нещо за българската публика; и следователно трябваше да назова и адресанта. Нямам претенции, че съм разкрила изцяло отношенията си с България, нито че съм анализирала основно това, върху което се опитвам да хвърля светлина, а именно отговорността на религиозните формации.

Действително, вие има какво да ни кажете за ролята на православната религия при формирането на индивида.

Най-характерно за православната църква в България е, че тя винаги е била на страната на комунистическата власт; верската съпротива се прояви доста персонално, а не като в Полша, където католическата църква изигра познатата ни роля. Значи в България съществува идентифициране на отколешната и политическа власт. Това сливане, което има своето обяснение в Средновековието, е довело впоследствие до духовно и политическо подчинение, завършващо с национализма. Към това се добавя мястото на индивида в православната религия, т. е. неговата много трудна, дори невъзможна самостоятелност: отделяне на индивида от масата и от своя Бог. За момента всички трудове за православието се опитват да го „позитивират“, виждайки в него форма на съпротива; това не е основно, макар че е важно; но за сметка на това никога не е споменавано за осакатяването, нанесено от православието в процесите на еманципиране на личността

Още пазя от детството си върховния образ, създаден ми от баща ми, който беше вярващ, на мистичните състояния на православието… но смятам, че то е виновно до голяма степен за сръбския национал-фашизъм и за руския национализъм. Тези реакции, опирайки се очевидно върху комунистическия погром, си имат своето обяснение. Тази част от моята аргументация не бе схваната много добре в България… Хората не смеят да погледнат вътрешната структура на религията от страх да не ги вземат за тъпи лаици или дебилни рационалисти. Що се отнася до мен, аз вземам много на сериозно религиозните структури, които изграждат индивидите без тяхно знание, дори когато те не са вярващи и живеят в начина на мислене, изграден от тяхната религия. Могат да се анализират различните психически структури, запечатани в различните религии; ортодоксалните също имат своите предимства, като мистичния възторг, но носят и своите недостатъци, които осакатяват и ми изглеждат безсмислени, в момент, когато има стремеж към съревнование, автономност, индивидуализация. Ние живеем в свят на свободната конкуренция, на свободното движение на капитали, на демокрация и свобода, който някой ден може би ще надминем… Но преди да стигнем до него, трябва ли да минем през мафиите, които са преувеличени и карикатурни форми на този индивидуализъм?

Вашият прочит на православието ще изясни отчасти тази внезапна привързаност на балканските народи и етноси – впрочем пропити с езичество и фолклор – към съответната им религия, превърнала се в огледало на тяхната идентичност, ако не в желание за война. Това ни отвежда още по-далеко в историята на Балканите – към разцепването на Римската империя, през IV век, и към зараждането на тази митична и движеща се граница, която, в Европа, ще раздели окончателно Запада и Ориента… В момента на европейското изграждане, този факт не е ли ужасен товар за народите, останали от „лошата страна“?

Да, така е; още повече, че тези народи вярваха, че всичко това е отминало и че водят светски живот поне от XVIII век, а всъщност има трудни моменти, през които трябва да се мине и мисля, че трябва да се гледа на тях сериозно.

Това е въпрос, който ме обсебва. Не зная какво ще излезе, но бъдещият ми роман ще бъде за изгнанието – последният („Владения“) беше посветен на женското страдание – и действието ще се развива по време на Кръстоносните походи… Мисля, че сме на този етап. Една сгъната Европа след очевидно неуспешен опит на кръстоносните походи да я агломерират по много брутален начин. И днес нещо, което касае това разделяне на два блока се пробужда.

Нека да поговорим повече за изгнанието, което е основна тема във вашето творчество. Говорите за него като за някакво възкръсване, разкриване и почти самоинвенция.

Изгнанието е трагедия, но също и спасение. Не трябва да се забравят тези две негови страни; ако човек забрави едната, мисля, че ще сгреши. Болезнено е да изгубиш корените си, някакво „гражданство“ – все едно, че убиваш майка си, – и същевременно се дистанцираш от всичко, както от себе си, така и от приемащата те страна. Ставаш бдителен. От времето на софистите всички философи са се питали, къде си всъщност, когато мислиш. Що се касае до мен, аз мисля, че в такъв момент човек е в изгнание.

Когато говорим за памет и история, чрез езика възниква въпросът за идентичността. Вие мечтаете за една нова номадска и космополитна идентичност, стъпила върху много езици и култури. Но между ентусиазма и страданието съществува идентичност, която създава това, което вие наричате „Чудовища на кръстопътя“, резултат от невъзможното примирение и ожесточение на местните хора.

Опитвам се най-вече да бъда реалистка. Виждам, че номадското и космополитно човечество става все по-преобладаващо. Връщам се от САЩ, където с учудване установих колко много негри и метиси има в Ню Йорк. Мисля, че това е привкус от III-то хилядолетие. Ние вървим към този тип номадско смесено човечество (хуманност). Аз не го измислям, защото така ми се иска, това е факт. Нещастие или надежда е това? Иска ми се да бъде надежда. Много добре виждам неминуемите недостатъци, които ще произтекат от това: концепцията за човечеството, приютило се в родното и дори в националния език, търсейки своя идентичност, се поставя под съмнение. Някои културни продукции вероятно няма да бъдат възможни или все повече ще бъдат маргинализирани.

Другата страна на всичко това е насилието и бруталността. Ето защо има от какво да бъдем обезпокоявани пред тази дехуманизация, водеща до незачитане на другия. Но същевременно присъстваме на появата на друго нещо, на зараждането на полифонична индивидуалност; може би съществува култура, произлязла от миграцията, която ще стане култура на полифонията. Засега можем само да предполагаме… но трябва да се гледа сериозно на тази еволюция.

Вие заставате на съвсем малко островче, за да наблюдавате човечеството; островче, което освен това може всеки момент да бъде залято от страданието на отдалечаването, скъсване с корените, спомените от миналото…

Но също и от приемащата ви страна, която здраво се е хванала в своята идентичност и която гледа на вас като на чужд елемент, когато не желае… И така, вие сте отхвърлени и от двете страни. Но след като сте преодолели огорчението на това маргинално положение, то се превръща в огромна привилегия, защото ви позволява да бъдете постоянно нащрек, да не заспивате, дори с риск да не можете да спите!

„България, мое страдание“ е текст, обединяващ това вечно двупосочно движение между скъсване с корените и търсене на произхода.

Мисля, че човек не може да избяга от произхода си. Това дори е основното във Фройдисткото послание: Каквото си получил, наследи го! Вечното завръщане, ретроспекцията, търсенето на изгубеното време, без които произходът ви ви застига. И в същото време аз не съм от тези, които се отнасят с умиление към произхода си; опитвам се да бъда никъде, да живея в утопия. Но човек не може да бъде в диатонала на изтласкването, ако забравя за земното притегляне, а то съществува, свързано с историята на страната – политическата история, – със семейната история и като последна дистанция връзката, която поддържаме с родното.

Това вътрешно пътуване не е ли излишно? И ако не, човек не рискува ли да се изгуби в безтегловността на мигриращото и откъснато от корена си същество? Милан Кундера нарича своя роман „Непоносимата лекота на битието“, нали?

Радвам се на привилегията, че научих френски сравнително рано и не се чувствам истинска чужденка във Франция, макар, че французите ме приемат като такава; но аз запазвам все пак известна дистанция, която ми позволява да осъществя това пътуване във френския език. Изгубеното ми време, произходът ми също са френски.

Вие пишете в „Чужди на себе си“: „Никъде човек не се чувства повече чужденец, отколкото във Франция. И все пак никъде чужденецът не се чувства по-добре, отколкото във Франция.“ И днес ли мислите така?

Френската идентичност е една много силна идентичност, която е била консолидирана както от кралската администрация, така и от републиканската, от образованието, Колеж дьо Франс и т. н.; в резултат на това чужденецът почти няма място. И не за Льо Пен говоря. Имам предвид тъй наречената пропаст: някакво национално единство, което кара французина да отхвърля хитро и по законен начин натрапника чрез езика, а именно използвайки реториката, сетивните тропизми, чрез оценката върху начина на обличане и вида на интонациите на гласа и множество незначителни подробности, които ни карат да разберем, че сме натрапници. Консенсусът фиксира нормата, но също и отклонението. Може да се каже например, че всеки артист е извън нормата и често е толериран, стига да не накърнява добрия вкус. Често чужденецът артист е единствено толериран, когато е изградил своя Пантеон post mortem, макар, че е имало чужденци във френската академия, както е имало придворни евреи: винаги ще съществува алиби! Това е явление на фино отхвърляне, но все пак е отхвърляне. И все пак поддържам втората част на изречението си: никъде чужденецът не се чувства по-добре, отколкото във Франция; причината за това е яснотата на френската реч. Тя тръгва от средновековните клерикали, минавайки през Декарт, и стига до ролята на дебата, извоювана на площада на Революцията: всеки конфликт, всяка криза се превръща в обект на дискусия, изясняване. За това се говори в Националното събрание, в списанията или вестниците по много категоричен и ясен начин, отколкото където и да е било другаде. То може да касае въпроса за националността, SOS-расизма и дори явлението Льо Пен. Във всички страни по света съществуват екстремни права; и ако реакцията на Франция е злъчна, реакцията на Републиката също е по-силна. Аз залагам върху тази реакция на изясняване на нещата.

Разговора води Александър Леви

Превод от френски език: Веска КИРИЛОВА

Сп. „Хора и миграции“ („Hommes & Migrations“), № 1205, януари-февруари 1997 г.

Източник

Юлия Кръстева е френска изследователка от български произход, работеща в областта на философията, психоанализата, теорията на феминизма, лингвистиката и семиотиката.

Коментари (6)

- 10-03-2013|RafaeloK – „България, мое страдание“

Прочитайки с разбирам интерес текстовете за и на Кръстева в ЛП свързани с България (самият аз съм също „самоизгонил“ се българин) искам да благодаря на Златко за тези публикации и да попитам и него и (по)читателите дали/къде може да се намери самия текст „България, мое страдание“ на английски или български – на уебстраницата на Юлия Кръстева го има оригинала на френски (за съжаление език, език който ползвам само трапезно…) – http://www. kristeva. fr/bulgarie. html

- 10-03-2013|Златко

Книгата, в която е публикуван на английски, се казва The Crisis of the European Subject. Инак в момента работим над превод, от френски, който обаче се прави от други хора, тъй като моят не е достатъчен за такъв текст. Предполагам, че до седмица-две ще го публикувам. Но може и да се забавя, не мога да кажа точно..

- 10-03-2013|Andrey

Доста е изглупяла тази жена или най-малкото не разбира България достатъчно.

Жалко за баща ѝ, но и тя е трябвало да се погрижи за него.

- 11-03-2013|BlackWolf

Позицията на Ю. Кръстева по отношение на провославието е меко казано странна. Основните му проблеми са много по-сериозни от сътрудничеството с политическата власт в България (без значение коя) и неспособността за някакво „духовно въдочество“. Основният проблем на православието е, че то като начин на мислене, като ценности е замлъзнало в Средновековието и е абсолютно неадекватно на условията на 21 век. Провославието проповядва ценности, които в по-голямата си част са противоположни на това, което наричаме „европейски демократични ценности“ (колкото и те да са фалшиви и кухи от реално съдържание). Провославието е ксенофобска, фундаменталистка секта, която отрича всякаква другост, която открито агресивно се отнася към всяка друга религия (вкл. другите християнски деноминации), която отрича правото на личен избор. Ако бъдем съвсем откровени, православието е изтъкано от средновековно мракобесие. това му е основния проблем. А че сътредничало на тази или онази влест – това е бял кахър. Всяка църква го прави, вкл. и католическата.

- 12-03-2013|Джони

Интересно е клишето за мисичните традиции на православието: доста ще трябва да си фантазираме, за да повярваме в това. Всъщност няма приемственост с мистичните традиции останали от Визания и в най-добрия случай такива могат да се открият за кратко в някои манастир, което е свързано с определени личности, но традиция и широко практикуване на мистика е твърдение срещу фактите. Вие чули ли сте бългъаски православен епископ да споделя мистичен опит, аз не. Всъщност мистичната страна на православието се популяризира първо на Запад през 20 век и после се разпространява на Изток. Сборникът с текстове отнасящи се до православаната молитва /Добротолюбие/ се събират за пръв път в края на 18 век /300 години след падането на Византия/, като руските и гръцки съставители изрично подчертават, че не откриват следи от такава молитвеност и мистика дори в монашеската практика на Атон. Тези сборници са толкова непопулярни, че гръцката енциклопедия от 20-те години на 20-ти век дори не споменава този сборник молитвени и мистични практики / Добротолюбието/. В Русия непосредствено преди революцията руският изследовател Минин откровено пише в изследването си за православата мистика, че е първият богослов, който се занимава с тази тема. Всеки може да се запознае с тези единствени 50 стараници на посветени за 1000 години от руското „мистично“ богословие за мистиката на православието, тъй като този принос на Минин е преведен на български / Древно-църковната мистика. В. Т., 1999/. По- сериозен интерес към мистиката се появява едва след революцията у руски емигранти /първи по-задълбочено се спира на темата Василий Кривошеин/, провокирани от предхождащ ги интрес на католически теолози / Жожи, Осер/. Едва в емиграция „мистичните“ руснаци се обръщат към мистиката и почват да създават „традиция“, която не са ималли през 1000 годишното си мистично православие/изключвам отделни личности, повечето обявени светци и няколко манастира през 19век/. Сериозен интерес се предизвиква с интреса на западни интлектуалци и преводите на Добротолюбието на английски, за което се застъпва и Т. С Елиът, претърпяло няколко издания. У нас е ясно: дори и преди 1944г. най-мистичната част от православието- исихазмът е смятан за ерес дори в църквата, както и напричер в някои учебници на семинарията от времето на комунизма. Добротюбието беше преведено от руски за пръв път едва преди 10 години. Та за таква мистика става дума.

- 19-03-2013|Серкан

Преди седмица принтирах това интервю, поръчах си едно кафе, започнах да маркирам с молив моментите, които ме впечатлиха (вечния търсач на слабости, симтом на егопримитивизМА ми несъмнено).

Юлия Кръстева е впечатляваща личност. Конструкцията на изреченията, дълбочината на анализа, ВЕРНОСТТА НА ПРОГНОЗИТЕ…

Изчаках да прочета „България, мое страдание“.

Казаното в това интервю е много по-ценен показател за качествата ѝ.

Не мисля, че човек като Юлия Кръстева не би интерпретирал справедливо събитията в България около „Възродителния процес“.

Виж, преценката и за исляма определено е повлияна от европейските стереотипи и гледна точка, но съм сигурен, че ако тя е била в добро здраве последните 15 години, е осмислила и преосмислила не едно и две неща, които преди е виждала по различен начин.

ВСЕ ПАК, най-важното, което исках да споделя и то съвсем накратко, е впечатляващата и дисекция на България/Европа/Свят в 1997г.

И си мисля, защо не успяват тези хора като нея (които при това са и обединени в нещо като клуб на мъдреците към ЕС – явно недостатъчен) да прокарат най-важните насоки за развитието на Европа?

Кои са тези пречки, които търкулнаха колелото в една доста нежелана посока от тази, която повечето европейци желаехме?

Доброволецът-генетик на балканския дигитален фронт

Автор: Ивайло Дичев

Балканите са място, където освен за територии и ресурси ужасно си завиждат за идентичност. Другаде Карл Велики или Симон Боливар обединяват съседни народи; тук обратно, Александър Македонски и Кирил и Методий се превръщат в терен за войни на живот и смърт, до голяма степен илюстрирайки тезата на Фройд за „нарцисизма на малките разлики“, според която твърде голямата прилика с другия (както по негово време са си приличали омешаните народности в Австро-Унгария) изисква специална енергия за удържане на собствената идентичност, т. е. обратната страна на нарцистичното самолюбуване се оказва агресията към съседа.

С възхода на интернет наред с битката за културните емблеми все повече в центъра на балканските разпри застава тялото. Расовите теории преживяват днес неочакван възход в аматьорските постинги и клипове. „Раса“ тук наричам онова псевдопонятие от 19 в., което прави връзката между телесни характеристики и културни особености, например хора с монголоидни очи непременно са подли и притворни; хора с черен на цвят кожа са мързеливи; синеоките и руси са родени господари и т. н. Отдавна знаем, че подобна връзка няма и всичко това са идеологии на колониално господство, а групирането на белези в една расова категория е съвсем произволно (има черни хора с остър нос, има бели хора със ситно къдрава коса…). Още по-удивително е завръщането на расовата теория на Балканите, където народите са толкова омешани, че е трудно да се определят някакви „чисти“ типове, камо ли случайното им разпространение да съвпадне с още по-случайните политически граници.

Любима тема на патриотите е например да дискутират дали турците са бели, и съответно имат място в Европейския съюз, или са от някаква друга „раса“ и трябва да стоят навън – във визуалната аргументация се привличат киноактьори, исторически персонажи и минувачи от улицата, които всички изглеждат по-скоро бели или по-скоро черни според интимното убеждение на гражданина-ъплоудър[1176]. Друг такъв любим жанр, който комбинира расиализация, националистическа агресия и сексуалност, е кавгата за красотите, където с масирана визуална огнева мощ ни убеждават, че сръбските момичета са най-красиви или че албанските ги бива още повече. Кой знае защо тъкмо в тези спорове сексуалните обиди и грубости са по-малко отколкото в спорове за историята или географията, може би заради по-откровено субективния характер на представянията, които не претендират за научност. Т. е. налага се впечатлението, че колкото по-наукообразен е патриотичният аргумент, толкова по-агресивен е. Тези примери показват и защо телесното се връща така мощно във виртуалния свят: средствата за визуализация са станали толкова достъпни, че всеки потребител може лесно да излага аргументите си с помощта на визуални образи, които предполага се, са самата реалност (те са мит, ако следваме Барт). Така с прочетеното оттук-оттам любителят на биологическите теории веднага може да онагледи с подходящ образ на ариец, монголоид, евреин и т. н., изразяващи емоционалното му отношение към момента. Ролята на подобен натурализиращ идентичността мит днес играе ДНК-то.

Нова лудост, която се разрази из балканския субкултурен национализъм[1177] в последните години, това е генетиката. Що се отнася до самата научна проблематика, става дума за една методика, развивана от 50-те години насам и преживяла бум в началото на новия век. Тя позволява да се установяват незначителни генетични промени в структурата на ДНК, които се датират и чрез които се установяват връзки между определени населения – откъдето хипотези за техните миграции и родства. Два типа генетични белези дават идея за произхода по бащина и по майчина линия[1178], т. е. позволяват да се проследи патри- и матрилинеарния произход. От десетина години насам се множат проектите, които събират генетичен материал и трупат бази данни – Family tree DNA, African DNA, the National Geographic Genographic Project и т. н.[1179] Както във всеки развиващ се клон на науката, хипотезите са разнообразни и споровете ожесточени. Това обаче, което можем да видим зад усилието на палеогенетиците, е, че човешкият род е единен и не автохтонността, а мобилността е водещата му характеристика. Силните, проспериращи култури са смесени, относително по-“чисти“ са далечни, затънтени и обикновено примитивни джобове на планетата. Но, както ще видим обаче, не точно така ще възприемат новия тип изследвания балканските фенове на генетиката.

Своеобразен обрат представлява комерсиализирането на ДНК-изследванията през последните години, което разкрива и нови светове пред киберфолкорното въображение. Става дума за услугата, която дадени фирми предлагат, да установят патри- и матрилинеарния ви произход на базата на слюнка или кръв, които им пращате. Да кажем при ancestry.com[1180] разкриването на произход по бащина линия струва $ 149, по майчина – $179. Това, което хваща въображението, е фаталността на научната присъда. В наследствеността по принцип има нещо несвободно[1181], не можем да избираме майка си и баща си, не можем да избираме генетическия си профил и подобни оферти играят върху това. Да добавим и че разкриването на „истинските“ родители е репертоар на мелодрамата от 18 век до към 1950-те години.

В богатия западен свят комерсиалната генетика таргетира индивидуалния консуматор. Например The DNA ancestryproject предлага услугата „Вие и Мария Антоанета“, при която се установява връзката между ДНК-то на клиента и това на прочутата кралица. Подобна оферта прави i-Genea, които се заемат да търсят „най-близкия родственик по мъжка линия на Тутанкамон в Европа“ (I-Genea basic € 129, premium € 399). В рекламната въвеждаща страница тази фирма разказва за други обогатяващи узнавания: швейцарец научил, че произхожда от финикийците-мореплаватели; друг, изоставен при раждането, станал „нов човек“ след като разбрал, че предците му били унгарски евреи и дори идентифицирал двама далечни братовчеди, които станали най-близкото му семейство; американец разкрил мистерията на своето руско име.

Сертификат от i-Genea, Даниел Майер произхожда от пранарода на келтите.

Очевидно е, че в развитото консуматорско общество ДНК-проектите залагат върху нуждата ни от все по-голяма индивидуализация. Те дават на потребителя допълнителен ресурс за себе-разграничаване от околните: гените са пределното притежание на егото, невидими, научни, неотчуждаеми. Противно на всички исторически факти, вие изведнъж можете да станете наследник на някоя известна личност от миналото, тъй както във фройдовите „фамилни романи“ – онези често срещани предпубертетни фантазии за това, че разкривате истинските си родители – крале, принцеси, – т. е. много по-значими от реалните. (Freud 1909/1959). Нещо повече, гено-фамилният роман прави възможни фантазиите за едновременен произход от всевъзможни места, народи, „раси“, като по този начин разбива монопола на линеажа. Можем да кажем, че частните ДНК-тестове осигуряват преживяване подобно на туризма: ако последният ни разхожда из далечни места, първите ни обогатяват с усещането за произход от далечни предтечи. Впрочем най-честата реакция на човека, научил, че произхожда от неочаквана точка на глобуса, е да вземе самолета и да отиде там.

Усвояването на генетиката от балканската националистическа субкултура върви в точно обратната посока. Тук става дума не за индивидуализиране на консуматори, а за укрепване на колективни идентичности, които воюват помежду си. Впрочем нека подчертая, че потребителите на новото въображаемо, най-често младежи около 20-30 годишна възраст, рядко стават клиенти на ДНК-услугите, тъй като цените им изглеждат твърде високи за тази част на света. Данните за генетичното наследство те възприемат като един вид негласен public domain, тъй както игрите, филмите и музиката, които пиратстват. Както обикновено, пазарът индивидуализира поведенията, публичното достояние колективизира.

В тази версия, ДНК-изследванията имат за цел да подкрепят предварително изработени убеждения и предубеждения, най-вече свързани с идеята за автохтонно население, откъдето правото на владеене на дадени територии. Както във всяка фантазия за наследяване, сексуалният момент е силен, т. е. важен аспект на „научните“ прения е това кой на чия баба е правил деца.

В центъра на дебатите стои един стар проблем, който мъчи освобождаващите се народи на Балканите от 19 в. насам: континуитета. След многовековното несъществуване под османска власт, нововъзникващите национални държави се мъчат да докажат, че са наследнички на древна слава, от която в съвремието не е останал и помен. Тази битка повежда бащата на гръцката историография Константинос Папаригопулос; той се заема да обори баварския писател Фалмерайер, според когото славянските населения са изместили древните елини и „нито капка неразмита елинска кръв вече не тече във вените на християните в съвременна Гърция“.[1182] Как да покажеш, че има връзка между онази люлка на европейската цивилизация, с която всеки европеец е закърмен, и бедната балканска страна днес (и във времето на Папаригопулос, и днес, в годините на дълговата криза)? Поп-генетиката може да реши въпроса далеч по-успешно отколкото предишната висока култура. ДНК-картографията е твърда наука и в този смисъл е способна автоматично да поправи разкъсаните връзки. В DNA Tribes® го представят така:

Как дефинира районите в света проектът ДНК-Племена? Наместо да разчита на социално конструирани расови или етнически деления, ДНК-Племена дефинира света според обективни, математически критерии.

Научният обективизъм тук се сблъсква със същия проблем, за който говорих по повод на „расите“: наистина могат да се установят „математически“ определени белези, да се очeртае статистическото им разпределение по някакви територии, но как се прави скокът оттук към „викингския“ ген например остава проблематично. Да търсиш български гени вътре в българската територия очевидно е логически порочен кръг – намираш биологически доказателства за една културна цялост вътре в самата нея, приемайки връзката между двете за самоочевидна.

Любимият жанр на генетическите, както и на всички други идентичностни войни онлайн, е видеопрезентацията поYouTube. Сблъсъци разбира се има на всички дигитални платформи. В Wikipedia например виждаме, че за балканските народи има много по-дълги обяснения за ДНК-произхода в сравнение с например французите, за които такъв параграф просто няма или немците, където се казва едно единствено изречение. Балканците[1183] пишат, редактират, дописват с истинска страст; проблемът обаче е в това, че Wikipedia предполага строги правила и процедури, които доста охлаждат ентусиазма на патриотите. На другия полюс има откровенни игри като eRepublic, където петте най-населени страни са балкански с повече от 10 000 жители, които непрекъснато пренаписват военната история на региона. Платформата за видеосподеляне YouTube се ситуира по средата: от една страна свобода от ограничения или вражески редакции, от друга сериозност на изложението, което може да се позовава на статии, изследвания и най-вече визуални материали. Любителят-учен може дори да си направи „канал“, където да се представи обстойно и да събере всичките си видеа, канал, който за разлика от личния интернет-сайт, има много повече шанс да бъде посетен заради популярността на платформата.

Видеоклипът най-често е серия от фотографии със или без анимация, снабдени с обяснителен текст, който най-често се развива пред очите ни – да речем оформен като увода на „Междузвездни войни“, който се носи далеч нататък, в космоса. В резултат, четенето ни е направлявано от волята на автора, така че не можем да забързаме или да забавим темпото, нито да прескочим нещо. Понякога на екрана се появяват бележки, най-вече библиография, която усилва усещането за научност. Много важен аспект на жанра е фоновата музика, която според чувствителностите се избира в широкия периметър от „автентичния“ фолклор до хардкор метъла, от естрадата до рапа, от бароковия клавесин до Вагнеровия „Зигфрид“. Макар обикновено да са добавени механично накрая, ритъма и емоцията имат важната задача да придадат единство и величие на хаотичния мултимедиен опус. Тук има и технологически императив, дотолкова, доколкото днес презентация без звук би изглеждала „непрофесионална“, както се изрази един млад потребител.

Чиста раса ли са албанците? Изводът е – не, войнственият север бил смесен със славяни, по-култивираният юг – с гърци. Качена отArvaniteLegacy.

Визуализация, доказваща албанската автохтонност.

И тъй, виждаме разширяващи се исторически граници, портрети на герои от националния пантеон, идилична природа и така нататък; текстът излага самоочевидните (в буквалния смисъл: виждаме ги) истини, а музиката възвисява духа. Следва форумната дискусия, която е неразделна част от жанра. Тук, поне на Балканите, възниква проблемът с езика. Ако представящият е избрал родния си език, младите патриоти си остават насаме и новите коментари просто добавят аргументи за подсилване на вече изложените тези и проява на още по-тънки компетентности. Ако обаче езикът е английски[1184], презентацията е покана за бой. Научните контрааргументи се излагат чрез коментари, препратки и/или други видеа (платформата разчита на отговора с видео, за да увеличава трафика си!) и всичко това свободно прелива в обиди, където българите стават BulGAYrians, гърците – GAYreeks, албанският ви опонент – AlbaNIMAL, македонецът –MONKEYdonian и т. н. Тази инвективна креативност впрочем странно контрастира с общо взето слабото (без гърците) познаване на английския език.

Как функционират видеопрезентациите на популярната генетика? Първият момент тук е шметът пред сюблимното на числата. Обясненията са кратки, поради лаконизма, неусетно наложен като норма в мрежата, но и заради скоростта, с които трябва да ги прочетем. В резултат въздействието на аргументите, позоваванията, процентите, научните светила е по-скоро сюблиминално, отколкото рационално. Както все по-често става в новия дигитален универсум, начинът да се справим с твърде многото и твърде бърза информация е визуализацията – географски карти, където концентрацията на едни или други групи е представена като изсветляване и потъмняване, концентрични кръгове, цветни торти и т. н. ДНК-картата разбира се не съвпада с настоящите политически граници; тя много повече прилича на онези идеални очертания на родината, които историческите неправди са орязали. „Една земя за два национални бляна“ – беше казал Жак Рупник по повод войните в бивша Югославия. Множеството на хаплогрупите и разнородните интерпретации за техните комбинации създават на практика една нова геометрия, в която могат да съжителстват едновременно много национални блянове – като „наследник“ на R1 групата ти се полагат едни територии, като наследник на J2 – други. (Някои потребители стигат до логичния извод, че в последна сметка всички сме наследници на всички, но те обикновено бързо загубват интерес към ДНК-драмата).

„Днес далматинците в Хърватска имат същата доминираща хаплогрупа както далматинците преди 2000 години. Тази група се казва I2A1 – автохтонна група в западните Балкани от 13 000 години до днес и тази група генетиците наричат Днарска или Далматско-Динарска хаплогрупа“. От видеопрезентацията на CroPETROforever.

В генетиката се воюва на много фронтове едновременно. Тежка е битката за наследството на илирите, в която се състезават хървати, албанци и босненци; обратно румънците с всички сили се стараят да докажат, че нямат особено много общо със славяните и циганите. Изтънчена обида е това да покажеш, че противникът не просто е свързан с непрестижни народи, а изобщо няма идентичност, т. е. гените му са сбирток от всеки, който е минал оттам, без връзка с някакво древно население. Приятни емоции създава приписването на собственото население на проценти от престижни населения като викинги, тевтонци или келти[1185].

Впрочем феновете на българската идентичност получиха неочаквана подкрепа от БАН през 2011[1186] година с научни доказателства за това, че нямат общо с турците (по-долу ще видим, че дори самите турци нямат нищо общо със самите себе си[1187]), че имат много малка генетическа връзка с отхвърлените заедно с комунизма славяни и че са 50% траки, т. е. съвсем автохнонни, с един вид биологическо право върху територията. „Защо праотците ни (прабългарите) не са споменати в изследването на нашите корени?“ – пита Труд, както и слисаните патриоти. Някои форумджии си отговарят, че те са арийци, значи гените им са като на другите европейски групи. Според други по въпроса ще се работи тепърва. Докато пишех този текст, българската преса тържествено възвести: македонците признаха, че ДНК-то им е българско.[1188] Който си е дал труда да погледне самото изследване на Златко Яковски от Института по съдебна медицина (?) в Скопие, е разбрал, че така цитираният извод е част от твърдението, че македонците са най-близки до българите и сърбите – което обаче е толкова близко до здравия разум, че не представлява никаква новина. Нека отбележим, че зад журналистическата употреба на ДНК-то тук стои един стар балкански арехип: ти не си такъв какъвто твърдиш, аз имам доказателства какъв сивсъщност.

Ще се огранича с един конкретен скандал, който отваря наново раната на споменатия вече континуитет на гърците. Поводът дават няколко научни публикации[1189], според които гръцкото ДНК е по-близо до африканското отколкото до съседни народи, например до македонците. От гледна точка на здравия разум това изглежда логично, доколкото елините хилядолетия взаимодействат с народите на Средиземноморието, за разлика от по-късно пристигналите славяни например. За южните ни съседи днес обаче това твърдение е не само расова обида – то актуализира споменатата теза на Фалмерайер, че древни и съвременни гърци са две различни „раси“.

Впрочем излишно е да казваме, че македонците с радост възприемат тезата на споменатия швейцарски институт i-Genea, че те са потомци на древните македонци. При това вече не бива да ги наричаме славо-македонци, защото славянското при тях било малко. За да увеличи мъката на гърците, както се изразяват по македонската телевизия, институтът казал, че само 32 на сто от гърците имат гръцки, македонски и дори арабски корени, като останалото е келтски, славянски и илирийски. Многобройни публикации, и традиционни, и дигитални обсъждат откритието като доказателство за автохнотнност и право на отделна идентичност.

„Научно доказателство за македонската идентичност“ в презентация, качена от tripleMboy.

Контра-настъплението на ахейците е светкавично. Една типична гръцка видеопрезентация въвежда темата по следния начин:

Ето още няколко генетически изследвания, които осмиват наглите твърдения на маймункедонците и ги представят на света такива, каквито са: жалка банда крадци без истинска идентичност, които отчаяно са се вкопчили в една лъжа, създадена, за да обясни тяхното присъствие на Балканите.

Нормалните за науката спорове дават повод за страстно разделяне на учените на наши и вражески, тъй както това беше правено във времето на Студената война, с тази разлика, че този път се случва спонтанно и отдолу, без всякакъв идеологически апарат – теорията е нелепа, вражеска, спонсорирана от Сорос и тъй нататък. Другият регистър са естетическите категории на смешното, гротескното. Artemiselene например громи „фарса, наречен J2“ (предполагаемия африкански генетичен белег, всъщност интерпретиран като неолитна миграция от Месопотамия, вж. бел 10). Друг гръцки клип, озаглавен The Greek DNA, добавя към научните доказателства за това, че гръцкото ДНК било „чисто“ и 99,99% бяло, визуална реторика: древни статуи се сравняват със снимки на съвременни гърци, за да се покаже, че едните и другите практически съвпадат.

„Расовият континуитет на гърците е впечатляващ“. Видеопрезентация на HELLENICBLOOD.

Албански потребител отбелязва, че физиономиите на гърците много приличат на арабските, което провокира изблик на расистки коментари по повод снимката от собствения му профил – доказателство, че мултимедията прави конфликтите все по-телесни: едните противопоставят гърци на африканци, за да покажат сходство, другите – за да покажат разликата между тях. Рудиментарният английски често носи повече конотативна, отколкото денотативна стойност:

proud to be greek motherfucker my nation is the cradle of the current europ[1190].

И тук както във всички дигитални войни (а може би във всяка субкултура изобщо), сексуалните аргументи са решаващи. Така един турски потребител пише по-нататък във форума:

Не знам дали не знаете или пък ви е срам от това, но вие за жалост бяхте… поробени от турците в продължение на 400 години и съм сигурен, че в един или друг момент трябва да се е случило някакво смесване на ДНК-то, което е променило поколенията за напред… Историята се пише от човешките ръце, ДНК-то се пише с кръв.

Отговорът:

Да ме е срам???… Самите турци са били впечатлени от гръцкия дух, затова са позволявали да взимат гръцки жени и са крали деца, за да ги отглеждат като турски. Тези деца с гръцка кръв по-късно са имали деца от турски жени. Гръцката кръв е повлияла на турската, не обратното.

Но нека дадените примери и агресията на фенските сблъсъци не оставят впечатлението, че генетиката е винаги десен, ако не фашизоиден ресурс, както впрочем е твърдяла съветската идеология във времето на Сталин и Лисенко. Новото идентичностно измерение, зададено от генетиката, може да бъде използвано за точно обратното – за преодоляване на националните граници, за побратимяване на народите.

Сред турските потребители например наистина има такива, които търсят доказателства, че народът им произхожда от митичния Огуз Хан, че всички те са туранци,[1191] потомци на вълчицата и тъй нататък. В техните видеопрезентации лицата са азиатски, картините героични, цифрите и процентите – опростени. Но има такива, които правят тъкмо обратното. Такъв е младият Orkunful, който се представя като стопроцентов антифашист, антирасист, антирелигиозен и антитуранец; той открива канала си с европейския флаг и хипи-знака за мир. При него числата се използват със същата аматьорска страст, само че този път, за да ни покажат, че съвременна Турция е един генетически микс и собствено турските (азиатски, монголски, турански…) гени са само 10%, докато 90% от гените съвпадат с тези на балканските и европейски народи поради факта, че Османската империя заварва шарената и многоетнична Византия, която заляга в основата на генетичния ѝ фонд. Оттук следва какво – че крайно десните синове на вълчицата са митомани, а мястото на Турция е в Европа. С други думи на една страна стои изключващата идентичност, основана върху предполагаемата чистота на изолираната етническа група, запазила генетическо целомъдрие през вековете; на другата – интегративната мощ на империята, която неочаквано се оказва по-демократична и прогресивна от малката общност.

По същия начин стои отношението към културата, чието притежание на Балканите се мисли като частна национална собственост. Срещу надменността на гърците, които претендират, че единствени имат връзки с древността, македонци, босненци, албанци, българи противопоставят биологическото наследство, изразено в генетичните маркери. Ние сме повече, биологическата ни маса е по-голяма, за това имаме право да сме тук и да имаме собствена идентичност. В началото на 19 в. такава е била употребата на фолклора за демократизирането на европейските общества: на една страна са били елитите, притежатели на високата култура, на другата – народите с техния фолклор, който сякаш не изисква усилие, талант, особени качества; той просто е начинът по който хората пеят, женят се, празнуват. Идеята за генетичното наследство, което имаме по право, без усилие, без дори да сме го поискали, напомня на този бунт на народите, с неговите лоши и хубави страни. Да не забравяме, че фолклорът е ресурс на демократизация, но и на национализма, фашизма, сталинизма; той е бил използван за приобщаване, но и за изолиране на човешките групи.

Според прочутия израз на Мишел дьо Серто (1990), обикновеният човек е бракониер в културата, взима това, което му е нужно, без да пита горския, интерпретира го според нуждите си. В тази перспектива практиката на новото научно бракониерство, за което мрежата ни дава все повече и повече ресурси, заслужава сериозно внимание. Генетическите фантазии не са само опит за присвояване на културата, за изработване на индивидуален лайфстайл и заобикаляне на все по-тежката власт на експерта: днес те са фронт на битката между възгледи за света.

Библиография

Zola, Emile. 1969. Les Rougon-Macquart I, Paris: Seuil.

Fallmerayer, Jakob Philip. 1830. Geschichte der Halbinsel Morea wärend des Mittelalters, Stutgart und Tübingen.

de Certeau, Michel. 1990. L’Invention du quotidien, T. 1: Les Arts de faire, Paris: Gallimard.

Barthes, Roland. 1957. Mythologies, Paris: Seuil.

Freud, Sigmund. 1909/1959. Family romances, Collected Papers 5. New York: Basic Books, 74-78.

Ивайло Дичев е български автор и професор по културна антропология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“

Коментари (3)

- 14-03-2013|Самолет 005

Изводът: Генетическите фантазии не са само опит за присвояване на културата, за изработване на индивидуален лайфстайл и заобикаляне на все по-тежката власт на експерта: днес те са фронт на битката между възгледи за света.

Битката между възгледите за света винаги си намира фронт. Въпросът е доколко чиста може да се запази науката генетика от въжделенията на онези, които налагат възгледи за света.

Иначе няма нищо по-естествено от това, да разбереш, че краварката от Враждебна, която ти продава прясно мляко, скрита зад някоя врата на булевард Мадрид, е потомка на чичото на Клеопатра… Благодаря за интерсната и на места весела статия!

- 17-03-2013|БС2003

Тези доморасли „генетици“ са истински маниаци и манипулатори, отдавна съм забелязала някои от тях и те невероятно ме дразнят. Много важно какви са ни гените и каква кръв тече в жилите ни. Важното е да сме хора, да бъдем цивилизовани, човечни, добронамерени и солидарни помежду си.

Ислямът и демокрацията в Турция

Автор: Александър Везенков

През 2007 г. се появиха редица поводи да се заговори за съвместимостта на исляма и демокрацията в Турция – по време на първия опит за избиране на президент през април, при последвалата криза и предсрочните парламентарни избори през юли и, най-сетне, при избирането на Абдуллах Гюл за президент на Турската република през август. Актуалността на темата се дължеше на предизвестената победа – и на парламентарните избори, и при избора на президент – на определяната като „умерено ислямистка“ Партия на справедливостта и развитието (известна и с абревиатурата си на турски – АКП), която е на власт от края на 2002 г. Мнозина изразяваха опасение, че страната е изправена пред съдбовен избор между запазването на своя светски характер и превръщането си в ислямска република подобно на Иран.

Доколкото президентът се избира от парламента, именно парламентарните избори на 22 юли 2007 г. бяха решаващи като упражняване на правото на демократичен избор. Репортажите на турските, и особено на чуждите медии, извеждаха на преден план въпроса доколко „ислямистите“ представляват заплаха за светския характер на Турция. Но въпросите на журналистите от световните медии са едно, а това което вълнува избирателите на място съвсем друго. По-голямата част от запитаните не казваха нищо по въпроса за „светския характер на републиката“, още по-малко споменаваха мюсюлманската си идентичност, като вместо това посочваха като основен мотив да гласуват за една или друга политическа сила собственото си икономическото положение. От тази гледна точка управляващите „ислямисти“ спечелиха много нови гласове заради стопанския растеж през последните години, но и загубиха други, заради „дясната“ си политика, която ощетява най-вече разчитащите на фиксирани доходи – държавните чиновници и особено пенсионерите.

Като цяло имаше известно разминаване в акцентите при коментарите, идващи от страната, и тези от чужбина. За разлика от чуждите журналисти, в самата Турция за „запазването на светския характер“ на страната говореха не толкова анализаторите, колкото агитаторите на някои политически сили и кръгове. За противниците на управляващата АКП това изглеждаше единствена възможност да мобилизират общественото мнение и потенциалните избиратели на своя страна. По-важното е, че много от наблюдателите, а и от интервюираните избиратели в Турция, вкарваха в отговорите си една тема, за която журналистите не ги бяха питали – армията. Струва ми се, че когато се говори за демокрацията в Турция тази тема често несправедливо се пренебрегва, а което е по-голям проблем, обикновено се представя от гледната точка на самата армия.

Принципно погледнато, това, че в едно общество се изповядва ислямът, не би следвало да бъде пречка за установяването на парламентарна демокрация в него. Всъщност демокрацията и зачитането на човешките права не са вътрешно присъщи и на християнската цивилизация и не произхождат директно от религиозната традиция в нея – те са плод на продължително развитие и се появяват на сравнително късен етап от досегашната ѝ история. Извън съмнение това се отнася и до секуларизма. Макар и по различен начин, процеси на демократизация и секуларизация са започнали и в мюсюлманските страни. Проблемът е, че на практика в ислямския свят демокрацията обикновено отсъства, а където съществува, тя е или нестабилна, или твърде далеч от стандартите на развитите страни. За самата Турция често се казва, че е изключение и че е единствената „светска държава“ сред мюсюлманските страни. Според доминиращата представа това е наследство от делото на Кемал Ататюрк, който поставя Турция на съвършено нови основи след поражението на Османската империя през Първата световна война.

В тази връзка обикновено се подчертава и особената роля на турската армия като гарант на светския характер на държавата. През 1997 г. именно армията принуди първия в историята на Турската република министър-председател ислямист, Неджметин Ербакан, да подаде оставка след едва едногодишно управление. Отново меморандум на армията от 27 април 2007 г., непосредствено след това дублиран от решение на Конституционния съд, осуети първия опит за избиране на Абдуллах Гюл за президент на страната и провокира предсрочните парламентарни избори от 22 юли. На 27 август, буквално ден преди избирането на Гюл за президент, началникът на Генералния щаб публикува поредното си предупреждение, че армията и занапред ще брани „светското устройство“ на Турция, което неназовани „гнезда на злото“ се опитват систематично да подкопаят. И през следващите седмици и месеци турските медии продължиха да уведомяват за прояви на резервираност на военните към президента и правителството, както и към провежданата от тях политика.

Армията като „гарант на светския характер на Турция“

Армията заема централно място в процеса на модернизация на Османската империя през ХIХ век. Тъй като реформите целят укрепването на държавата, както при всяка „дефанзивна модернизация“, първоначално най-голямо значение се отдава на армията. Тя първа и в най-голяма степен е реформирана и скоро сама се включва в провеждането на всички други реформи – от опазването на реда до изграждането на съобщителните връзки и спазването на санитарните мерки. През ХХ век армията започва да играе и водеща политическа роля – дело на офицери са както младотурската революция от 1908 г., така и кемалистката революция след Първата световна война. Все пак днешната роля на военните в политиката не е директен плод на тази традиция. Напротив, скоро след установяването си на власт, в опит да изведе армията от политическия живот, Мустафа Кемал принуждава офицерите да избират между военна и политическа кариера. Всъщност и в това отношение той просто следва западния модел, при който армията е подчинена на политическото ръководство на страната и не участва във вземането на политически решения.

Това положение е само привидно безпроблемно, доколкото политическите управници през първите три десетилетия са бивши военни (Мустафа Кемал Ататюрк и Исмет Иньоню), които по-леко налагат волята си над доскорошните си подчинени. Излизането на преден план през 50-те години на политици без военна кариера зад гърба си (президентът Джелал Баяр и министър-председателят Аднан Мендерес) показва колко крехка е демилитаризацията на политическия живот. При първата по-голяма политическа криза армията се завръща в политиката и с няколкото директни намеси (превратът от 27 май 1960 г., меморандумът от 12 март 1971 г. и особено превратът от 12 септември 1980 г.) постепенно разширява и институционализира политическото си присъствие. Периодите на пряко управление на военните са сравнително кратки, но чрез тях те създават условия за постоянен контрол върху правителството.

Контролът на армията върху политическия живот се канализира институционално и чрез Националния съвет за сигурност – орган, създаден след преврата от 1960 г., чиито правомощия са разширени след преврата от 1980 г. Той може да дава директиви на правителството по важни за сигурността на страната и установения в нея конституционен ред проблеми. Съответно командването на армията има склонност да открива всякакви външни и вътрешни заплахи, които да оправдаят намесите му. Така например през последните месеци въпросът за базите на ПКК в Северен Ирак отново е на път да засенчи проблемите на демократизацията във вътрешнополитически план. Военните имат свой представител и в различни граждански институции като например регулаторния орган на медиите; образователната система също не е пощадена от армейски надзор, като сред членовете на Съвета за висше образование е включен и представител на Генералния щаб на турските въоръжени сили. След началото на поредицата от преврати през 1960 г., в продължение на почти тридесет години като президенти на страната последователно застават бивши военни (Джемал Гюрсел, Джевдет Сунай, Фахри Корутюрк, Кенан Еврен), които за разлика от Ататюрк и Иньоню, не са лидери със собствен политически профил, а по-скоро представители на армията на самия връх на държавната йерархия.

Изобщо армията не е само мълчалив „гарант“ на установения ред, а активно се намесва в ежедневното управление на страната. При все това тя почти не поема пряка политическа отговорност и претендира, че стои „над“ политиката. За разлика от „военната демокрация“ в Израел, където много бивши военни се включват в ръководствата на различните политически партии, в турския случай водеща роля играят генералите на действителна служба и, очевидно, влиянието им не зависи от изборните резултати.

Като съюзник на армията се явява една значителна част от държавната администрация. По съдебен ред редовно се забраняват политически партии, отнемат се политическите права на неудобни политици – рядко националисти, по-често ислямисти, но най-вече левичари от всякакви течения. Така поради периодични забрани за дейността си ислямистката партия, водена от Неджметин Ербакан (в последните години заместван от Реджаи Кутан) е съществувала под пет различни имена (Партия на националния ред, 1970-1971; Партия на националното спасение, 1972-1980; Партия на благоденствието, 1983-1998; Партия на добродетелта, 1998-2001; Партия на щастието от 2001 г. насам). Същия проблем имат левите партии, но най-вече легалната партия на кюрдското малцинство, която избирателите през няколко години виждат под ново име (днес Партия за демократично общество). За сравнение трябва да кажем, че създадената от Мустафа Кемал Народнорепубликанска партия е била принудително разпускана само веднъж (след преврата от 1980 г.).

Обратен процес в отношенията „армия – политическа власт“ започва с процеса на преговори за кандидатстване в Европейския съюз. Правителствата, и най-вече последното – това на АКП, използват изискванията на европейския конституционен модел, за да обезсилват армията, включително чрез поправки на конституцията през 2001 и 2004 г. Според първата от тях, наред с други изменения, решенията на Националният съвет за сигурност престават да бъдат задължителни за правителството. Вследствие на една допълнителна мярка през 2004 г. се премахва и присъствието на военен представител в Съвета за висше образование, както и в регулаторния орган на медиите. Въпреки това в практически план все още няма решителна и необратима промяна в отношенията между политическата власт и командването на армията. Затова меморандумът на Генералния щаб от 27 април 2007 г., свързан с опитите да се избере държавен глава от тогавашния парламент, на практика доведе до предсрочни парламентарни избори.

И за да е пълен парадоксът, армията също се радва на извънредно високо доверие сред гражданите на Турция. Макар никой да не иска повече преврати и военно управление, нейните намеси в политическия живот все още се приемат като нещо неизбежно, дори естествено. Самите „ислямисти“, за да покажат своята „умереност“ са принудени да ухажват армията. Така премиерът Ердоган, обявявайки се срещу намесата на армията в политиката, все пак отбелязва, че „армията е свещена“, а веднага след избирането си новият президент Гюл започна да посещава всякакви армейски тържества, като същевременно, за да не дразни военните, той никъде не е придружаван от забрадената си съпруга. Поне засега политическата свръх-значимост на армията в Турция изобщо не е премахната.

Другото лице на „светския характер на републиката“

„Светското“ и „религиозното“ не могат да се разглеждат като две крайни точки в някаква едноизмерна скала. Ситуацията в Турската република, където „лаицизмът“ е един от шестте основни принципа на кемализма, а като такъв е издигнат и в конституционен принцип, изисква да отчитаме и едно друго измерение на проблема. Става дума за принципната разлика между това държавата и обществото да имат светски характер, което предполага ненамеса на държавата в религиозните дела и на религиозните организации в политиката, и това държавата да провежда целенасочена политика за контрол и ограничаване на религиозната дейност. Без да бъде точна, аналогията между лаицизма на кемалистката република и войнстващия атеизъм от комунистическо време, би могла да ни даде известна представа за характера на този проблем. Господстващият в Турската република лаицизъм сам по-себе си е свързан с ограничаване на гражданските свободи и особено на свободата на съвестта и на изповеданието. Натискът наистина намалява, но е все още осезаем.

Това поражда втори сериозен проблем, защото лаицистката идеология и политика предизвикват съответно противодействие, което би могло да тласне махалото в другата крайност. Много от демонстративните прояви на религиозност в днешна Турция не са непременно част от неизкоренена традиция, а резултат от противодействието и негодуванието срещу наложения модел на мислене и поведение. Както свидетелстват колеги, посещаемостта на джамиите е видимо по-висока в светска и кемалистка Турция, отколкото в Ислямска република Иран. Големият брой жени с покрити глави не се дължи само на селски консерватизъм или религиозна ревност (нека подчертаем, че често наистина става дума преди всичко за традиционно облекло – точно като забрадките в българските села), но в много случаи е отговор на централизирания контрол, който в продължение на повече от осемдесет години вече забранява носенето на определени видове облекло. Затова след вземането на властта от АКП след изборите от ноември 2002 г. настъпи известно спадане на напрежението сред ислямските среди. Проучванията показват, че за времето на управлението на АКП има леко намаляване на посещаемостта на джамиите, както и на дела на жените, носещи забрадки, и това при положение, че политическата подкрепа за партията нарасна.

Вторият проблем в това отношение е, че „светският характер на държавата“ не е достатъчен, за да имаме политическа демокрация. Въпреки постоянните позовавания и обещания за демокрация, режимът по времето на самия Мустафа Кемал е еднопартиен. От тази гледна точка върху политическото наследство на Мустафа Кемал има още много какво да се надгради; има и какво да се изостави от него. Затова още първите опити за демократизация след Втората световна война водят до преразглеждане на крайностите на кемалистката революция в много отношения. Първите стъпки се извършват още през 40-те години при управлението на Иньоню, но особено след идването на власт на Демократическата партия на Баяр и Мендерес през 1950 г. Премахването на много от крайните антирелигиозни мерки е само едно от тях и то върви заедно с либерализацията на икономиката и постепенното установяване на действително многопартийна система.

Либерализъм и ислямизъм – ръка за ръка

Всички реформи – и по време на късната Османска империя, и при кемалистката република, са налагани силово и отгоре, следвайки на първо място европейския модел. И тъй като тази политика дълго време се води от един силен център на върха на държавната йерархия, това води до формирането срещу него на твърде разнородна опозиция: ислямисти и традиционалисти са в един лагер с либерално мислещите модерни хора, критикуващи етатизма и прекалената централизация. Самопровъзгласилите се наследници на Ататюрк, военни и цивилни, са настроили срещу себе си и много от по-либералните почитатели на основателя на републиката. Иначе казано, комбинацията от модернизация, европеизация, национализъм и авторитаризъм, изповядвана от няколко поколения управници, сякаш сама очертава профила на своята опозиция, която на пръв поглед изненадващо съчетава исканията за либерализация, децентрализация и повече толерантност със стремежа за връщане към корените, към исляма.

Но нещата не се ограничават до надигането на широка и разнолика опозиция. Постепенно в турското общество се оформя социалният тип на вярващия и практикуващ мюсюлманин, който иначе води светски живот. Положението е по-различно от времето на Мустафа Кемал и поколението му, когато модерният турчин обикновено се отдалечава от религиозната традиция. В новите условия не се налага непременно избор между двете, а все повече се търси път за тяхното съчетаване. Емблематичен пример за този нов манталитет е Тургут Йозал – министър-председател (1983-1989) и президент (1989-1993) на Турция, знакова фигура на икономическата стабилизация и растеж от една страна, и на първите стъпки към преодоляване на военния контрол след преврата от 1980 г. Да отбележим, че дори дългогодишният лидер на традиционната ислямистка партия, Неджметин Ербакан, е инженер по образование, защитил докторат в тогавашната Западна Германия. От друга страна, много либерално мислещи хора започват да предпочитат нормалното съжителство с религиозния сегмент от обществото пред опитите то да бъде насилствено секуларизирано.

Днешното управление на Партията на справедливостта и развитието (АКП) далеч не може да се разглежда еднозначно като победа на политическия ислям. Наистина, политическата биография на лидерите ѝ Ердоган и Гюл тръгва от традиционната ислямистка партия на Ербакан. И двамата обаче са сред реформаторите в нея, а през 2001 г. създават новата политическа формация. Те подчертават отдалечаването си от тази старата ислямистка партия, като същевременно говорят за връзката си с традицията на либерално политическо управление, начената от Демократическата партия на Баяр и Мендерес през 50-те години. Те многократно и категорично заявяват, че приемат разделението на политиката и религията като неотменно правило, и упорито отказват да наричат себе си „ислямисти“, пък било то и „умерени ислямисти“. В международен план лидерите на АКП търсят връзка с десни, в това число християндемократически партии. И точно по аналогия с християндемокрацията, някои вече гледат на тях като на „ислямдемократи“.

Не само идеологически, но и електорално днешното управление не се крепи само на „ислямисти“ и „традиционалисти“. На изборите от 22 юли 2007 г. Партията на справедливостта и развитието получи46,6% от гласовете, което е над два пъти по-висок процент от най-доброто представяне на традиционната ислямистка партия за повече от три десетилетия – през 1995 г. Партията на благоденствието на Ербакан получава 21,4% от гласовете. Същевременно изборните успехи на АКП означаваха и пълно политическо маргинализиране на традиционната ислямистка партия на Ербакан и на същинския „политически ислям“.

Един от факторите за това нарастване е, че много либерално мислещи млади хора (в Турция те биха се самоопределили като леви), включително такива, които не влизат в джамия, гласуваха за АКП. Поради подозренията си и негативното си отношение към армията и държавната бюрокрация, те във все по-голяма степен дават кредит на доверие на управляващите „умерени ислямисти“. Отделен въпрос е доколко последният феномен се дължи на липсата на истинска и добре организирана левица, смазана с усилията на военните особено след преврата от 1980 г.

Не е достатъчно да се каже, че по принцип ислямът няма нищо против изборната власт. По-важното е, че на практика ислямистите в Турция (били те „либерално“ или „консервативно“ настроени) се борят за повече власт в ръцете на избирателите, защото другите лостове за въздействие не са в техни ръце. Докато от едната страна политическият ислям залага на демократичния вот, от другата кемализмът и лаицизмът разчитат на армията, съда и цивилната бюрокрация.

По-сериозен е проблемът с някои аспекти на човешките права. Има известни рискове при „либерализацията“ на политическия режим да изплуват традиции, които нямат нищо общо със съвременните разбирания за човешки права, особено що се отнася до равенството между половете. Дотук развитията в Турция опровергават тези страхове. Именно при управлението на АКП са гласувани поправки в конституцията (2004 г.) и пакет законови реформи за по-пълно гарантиране на човешките права, включително за съвършено изравняване на правата на двата пола.

Не може да не отбележим авторитарните рефлекси, които в много случай проявява лидерът на АКП и министър-председател на Турция Реджеп Тайип Ердоган и вътре в своята партия, и по отношение на критикуващи го журналисти (заради което става обект на нови критики). Това поведение обаче не е нито „крачка назад“, нито нещо ново, привнесено от „ислямистите“ – то е в унисон с традицията на силната и авторитетна държава, която доминира турския политически живот. Във всички случаи Ердоган е разглеждан като по-либерален, реформаторски и проевропейски настроен от командването на армията и основните опозиционни лидери.

Нужен ли е все пак контрол?

И като законодателни реформи, и като управленски практики, досегашното управление на АКП носи политическа либерализация. Трудно е да кажем как биха управлявали „умерените ислямисти“, ако не бяха ограничавани от армията и подкрепяната от нея цивилна бюрокрация. Но един политически режим, основан на контрол от страна на армията, не би могъл да бъде трайно решение в днешния европейски контекст. Най-оптимистичният сценарий би бил появата на силна социалдемократическа опозиция (примерно, при обновяване на Народно-републиканската партия), която да противостои на управляващата АКП и в даден момент да спечели изборите срещу нея.

Това че при всяка либерализация неизбежно се появяват искания за по-широки религиозни свободи се използва от някои антимюсюлмански кръгове (включително извън страната) като доказателство, че народът на Турция не е дорасъл за истинска либерална демокрация и военният контрол трябва да бъде запазен и за в бъдеще. Но дали армията и кемалистката идеология не са едно необходимо зло, за да може да се съхрани турският модел на светска държава? Смятам, че те вече не изпълняват подобни функции и запазването на кемализма като неподлежаща на обсъждане държавна идеология отдавна се е превърнало в проява на безполезен догматизъм. Въпреки критичните коментари на много турски интелектуалци, като цяло ислямистите не поставят под въпрос личността и делото на Кемал Ататюрк. За голямото мнозинство от хора, спазването на религиозните предписания и почитането на Ататюрк не се изключват взаимно. От тази гледна точка култът към него изобщо не е гаранция срещу връщането на религията в обществения и политическия живот.

От друга страна, досега светският лагер играе редовно с картата на национализма, но нищо не изключва в някакъв момент да прибегне и до политическия ислям. Точно такъв беше случаят с много „светски“ диктатори в арабските страни (напр. Саддам Хюсеин), които в някакъв момент се сещаха и за исляма. Добре известно е, че самият Мустафа Кемал, разчита на религиозна символика по време на войната за независимост, а към антирелигиозни мерки пристъпва едва след укрепването на властта си. Няма никаква гаранция, че което и да било авторитарно правителство не би прибягнало до политическия ислям, за да легитимира своята политика. Показателни в това отношение са и някои примери от управлението на военните в началото на 80-те години: именно по това време държавата започва да изпраща за своя сметка имами, които да служат в турските джамии в Западна Европа; ген. Кенан Еврен става първият турски президент, който участва в сесия на Организацията ислямска конференция. По това време турският национализъм в още по-голяма степен реинтегрира религията като важна своя съставка в рамките на т. нар. доктрина за „турско-ислямския синтез“. Казано иначе, запазването на контрола на армията върху политическия живот не гарантира безусловното запазване и на светския характер на Турция.

Впрочем, трябва да се подчертае, че съществуващият в Турция режим не е напълно „светски“, в смисъл, че не третира по еднакъв начин различните религии и изповедания. Въпросът не е толкова в малобройните немюсюлмански общности. По-показателно е, че поради стремежа за консолидирането на единна турска нация, „светската власт“ се намесва решително и в отношенията между различните течения в исляма. Тя дава решително предимство на сунитския ислям (той се изучава в задължителните часове по вероучение в училище) за сметка на неортодоксалните течения (алевитите), към които се числят между 15 и 20% от населението на страната. Официалната пропаганда за привличане на кюрдите също се позовава на сунитския ислям (кюрдите са основно сунити), макар зад нея да стоят армията и цивилната администрация.

Споменахме сравненията с Иран и си струва да се върнем към тях. Не би могло да се каже еднозначно, че „Иран няма демокрация“ – там се провеждат избори на всички нива, които съвсем не са формалност. Проблемът е, че над демократично избраните парламент и президент, стои един най-висш представител на духовенството, наричан „върховен водач“ на страната. От институционална гледна точка Турция всъщност прилича на Иран по наличието на фактор над демократично избраните институции, с тази разлика, че това е ръководството на армията и то не се афишира толкова директно. Има сериозни основания за критики по отношение на очевидно несъвършената политическа демокрация на Иран, контролирана от ислямските духовници, но не може да се гледа благосклонно към принципно същия контрол от страна на армията в Турция; задължителното покриване на главите на жените в Иран е сериозен проблем, но забраната да ги покриват в Турция (наистина, тази забрана важи само за определени публични места) е също така несъвместима с гарантирането на индивидуалните права.

Все пак, дори да допуснем песимистичния сценарий – че на този етап в Турция е невъзможна истинска либерална демокрация без контрол от страна на армията. Но нима тя е възможна под неин контрол? Нима е голямо успокоение това да не се виждат бради и забрадки, само защото е строго забранено, ако няма пълна свобода на съвестта, на словото и печата, на политическите сдружения? Съмнителна придобивка е да живееш под контрола на военните само защото режимът е „светски“. А и това състояние не може да трае вечно, най-малкото защото предизвиква срещу себе си една все по-силна опозиция – не бива да се забравя, че Ислямската революция в Иран през 1979 г. бе именно реакция на една самозабравила се „модерна“, „светска“ и „прозападна“ диктатура.

„Ислямистката заплаха“… и всичко, което не виждаме заради нея

Страховете от „идването на ислямистите на власт“ поне досега се оказват несъстоятелни – те не само не стигат до крайности, но и на местно, и на национално ниво се осъществява едно сравнително успешно управление, без корупционни скандали. Всъщност още традиционната ислямистка партия участва в няколко коалиционни правителства през 70-те години, без това да доведе до някакви резки политически завои, а самата партия далеч не е най-екзотичното явление на турската политическа сцена. По това време Неджметин Ербакан, сатанизираният по-късно „премиер-ислямист“, е на три пъти заместник министър-председател в коалиционни правителства.

Погледнато от друг ъгъл обаче, едно от големите достижения на турския политически модел е, че успява да вкара ислямисткото движение в политическата игра. Алтернативата би била една твърде голяма част от хората да останат извън демократичния процес, което в крайна сметка би го подкопало. Съвсем нормално беше да се очаква, че в някакъв момент ислямистите ще се представят достатъчно добре, за да претендират за участие и в изпълнителната власт.

Взирайки се в „ислямистите“ като потенциална заплаха за светския характер на страната, мнозина стават безкритични към техните политически противници. Но какво стои срещу АКП в днешна Турция – армията и държавната бюрокрация, идеологизираният кемализъм и национализмът. Като опозиция в сегашния парламент, като изключим известен брой депутати, избрани като независими кандидати, които в мнозинството си са представители на кюрдското малцинство, влязоха две политически партии. Това са Народнорепубликанската партия на Дениз Байкал, която макар и член на социалистическия интернационал, се проявява като все по-националистическа, и Партията на националистическото действие на Девлет Бахчели, който все пак дава вид на умерен лидер на фона на основателя на тази партия, покойния Алпарслан Тюркеш – бивш полковник, емблематична фигура на крайния турски национализъм в продължение на няколко десетилетия.

Интересна е в случая реакцията отвън: най-шумно изразените притеснения са за съвместимостта на „демокрацията и исляма“, а не толкова за силното присъствие на национализма и особено за намесата на армията в политическия живот в Турция. Все пак по-наблюдателни западни анализатори разпознаха в поредицата от изказвания на началника на Генералния щаб Яшар Бююканът сериозен проблем. Западните лидери също дадоха знак, че подкрепят демократично избраното правителство, а не амбициите на генералите да бъдат върховен арбитър.

Погледнем ли назад, ще видим, че ислямът не е основният проблем нито за демокрацията, нито за зачитането човешките права в Турция от почти един век насам – от младотурската революция (1908 г.) и последвалото отстраняване на султан Абдул Хамид II насетне. Не политическият ислям, а модернизаторите, армията и националистите, в лицето на Комитета за единение и прогрес, имат в сметката си най-зловещата страница от новата история на страната – насилствената депортация и масовото изтребване на арменци през 1915 г. След тях кемалистите довършват прочистването на Анадола от немюсюлмани с прогонването на гърците в началото на 20-те години. Създадената от Ататюрк Народнорепубликанска партия е на власт, под водачеството на „левия“ Бюлент Еджевит, по време на инвазията в Кипър през 1974 г. (наистина, подкрепяна и от ислямистите и техния лидер Н. Ербакан, който тогава е в правителството). С пренебрежимо малки изключения ислямисткото движение в Турция не е тръгвало към употреба на сила и тероризъм, за разлика от много арабски страни: серията от политически убийства в Турция, главно през 70-те години на ХХ век, са дело на крайно десни националисти. Армията и просветената държавна бюрокрация, а не ислямистите, стоят зад потъпкването на правата на кюрдите. В самото кюрдско националистическо движение, макар поначало да е тясно свързано с исляма, насилието и терористичните практики са привнесени не от ислямисти, а от комунисти – от Кюрдска работническа партия (ПКК).

Извън съмнение, употребата на религията за политически цели е проблем, като това важи както за исляма, така и за католицизма или православието. Той обаче далеч не е единственият за турската демокрация. Вторачени във въпроса за „съвместимостта на исляма и демокрацията“, рискуваме да не видим истинските пречки пред по-нататъшната демократизация на Турция, а и на другите мюсюлмански страни. Всъщност самото формулиране на въпроса за демократизацията в тях по този начин е се дължи на една фиксация върху исляма, на може би невинаги осъзнати антиислямски предразсъдъци, които пречат да се видят много други сериозни проблеми на тези общества и страни. В случая на Турция, наред с контрола на армията върху политическия живот, трябва да отбележим и още неизживяната традиция на „силната държава“ и поставянето на нейните интереси над тези на гражданите.

Умилението както на част от турското общество, така и на някои външни наблюдатели пред армията като „пазител на делото на Ататюрк и на светския характер на Турция“ е плод и на механично възпроизвеждане на пропагандните клишета на един авторитарен режим и неговата идеология. И ако все повече турски избиратели не разсъждават така, то не е непременно защото „не са дорасли да оценят великото дело на Ататюрк“. Настойчивите, макар и не винаги информирани коментари за исляма като „заплаха за демокрацията“, всъщност легитимират намесата на армията, била тя директна или не. Външни наблюдатели, загрижени за „светския характер на Турция“ неволно подготвят почвата за евентуален преврат. Открит въпрос е доколко последните се интересуват точно от „демокрацията“ в Турция. Защото те всъщност се обявяват срещу изборните резултати, постигнати по демократичен път и гледат с надежда към един извън-конституционен фактор, който да „компенсира“ резултатите от вота на избирателите.

Публикувано в: „Авторитаризмът на военно-цивилната бюрокрация – пренебрегваният проблем в уравнението „ислям и демокрация в Турция“. „В: Турция и ЕС: пределното изпитание, Ст. Йотов, съст., Критика и хуманизъм, 27, 2/2008, c. 133-144 = „The Authoritarianism of Turkey’s Military-Civilian Bureaucracy: The Neglected Problem in the Islam and Democracy Equation“. In: Turkey and EU: The Ultimate Challenge, S. Yotov, ed. Critique&Humanism, 27, 2/2008, p. 125-135.

Източник

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Коментари (5)

- 18-03-2013|Sevcan

Коментарът е изпълнен с голословна терминология, която не съответства на действителността, в Турция. В този смисъл, авторът добре е жонглирал с познати (европейски) термини, които нямат същото и познато значение, за всеки зададен пример. В крайна сметка, имаме текст, който за незапознатия с дейтвителността в Турция читател, изглежда дълбок и логичен анализ, но за всекидневно живеещият го турчин и/или непосредствен наблюдател отвътре, е само една игра на думи… Турция има съвсем различно историческо развитие, друга ценностна система, друг начин на мислене, който не е европески, но не е и непременно специфичен източен. Затова не може да се разглежда в тесни, зададени предварително, рамки. Турция е кръстопът не само когато се говори за геостратегическото ѝ положение. Тя е кръстопът, в пълния смисъл на думата – и като начин на живот, и като начин на мислене, и като проявление на ислямската религия. Затова на нея, готови мерки и роли не ѝ прилягат…

- 19-03-2013|Емилия-Боряна Славкова

Почти изцяло се присъединявам към Sevcan в мнението си за горната схематична и лишена от органичен анализ работа. Личи, че авторът е с малко опит, но поне да има добрината да се учи от истинските изследвания за турското общество, каквито далеч-далеч не липсват – на всякакви езици. „Либералните“ готови калъпи не могат да се наложат върху турските процеси и това го показва животът през последните вече 11 почти години, в които ислямистката ПСР е на власт. Като глобалистки американо-турски проект, тя не успява убедително да „присади“ на турската тъкан неолибералния глобалистичмен модел, въпреки че успя да наложи един нов вид елитаристки турски експанзионистичен национализъм, замесен, както и преди, върху исляма, който, уви, не е реформиран като политическа философия. А и властта не успява чрез него да консолидира в съвременен смисъл нацията, която продължава да е заплашена от разцепление. Една от основните причини за това е, че турският демократичен процес е фасаден и далеч не същностен, не обезпечава обширна икономическа демокрация, не формира обширна средна класа, свързана със съвременните сектори и широко участие на гражданите в управлението на страната. Не знам дали на автора е известно, че доста широки слоеве от кюрдското население наричат Премиера Ердоган „фашист“ и че плюс посочените в статията една от причините, поради които жените в страната облякоха религиозно облекло, за разлика от времето преди преврата от 1980 г., са огромните пари, с които партията буквално „купува“ привържениците си.

- 19-03-2013|Златко

Позицията на „списанието“, тоест моята лична, е доста по-различна от горната (която, между другото, е напълно различна и от онази на Севджан, ако и да извършва някакъв вид lip service в началото на коментара). Не знам какво имате пред вид под това

Цитат:

турският демократичен процес е фасаден и далеч не същностен, не обезпечава обширна икономическа демокрация, не формира обширна средна класа, свързана със съвременните сектори и широко участие на гражданите в управлението на страната

Очевидно е, че или четем различни източници на информация, или ги четем по напълно различни начини. Не виждам в този коментар нищо друго освен една традиционно-българска, силно ястребска позиция, изпълнена с недоверие и прикрита омраза (а всъщност завист) към безспорните успехи на съвременна Турция – както икономически, така и политически. Със закъснение прикачам към тази статия списъка от материали, посветени на по-новите развития в Турция, които се насъбраха тук в хода на годините – не толкова за авторката на коментара, която ми се вижда идеологически непробиваема, колкото за широката публика, която може би е отчасти склонна да промени (неясните си) представи за модерна Турция и живота в нея.

- 20-03-2013|Историк – „безспорните успехи на съвременна Турция“

Златко, ако те възмущават квалификации от типа „турският демократичен процес е фасаден“, значи наистина просто не си запознат с нещата.

Подобни оценки (за неефективността на турския демократичен процес) се споделят и от сериозни изследователи.

Потърси в Интернет „EU-Turkey Relations and the Stagnation of Turkish Democracy“ от Senem Aydin-Düzgit, E Fuat Keyman – публикувано е скоро, 4 December 2012.

Техният извод е:

„This paper argues that the stagnation of Turkish democracy goes hand in hand with the impasse in EU-Turkey relations. A combination of domestic factors with a loss of credibility of EU conditionality led to a situation in which political reform is substantially stalled and in cases where it is realized, it is mostly conducted to serve the interests of the ruling political elite and with no real reference to the EU. The virtuous cycle of reform that characterized the 1999-2005 period has been replaced by a vicious cycle in which lack of effective conditionality feeds into political stagnation which in turn moves Turkey and the EU further away from one another.“

- 22-03-2013|Sevcan – Do Metin

Смята, че щом говорим за този текст, би трябвало и коментарите ни да са тук…:)

кое те кара да мислиш, че моето мнение е несъвместимо с това на Везенков?

Фактически, в написания от Вас текст, който започва с откъде да почна не знам… много добре сте изложили защо това, което е писал в статията си Везенков, не може да се отнася за Турция… Като човек живеещ там, много добре сте изложили някои специфичности на страната и народа й…

Например, мисъл като тази:

„И за да е пълен парадоксът, армията също се радва на извънредно високо доверие сред гражданите на Турция. „

какво Ви говори? Парадокс ли е, наистина? Напълно съм уверена, че знаете отговора…

Една българка пише писмо до народа

Автор: Ралица Ковачева

Скъпи сънародници,

Обръщам се към вас, защото разбрах, че ще взимате властта. Дълго се опитвах да разбера кой протестира, срещу какво протестира и какво иска, за да намеря своето място сред народа. Затрудних се, честно казано. Чух една жена да обяснява, че е джи пи и протестира, че няма направления. Един човек пък беше излязъл да каже, че не само тока е проблем, а и парното. Най ми хареса едно момче, което никой не го пита какъв е и за какво протестира, но то си каза, че е за мирен протест, щото „на мачовете винаги може да се биеме, тука протестираме мирно“. Тези искания, макар да не ги съпреживявам лично, ги разбирам. Обаче все още се затруднявам с това за „промяна на политическата система“. Много сложно ми се струва. Да се свика Велико народно събрание. Да се пише нова конституция, ама не просто от великите народни представители, а от самия народ- на улицата, в кръчмата и най-вече във Фейсбук. Народът да поеме властта, ама не чрез депутатите, а директно (все още не съм си изяснила как именно, но това си е мой проблем, ще се постарая повече). Синдикатите, гражданските движения и обикновените, но будни и активни граждани да получат квота в парламента. Изобщо, всички викат, че властта трябвало да се поеме от „народа“, щото бил „суверен“. А както казах, коя съм аз да споря с телевизора?! Само слушам. При това с чувство за вина, щото обикновено чета, но тези дни много слушам.

Партийни мушмороци от всякакъв калибър и цвят се репчат по телевизора, а за капак медиите изровиха и разни политически фосили от близкото и не толкова близкото минало. А насреща им едни хора (не от неуважение, ама не им запомних имената) викат, вие не сте „народа“, ние сме. Малко неловко ми стана, щото нито едните ги припознавам, нито другите. Обаче викам си, щом първите са ни управлявали досега, защо вторите да не ни отпочнат сега? Агитките все едно не могат да ритат по-добре от Бойко Борисов? И всяка баба може да каже „тенк ю“, да не говорим за конграчулейшън. Да не говорим колко хора владеят българския като втори език по-добре от Цветан Цветанов. А колко пък могат да пият повече и да псуват по-цветисто от Вежди Рашидов! Да не споменавам пикаенето във фонтани и други прояви на насъщни човешки нужди, които не са (и не бива да бъдат!) привилегия на политиците. И целият този потенциал е напълно блокиран от политическата класа, която се е издигнала до върха на собствената си некомпетентност и е време да падне оттам, с як народен шут, вика телевизорът. И го подкрепям, да не си помислите нещо!

Обаче, скъпи сънародници, съзирам някои чисто организационни проблеми, заради което почувствах нужда да ви пиша. Щото без организация е възможно да се получат някои несправедливости в крайна сметка, а нали за това е всичко, за справедливостта и световния мир! (или това беше от друг конкурс?) На първо място, трябва да се опишат надлежно вакантните постове във властта, за да не стане объркване: правителство, конституционен съд, председател на ДКЕВР, патриарх, папа (щото не виждам причина да се ограничаваме тясно национално, глобализация е!). Сигурно има и други, допълнете, аз само ви подсещам.

После, трябва да се гарантира ред някакъв, най-добре роднина, милиционер и пак така, щото сме си свикнали. Трябва и да е ясно как ще се провежда кастингът и да се избере жури. За председател на журито мисля Андрей Слабаков е най-подходящ, няма две мнения. Професионален протестиращ, режисьор, телевизионна звезда (щото за политиката режисурата и присъствието пред камера са решаващи фактори, знаете). Членовете на журито обаче са проблем, тъй като е важно да са независими, а пък известно е, че всички сме братовчеди. Предвид състава на протестиращите също е важно да се държи сметка за футболните пристрастия, за да няма дискриминационно третиране (и нулева толерантност към чуждопоклоннически пристрастия към извънбългарски клубове!). Т. е. Христо Стоичков отпада, макар да смятам, че е човек широко скроен и непринуден. С това ми се изчерпват идеите, но мисля, че стана ясно къде са препъни-камъните, та оставям на суверена да реши. Щото не е редно така, поотделно всеки да си решава.

Но въпросът не е само да се вземе властта, въпросът е какво да се прави после. Тука мисля, че народът е по-наясно: да се национализират …(по списък), да се изгонят чуждите инвеститори и да се заменят с наш си, патриотичен български капитал (който не е на народа, ама се управлява от народа, да не стане объркване), да се намалят цените и да се увеличат заплатите и пенсиите. Не съм чула искане да се премахнат данъците, но съм сигурна, че не може никой да не се е сетил, явно просто съм пропуснала, така че го добавям и това в програмата на народната власт.

Обаче има един проблем, за който суверенът още не се е сетил и държа да го поставя овреме – изборите. Щото, нали, народът като вземе властта, тогава за какво са изборите? То и сега никой не ходи да гласува, тъй че народът очевидно си е решил въпроса. Така че, като пишем нова конституция, да не забравим да ги махнем. За парламента викате, народът да влезе в парламента, ама ако цялата власт е на народа, какво има да ги делим институциите и властите? За партиите е ясно вече, те така или иначе скоро ще изчезнат от само себе си, щото съставът им ще излезе в пенсия.

А, като казах пенсия, много е важно да се предвиди отсега какво става, когато след 50 години всички сме пенсионери. Щото не е редно суверенът да управлява, докато е в пенсия, всеки му се полага заслужен отдих. Ама сега да не си помислите, че като казах пенсиониране, това означава да се работи?! Опазил ме господ! Няма такова нещо! Сега, ако некой много държи, нека си работи, стига да не мъти водата на неработещите. Но да е задължително – в никакъв случай! Суверенът вика, сега като работиме, да не сме прокопсали. Ми така си е, за тия заплати кой е луд да работи. Възстановяването на социалната справедливост изисква не просто да се увеличат заплатите, а да се премахне трудът, като компенсация за експлоатацията досега. Няма да повдигам въпроса откъде ще дойдат парите за заплатите (и пенсиите) ако никой не работи, защото знам, че суверенът е чувствителен на тая тема. Вика, че било капиталистическа пропаганда да се твърди, че за да получаваш доходи, трябва да работиш. А коя съм аз, че да споря със суверена?!

Естествено, от Европейския съюз излизаме. Няма смисъл да седим там, ако не можем да ги обърнем в правилната посока, само да ни дърпат назад. В крайна сметка, какво толкова с тая Европа- глобализация е! Какво ѝ е на Беларус като не е в Европейския съюз?

И накрая, малко ми е неудобно да ви занимавам с лични въпроси, но при така създалата се ситуация ми се струва наложително. Да ви питам, къде мога да се запиша в народа? Аз се записах във Фейсбук, обаче не знам дали е достатъчно. Та ако може да ми каже суверенът къде да подам молба за членство, както и има ли някакви по-особени изисквания. Произходът ми е надежден – родена съм в град (ама от селски тип), а всичките ми баби и дядовци са от село. Дипломата ми не е фалшива, но винаги мога да си изкарам друга. Нездравият ми интерес към четенето е преодолим, къпането по-често от веднъж седмично- също. Шампионска лига вече не гледам, в процес на избор на любим български клуб съм. Децата ми обичат луканка и лютеница. Мъжът ми пие само родно пиво и гледа „Под прикритие“. Надявам се молбата ми да бъде удовлетворена, та един път и аз да съм на власт.

С уважение,

Една българка

P. S. Моля, ако има и други молби (а съм сигурна, че ще има), да третирате моята с предимство. Причините прилагам в плик.

Източник

Ралица Ковачева е българска авторка, телевизионна водеща и журналистка.

Коментари (35)

- 27-02-2013|Валентин

Диагнозата Ви се съдържа в посланието.

А сигурно и Вие си я знаете…! Депресия!

- 27-02-2013|Гост – re:

БРАВО, МНОГО ПЪТИ БРАВО! САМО ДЕТО Е ЗА НИВО „ИНТЕЛИГЕНТНИ“:(((

- 27-02-2013|Асен Ангелов – Поредния продажен журналист.

Авторка, телевизионна водеща и журналистка – с една дума поредната платена статия. Поредната журналистка, целяща успех и издигане в кариерата на гърба на простолюдието. Е, Ралица, ако искаш да се запишеш сред народа си скъсай дипломата и напусни продажната си работа.

Подигравателното ти и снизходително отношение към стотиците хиляди протестиращите българи автоматично те класифицира в графата на продажните провокатори.

Един съвет: внимавай да не се окажеш в същата ситуация като Миролюба Бенатова с този високопарен език, който държиш на народа.

- 28-02-2013|Кажи, баба, тенкю!

Нарочно или не – статията е една спонтанна простотия. Но, по същество:

Без всякакво съмнение, проблемът на целокупните „млади хора“ е в невинните /смачканите/ ни баби и дядовци. Казвам го отговорно, защото те ни отгледаха от залъка си и ни възпитаха така, както само те умеят: да бъдем себични /егоистични опортюнисти/ и уплашени индивидуалисти/параноични завистливци/. И сега, ние, ДЪЛГОПРЕХОДНИТЕ им внуци, преработваме /преживяме/ тяхната примирена памет. Безнадеждно, но какво да се прави? Нали те са нашите свещени крави.

- 28-02-2013|благо

Странно недиалогично „писмо“, високомерно отхвърлящо всякаква възможност за „отговор“. Убеден съм, че авторката или не чете коментарите, или с наслада очаква негативните – „Знаех си! „Суверенът“ се обиди от истината, вместо да ми бъде благодарен, че му отварям горливите от простотия очи. О, тъпи ми народе, добре че се отървах от теб, толкова съм извисена. Огледалце, огледалце, я кажи…“. Толкова е жалко, че – очевидно – интелигентна дама така комплексирано ни напомня за пристрастеността си към четенето, за невъзможността си да се идентифицира с нас, мързеливите и невежи българи…Тя ни дари със своето епистоларно откровение-проповед, а който има поне мъничко ум/но едва ли ще се намерят такива/, нека бъде така добър, изгарящ от срам да „посипе главата си“ със собствената си пепел. Така де, докога ще я излагаме, горката… Повярвайте, наистина ми е жал. Как беше – пази, Боже, сляпо да…

- 28-02-2013|Джони

Хубаво е да сравни естетическите си критерии за политиката с протестите, които постигат успехи – тези във Гърция, Франция, Испания, Англия. Там обикновенно изчезват цели улици, във Франция изгарят по няколко хиляди коли /към 9000 през 2005г/. Тук един изгори Конституция и събуди „възмущението“ и „чувството за законност“ на нацията с 900 000 прекратени по давност наказателни дела. В същото време двама се замозапалиха и това събуди такава съвестна естетическа реакция и отразяване от медиите, че повечето хора се изненадват, че се е случило. Смисълът на протестите не е да удволетворят естетическите търсения на журналистите, интелектуалците и четящите, нито пък да дават мъдри политически програми. Тяхната цел е натиск и в някои държави той дава постоянни резултати, а не кръгли маси, съвети с интелектуалци, неподкупни журналистически естетически поучения и искания за предложения от „народа“, които да го компрометират чрез подигравки по телевизията. В светът където протестите са успешни такива номера не минават, там казват какво искат и натискат да се изпълни и си го взимат, тук искат политически програми от протестиращите, които би трябвало да се направят от избраните управляващи, тъй като затова са избрани. Такива дивотии не минават там, където протестите успяват.

- 01-03-2013|Историк

Джони, от една страна си прав: у нас в момента наистина прекомерно се драматизира както ситуацията около протестите, така и оставката на правителството (защото е ясно, че в други страни и протестите са бивали много по-“буйни“ и матеиално-разрушителни, а и практиката един премиер да подава оставка, за да предизвика съзнателно предсрочни избори, не е чак такава „екзотика“, а си е утвърдена парламентарна практика в Европа).

Но в същото време недей и чак толкова да надценяваш „успехите“ на протестите в други страни. Успешен протест, в дългосрочен план, на практика няма – те дори революциите много рядко се оказват „успешни“, та камо ли протестите…

- 01-03-2013|Георги Гочев

Браво!

Не познавам разсъждаващ човек, който да протестира на улицата. Напротив! Чух скоро:

– Какъв си? – Българин.

– Какво искаш? – Не знам…

– Кога го искаш? – Веднага!

7000 (седем хиляди) искания за 1 седмица!

Спомняте ли си учителските освирквания на Станишев? Някоя медия да ги публикува?

Извод: При Станишев протести няма.

Робът не протестира.

- 01-03-2013|Kiril Ivanov

Глей са, Ралице. По молбата.

Пръво:

Моеш ли да пцуваш? Това е ного важно.

Второ:

Практикуваш ли старата дух. сис. Кю-Тук и ако да, кво ниво си? Тва е ама ного важно с оглед нуждата от млади тврди хора, кой да опраат туй онуй.

Трето:

Моеш ли да пцуваш? Тва май питах, ма нищо щото е ного важно.

Та такова, ако го минеш првото ниво от тие три точки, ставаш кандидат член. После ако още искаш обади се. Ного е трудно ма не е невъзможно.

- 01-03-2013|ц

Да дам една гъдулка в ръцете на българката, та да ни изпее писмото си… санким НИЕ я разберем.

„Дълго се опитвах да разбера кой протестира, срещу какво протестира и какво иска, за да намеря своето място сред народа. Затрудних се, честно казано…“

Абе госпожо, то си личи, че сте тъкмо от народа, но сред него място не щете да търсите; там е мръсно, миризливо, безнадежно тъмно и студено… що ви е да се мушкате измежду него, за тая работа светци си има.

Вижте сега, не е нужно да искате нещо, та да бъдете сред народа, просто трябва да си отворите очите и да видите: рошави хора, с изпочупени зъби, посърнали лица, неграмотност и мъка… на тая картина, гледайки снимката ви, вие изпъкнете добре; ама хайде, изберете друга професия, щото журналистиката не бива да е лека работа--със слово боравите, заради истината съществувате.

Жалко, че такава статия се пуска в ЛП, щото все за българщината и просвещението и правото на слабия е темата, а ето като слабия, мизерния, объркания, повдигна главица и рече: не приказки, достойнство ми дай (!), дай ми визия и път към който да тръгна, ние, уж умните, скачаме да му се подиграваме… Тая статия е отврат. Това е мнението ми.

Аз поздравявам тоз народ, че не си направи кумир от Бойко Борисов, че месии макар да търси, не жали, и че с малкото останала жива кръв--щото младото и умното се пропиля в чужбина--успя да намери сили и да вдигне главата си. Поздравявам го също и за мирния протест, щото аз в Монреал живея, от година и половина десетки хиляди студенти водят улични войни с милиони долари щети, заради вдигането на студентската такса със за една каса бира пари… поздравявам българските полицаи, които за разлика от канадските не провокират и не бият хората, тн и тн.

Не вярвям, че нещо много ще се промени след тези протести (а искам); културата и гражданското общество, възпитаването на индивидуално съзнание, което оценява смисъла и значението на общността, е задача посилна за полу-богове, но нека поне имаме скромността да замълчим, когато „не разбираме“ хората, по-скоро скотовете, по улиците… и ми си иска в ЛП да има повече статии даващи съвет, възпитание, разум, и изход.

- 01-03-2013|Ето и отговора на Една от наро – Напечатан вече в мрежата

Г-жо Една (понеже българка не сте със сигурност),

Първо искам да Ви поздравя за страхотното писане. Браво! Виждам, овладели сте до съвършенство правилата на „новата журналистика“. Сиреч – изящен микс от ирония и шльокавица. Още от заглавието разбрах, че знаете и как се трупа трафик! Само че, г-жо Една, да си го подшушнем на ушенце, ей така, като колежки, това не е Вашата гледна точка, а на телевизора Ви, нали? Ама ние нея сме я чували и друг път. Нищо де, пак ми беше интересно… Къде, къде по-оригинална сте от Бареков. Даже си мисля, че сте новият Алеко.

Та аз, като един типичен Ганьовец, се чувствам някак длъжна да Ви отговоря. Нали, за да не е загубен този мелодичен глас в пустинята… Но понеже, както вече споменах, аз съм някакъв си Ганьо и не умея тънкостите на „новата журналистика“, ще Ви отговоря във фолклорен стил…

Бай Ганьо винаги е бил последна дупка на кавала. Каквото му свирели, това играел. Играел, ама псувал, псувал и недоволствал, че нито музиката, нито свирачите му били по вкуса. Не стига това, ами го набедили за прост. Бавно схващал стъпките, а в музиката си има правила. Но как да го обясниш на неук човек, който дори Конституцията не познава.

Минало време, има, няма 23 години и Ганьо все повече опознавал и гами, и свирачи, и музикантските им номера. И както си тропал хорото, взело, че му писнало. Събрал си чукалата и духнал зад граница. Поизмил няколко милиони чинии, поизтрил няколко десетки паркинсонови задници, но и това му писнало. После разбрал, че вместо да броди из Европа като дете в остра пубертетска депресия, по-добре да остане със своите „пълнолетни ваксинирани“ събратя. Бил чул за Левски и Ботев и техните превъплъщения, ама пред поредния „демократично“ замаскиран капиталистически режим, решил да възроди святата и чиста република, за която последните дали живота си. На Ганьо му писнало някой да крои и пренарежда и без това достатъчно объркания му мизерен животец. Предпочитал, ако ще пати, то поне да е от собствените си грешки, а не от грешките на тези, които му дърпали конците.

Днес Ганьо стърчи на Орлов мост и иска да дроби своя си манджа, па каквато излезе. „Едва ли ще е по-лоша от досегашните, дето съм сърбал.“- мисли си той.

И такива ми ти работи, драги Алеко. Ганьо стърчи и пищи, но както се казва, за бадева. Защото той е измислен герой, а неговите създатели седят на топло пред телевизора, мъдрят поредната „различна гледна точка“ и хапват хайвер за оросяване на мозъка. Те отлично занаят, че Ганьо не е нищо друго освен наивен мечтател, които още вярва в химери, световен мир, свобода, трънки и глогинки…

…А, докато интелигенцията си чопли носа и ближе хайвера, Ганьо си мисли: „Еххх, Алеко, Алеко, ако Левски имаше твоя ум и трезва преценка, дали нямаше още да си носим „здравомислещите“ потури?“. Ама какво разбира Ганчо, та той дори Конституцията не познава!

P. S. И от мен да знаете, г-жо Една, не се записвайте за народа. Най-много да Ви изяде черния хайвер и да ви омаскари. По-добре си пуснете тази песничка, пък седнете и сътворете поредната си гениална „различна гледна точка“.От Ганьо без окови

- 01-03-2013|ц

Във встъпителната си реч, Барак Обама напомни на американците думите от Американската Декларация на Независимостта:

„What makes us exceptional – what makes us American – is our allegiance to an idea, articulated in a declaration made more than two centuries ago:

„We hold these truths to be self-evident, that all men are created equal, that they are endowed by their Creator with certain unalienable rights, that among these are Life, Liberty, and the pursuit of Happiness.“

Ще го преведа:

„Това, което ни прави изключителни -- което ни прави американци -- е верността ни към една идея изразена в декларация направена преди повече от двеста години:

„Ние смятаме тези истини за очевидни, че всички хора са създанени равни, че те са надарени от своя Създател с неотменими права, сред които правото на Живот, Свобода и стремеж към Щастие“

Сега, макар пак от към Америка, става по-ясно какви са исканията на българския народ: да стане ясно на всички, че всички сме създадени равни, че всички (не само някои избрани) имаме неотменими права, сред които правото на Живот, Свобода и стремеж към Щастие.

- 03-03-2013|Р. Петкова – За протестиращите и четящите

Статията много ми допадна! Не проумявам обаче коментарите – платена журналистика била, въобще световен заговор има срещу всичко у нас … Такава мания към заговорничене не съм виждала в други държави! Толкова подозрителност, даже и към едно изразено мнение! Трябва да се осъди непременно. Българите друго не могат и да правят – вече са увредени, не зная дали от комунизма или от прехода, но способността им да разсъждават обективно очевадно не е налице.

- 03-03-2013|Елица Стефанова

Тази провокация, наречена „писмо“, беше безумно мултиплицирана. Поради що, Една, се срамиш да се наречеш богарин?

Язе съм чела много за бунта на масите и съм разбрала, че има едно колективно безсъзнателно, което движи тези маси…

„Има епохи, които не умеят да обновят своите желания, те умират щастливи като търтеи след брачния полет.“

„Бунтът на масите“ Хосе Ортега-и-Гасет

Сиреч, не можеш да уловиш един тон в многогласието на улица, докато това многогласие не стане хор… докато не се канализира тази дълбинна енергия на колективното несъзнавано…

Хародът започна да обновява своите желания, които беше заяил преди 23 години.

Само глупаците не могат да се сдържат да не осмеят някого. В случая още по-цинично, да осмеят народа си.

Понякога възгледи са като нашите часовници: всички показват различно време, но всеки вярва само на своя. Сверете си часовника, г-жо Една.

„Тоталитаризъм се създава не само от специфичната форма на управление или партийно господство, но също така от специфичната система на производство и разпределение, която може в достатъчна степен да бъде съвместима с „плурализъм“ на партии, вестници, „уравновесяващи се власти“ и т. н.“

Херберт Маркузе, Едноизмерният човек

„В напредналата индустриална цивилизация господства една удобна, лека, приемлива и демократична несвобода…“

Херберт Маркузе, Едноизмерният човек

Силно се надявам, че вътрешния Ви едноизмерен човек ще еволюира и вече освен сензацията, ще се опитва да изгражда многопластов анализ.

Светът се върти и отдавна вече не е плосък.

- 04-03-2013|Иван – Една различна статия за некомплексирани читатели

Интересно защо словото на разумно задаващия въпроси е толкова дразнещо ухото на читателите? „Депресия“, „Платена статия“, „Спонтанна простотия“, „българка не сте със сигурност“, „провокация наречена писмо“. Значи, ако някой ни зададе неудобни въпроси, сме готови да избълваме всичката злъч, натрупана от потискащото ни ежедневие и да го заклеймим безпощадно. Статия, провокираща мисловна дейност, да такава е. Платена статия? Откога да ти плащат за това, което работиш, е срамно? Статията очевидно е от българка, написана на чист български език по най-злободневната българска тема. Иронията и самоиронията ми допада и за мен само комплексиран читател може да съзре заговор срещу себе си. Все пак, за радост има и коментари с мисъл, с позиция и самочувствие. За радост, и в силно критичния отговор на Ганьо без окови има мисъл и гражданска позиция, макар и смехотворна в известен смисъл. Пожелавам на аудиторията приятно четене и да има куража да не се взема много насериозно, да прояви малко здравословна самоирония.

- 04-03-2013|Анна

Не съм съгласна, че авторката не е една българка! Напротив! Тя като типичен представител на нацията гледа с учудване протестите и си казва: „Те такова животно нема!“

- 06-03-2013|007

Досега ме учудваше липсата на усет за ирония и самоирония у младите, поколението на 20-инагодишните и по-малки. Четейки повечето коментари, се убеждавам, че тази глухота и нечувствителност към иронията и хумора, както и липсата на реализъм вече не е приоритет на определена възраст. Жалко.

- 06-03-2013|ц – към 007

Агенте, майка ми е с 180 лева пенсия, живее сама, болна е и плати 120 лева за ток през февруари (ако мен ме няма, какво я правим?)… Та каква ти глухота и нечувствителност към иронията, бе братко…(ако разбирам правилно, че ти смяташ възмущението към статията, което коментиращите показват, е липса на чувство за хумор и неспособност за самоирония)

Вчера ходих на обеден спектакъл в TOHU, един от филиалите на цирк дьо солей, и понеже беше посред обяд, публиката се състоеше от деца и родители. Спектакълът обаче не беше за деца, ами една много философска история, която завърши с изяждането на героя от едно огромно пиле (при което децата се уплашиха до безмълвие). Направи ми впечатление, че публиката, тоест децата регаираха със смях и вълнение само когато артистите се спъваха и си удряха шамари… Та и твоята работа сега: недей съжалява, че не се смеем на шамарите и дебелашкия хумор, пораснали сме, живота ни е проочукал, та не можем във всичко да намерим веселото… айде със здраве

- 07-03-2013|007

Аз пък вчера, както и днес, ходих да работя в бившата ми работа /сори за тавтологията/, откъдето ме съкратиха преди време, за да изкарам стотина лв. месечно. И сега, в края на деня, пиша от служебния комп, понеже нямам свой. Не ми се мисли какво ще стане, като ме отрежат и оттук, защото всъщност нямам никаква перспектива, но да ене се разпростирам. Така че хайде да не мерим чия черга е по-разнищена. Аз обаче трябва да съм съвсем наивна и вчерашна, за да не видя в какво се израждат протестите, какви лица изплуват, каква неориентираност и хаос цари в главите на тези, дето уж са говорители на народното възмущение. А може би и тънки сметчици? Спомням си годините след т. нар. промяна – кои бяха лидери и в какво се превърнаха… Сред викащите по улиците виждам и хора не на толкова млада възраст и се учудвам не на това, че протестират, а на безумните им тези и на късата им памет – как не помнят, че тези неща, които искат, вече са се случвали и не са проработили в желаната посока? Напротив, задълбочавали са проблемите.

Статията на Р. Ковачева аз не я разчитам като дебелашки хумор. По-скоро е довеждане до логически завършек на лозунгите на „народа“ – а този завършек е пълният абсурд! Защото само с викане не става – трябва и акъл. Невежия, колкото и да крещи, колкото и да се прави на ербап, колкото и да се фръцка обидено при разговори с политици и правителство, колкото и да се мръщи на думата „политика“ /преди време един сегашен политик я беше сравнил с лайно в целофан/ – накрая ще го изманипулират и прекарат, защото ще си е повярвал, че може да управлява, а всъщност не знае как. Накрая пак ще го яхнат тези, срещу които сега протестира!

В статията аз виждам горчива ирония спрямо агресивното невежество, спрямо дивия популизъм, какъв ти смях при спъване…

- 07-03-2013|ц – re:
007 писа:

Невежия, колкото и да крещи, колкото и да се прави на ербап, колкото и да се фръцка обидено при разговори с политици и правителство, колкото и да се мръщи на думата „политика“ /преди време един сегашен политик я беше сравнил с лайно в целофан/ – накрая ще го изманипулират и прекарат, защото ще си е повярвал, че може да управлява, а всъщност не знае как. Накрая пак ще го яхнат тези, срещу които сега протестира!

В статията аз виждам горчива ирония спрямо агресивното невежество, спрямо дивия популизъм, какъв ти смях при спъване…

…ще го яхат, ако мисли като тебе… в което е трагедията (не комедията)…

- 08-03-2013|Ангел Кондев

Моите поздравления и за съдържанието, и за стила. Коментарите – особено ругателните, доказват, че сте уцелили в „десетката“. С удоволствие бих прочел и други работи от Вас.

- 08-03-2013|ц – последен коментар

Не съм се връщал в България от почти девет години. Тая седмица пуснаха Google Street view и имах възможност да се разхода по местата от детството ми и от по-съзнателния живот…

Картината е като от военна зона: улици без асфалт, без тротоари, бурени, разпиляни боклуци, каманаци, графити, разрушени, обезкостени сгради: училището, в което учих до 3 клас е сринато до основи, другото, до 5 клас е затворено, третото слава богу боядисано, но около него--мъка, от обувният завод Добрич, гордостта на града преди време, е останало оглозгано скеле, в район заобиколен от сметища, почивната станция в Балчик, където прекарвахме всяко лято е разрушена, хълмът до нея, от където гледах морето, се ерозирал и потънал в боклуци, останки от колони, ръждясали железа, разруха, навсякъде; там където има нови кооперации няма тротоари, претенциозните къщи на новобогаташите са заобиколени от полу-разрушени бараки, буренища, прахоляк, сивотия и чалгаждийска шарения се сменят едно след друго, в центъра на столицата, около граф Игнатиев--графити и хаос…

Драги ми сънародници, който се е уредил, нека продължава да се чуди що искат скотовете по улиците, който си е запазил ноктите чисти в кочината, нека се (само)поздравява за „съдържанието“ и „стила“, шушумигата нека си губи работата и вини за това себе си и тези като него, дебелака нека яде всичко що поиска пред очите на циганина забит в кофата за смет, нека умно нарежда „Бойко поне построи нещо“. С една дума, който може да удря „(в) десятката“-- нека удря, който не може, нека понася…

Аз виждам една национална трагедия, виждам безсрамната грозота и показност на бездуховността, виждам само-разрухата на един народ.

България се гърчи в бесовете си. И надежда, май няма. Бог да пази България!

- 08-03-2013|Златко

Ако ти олеква по малко от такива писания, хубаво, Цончо. Ако не – прескачай ги, моля те, защото ползата от тях е съмнителна. Първо – колко можем да видим всички ние от България е едно, второ, мъките ни са си по-скоро лична работа, трето, неспособността да намерим надежда в нещо – хептен. Виж някакъв друг отдушник да намериш, защото този тук е много публичен и причинява доста разстройства и загуби на надежди и сред други хора.

А България си стои на мястото, междувременно…

- 08-03-2013|Златко

Живеем във времето на най-голямата криза от 1929-та насам. А това предявява определени изисквания към психиките и волите на всички ни. Така че умната с воплите, особено на публично място като това. Който може да дава пример – да го дава. Който не може, поне да не пречи…

- 08-03-2013|ц

Моите мъки лична работа, твоите--обществена.

Изтрий кометара. Дреме ми на х.. я.

Етно-редукционизмът ти: BS.

Това, което си написал по повод мъката ми, наистина мъката ми, не ме кара да се чувствам по-добре. Разбирам думите ти като изгонване с всичките отсенки и значения… Зад гърба ми, обикновено бурени.

- 08-03-2013|Златко

Може и да си прав, защото понякога забравям собствените си гърчове, пред лицето на чуждите. Просто се поувлече напоследък, това е всичко…

- 08-03-2013|ц

Не съм се поувлякъл въобще. Статията е калпава, мазните коментари, в нейна защита ме дразнят, narcissistic personality disorders, от които страдат голяма част хората (включително ти самият и авторката на статията), ме вкарват в глупавото и безсмислено положение да крещя, където и когато сметна, че трябва… а тук, трябва да се крещи, с надеждата да се чуе нещо… И хайде малко повече емпатия, и малко по-малко псевдо-научност… на моменти става комично, поне погледнато от високо… Няма да казвам, че историята я разбират не историците, а тези които я правят (макар рядко я споделят). Как така тук лесно надявате наметалото на знанието, и аз, който ми се скъса гъза от учене на история, професионално учене, не намирам смелостта да си развявам фантазията… аз ще кажа как--от многото учене, човек се научава да внимава, когато търси и тълкува факти, затова умният образован човек, в един етап от своето развитие, започва да говори за принципи, защото е разбрал, че ако фактите изневеряват, то принципите, веднъж осъзнати--никога…

- 08-03-2013|Серкан

В деня, когато излезе статията тук я прочетох. Сложих и една звезда – почувствах се излъган за изгубеното време. Прочетох я цялата, доверявайки се на критерия на Златко. Същата статия, на сайта на Едвин я подминах само прехвърляки я на око.

Същата статия е гордо развята на сайта за радикален капитализъм.

Класна статия, няма спор…

После прочетох другата, „с задължителните екскурзии до КопривЧица“. Три звезди и то не заради „задължителността“.

Когато видях Цончо с първия му коментар тук си казах, евалла, с този човек, този път, сме на една и съща страна на барикадата.

Интересно е как, когато друг казва, казва, че накрая трябва и да крещи, че това е посредствено, че това е да изоставиш „по-слабите“, че това не дава ни най-малък пример, в един момент се оказва, че е досадил.

Много пъти, да не кажа почти винаги в тази ситуация е точно Златко.

Но… понякога така интересно се обръщат нещата.

Знам защо е тази статия тук и не го споделям.

Днес имаше много съдържателен коментар на Петър Христов в дискусия от фейсбук. Там той перфектно е описал в две изречения индивидуалната и колективната взаимовръзка в зависимост от вида общество: „Дълбоко несъгласен съм с проповядваните от Айн Ранд идеи и не в такава посока се изказвах. Трябва да се прави разлика между общности, на които индивидът е активен член и такива, на които е пасивен член. Всеки има свободата да се сдружава и да помага на други хора и такива хора да споделят и обменят възгледите си, и за щастие това се случва.“

С тази и подобни статии ли ще стане един индивид активен член???

Инклузивно срещу ексклузивно.

Подигравките, скептицизма, иронията, сарказма – В ТОЗИ МОМЕНТ НЕ!

Обаче ние нямаме мяра, не знаем кога да спрем, точно в момента, когато имат нужда от нас „хората“ за да бъдат включвани.

В Испания стана същото преди близо две години – едва наскоро почти масово журналистите започнаха да споделят, че не са били на нивото на събитията, че хората, които излязоха на протестите 15-М, са били лицето на реалния живот.

В дните, когато започнаха протестите в България жадно търсех да намеря статия, анализ на ниво, което да не ме карам да се чувствам неудобно. За цяла събота и неделя, намерих три материала, които можех да оценя.

Интервюто на Светла Петрова в „glasove. com“ – 20.02.2013:

here

Димо Райков в e-vestnik. bg – 22.02.2013:

here

Алексей Лазаров – capital. bg – 22.02.2013:

here

Голяма част от българските публицисти, журналисти и интелектуалци по това време бяха все още в нок-даун. Много от тях обаче, още на следващата седмица се окопитиха и смениха точно на 180 градуса проплакванията си и хленчовете. По туй дето с ББ, не било добре, ама туй дето идвало още по-зле било. Мале, мале.

ОК. Времето ще даде на всеки ни заслуженото.

…

А, в четвъртък чух, че идвало края на дигиталната безплатност за вестници (в международен план). Скоро.

Някой да е чул как ще стане това?

Дали „по отделно“ или „заедно“ ще успеят да се преборят (издателствата), как мислите?:) ha ha

Големи сме индивидуалисти, ама като трябва нещо да се измъкне на сериозно, нещо дето да може да ти дава и да живееш, се оказва, че единственият изход е обединението.

И то голямото, глобално обединение.:)

А ние от години спорим като козлИ на мост.

Разделени и смачкани:

(българската) интелигенция

(българските) публицисти

(българската) журналистика

(българския) народ.

- 09-03-2013|ц

Серкане, често сме на едно мнение. Туй, че сме се сдъвкали веднъж навремето нищо не значи. Не знаех, че статията е станала „viral“, както се вика по нашенско…

Впрочем прочети тая статия:http://www. marxists. org/subject/science/essays/ kropotkin. htm here

Мисля, че ще ти хареса.

Ако не се отвори линка, търси в Гугъл:

„Kropotkin Was No Crackpot“ by Stephen Jay Gould

- 09-03-2013|ц

…Странно е, че преди няколко дни ми беше искрено болно, че трябва да изпращам стотици долари към България ежемесечно, и все не мога за отделя за ЛП… Винаги съм бил „мека Гана“, глупак може би… днес разбирам, че е дошло време „да изтупам праха от краката си“ и да отида сред своите…

- 09-03-2013|Читател

Вече няма спасение – във времето на Международната мрежа куцо, кьораво и сакато докопва клавиатура и почва да си излива … Особено тъжна е картината в българоезичните страници – сакати пишат, слепи четат … Тука едно младо момиче (и журналистка!) се опитва с известна доза самоирония да намекне, че това протестите са безсмислена загуба на енергия и тутакси неколцина „ощипани“ почват да пищят и да пръскат слюнки – че бабите им това, майка им онова, пък те самите най-умните и т. н. А да се погледнат в огледалото -- не се сещат. Щото, както ни съветва един мъдър французин, преди да оправяме чуждите бакии, най-напред би трябвало да почистим и подредим личните си „планети“ – т. е. -- преди да излезем на улицата да протестираме, не би било зле да огледаме още веднъж дома си и да го приведем във вид, пък после да изискваме от другите да оправят държавата. Държава, за която малцина се сещат да се запитат – а какво произвеждаме, какви услуги предлагаме, та да претендираме за цени и заплати? Елементарно уравнение, ама колцина съобразяват, че токът не е скъп, когато продаваш труда си скъпо, ама за това е нужно да работиш по-добре от съседа. Как работим ние?

- 10-03-2013|007

Печален зор на закърнялата мисловност

и Спешна програма за спасяване на България от българите:

here

- 10-03-2013|007

дадох горните линкове, защото може да са любопитни за някои. Според мен авторът им е един от здравомислещите хора /да не се бърка със „здравите сили“!/.

- 11-03-2013|Лумпенка – Добре, че се намериха „лумпени“ да протестират

и отсрамят зяпащите и наблюдаващи интелигенти.

За лумпените, протестите и още нещо

Скъпи интелигентен протестиращ днес, помниш ли 2009 г., пред Парламента, когато Лумпените излязоха, за да протестират? Да протестират, заради родителите и заради дядовците си, на които им беше писнало от високите сметки, от ниските заплати и пенсии. Просто им беше писнало. Помниш ли? Сигурно имаш някакъв смътен спомен.

Помниш ли, онези млади сърдити хора, които бяха там, за да защитят теб и твоите близки. Помниш ли, онова момиче, с което милиционерите избърсаха онези жълти павета, които дедите ти са защитавали с кръвта си? Помниш ли я? Видя ли я по телевизора? Видя я и просто изцъка с уста, защото не знаеше какво да кажеш. Защото не знаеше къде в момента беше твоята дъщеря, твоето момче, а те бяха там, за да кажат, че техните родители вече не издържат. И на другият ден, когато ти трябваше да отидеш там да подкрепиш тях, твоите деца, ти се прибра вкъщи, където макар и скъпо, бе по-топло и по-уютно. Ти се прибра вкъщи, а не защити тези, които бяха там заради теб.

Прибра се, пусна телевизора и слушаше Бареков и Миролюба, които ни наричаха скинари, фашисти, изроди, дрогирани, лумпени, но някъде в главата ти се прокрадна една мисъл, че това сме ние – вашите деца. Намери се и една дама, която да ни защити. Една от цялата държава, тогава, онези, споменатите горе, не се посвениха и нарекоха и нея – Ели Ваташка, с още по-обидни и мръсни епитети, но и тя, като нас, не се интересуваше от това. И тя като нас, Ви прости, защото ние сме Ваши деца и не може да се сърдим.

Дойдоха избори. Поредните. Отново си избрахте месия, който да ни оправи. Не сега, но някога. Обеща ни стабилност на доходите, намаляване на дефицита по вътрешната сметка и куп други неща. Не го разбирахте какво Ви казва, но изглеждаше красиво, искахте го много, защото вече нямаше накъде.

Но избухна лятото на 2011 г. Помните ли го? Избухна това, което всички знаехте, че ще се случи, но не искахте. Един помислил се за „цар“ в нашата република, нареди на своите подчинени да убият две български момчета. Вие търпяхте това дълги години и бяхте готови да търпите още, но ние – НЕ! Ние отидохме там, защото държавата бе изоставила хората си. И когато държавата изостави народа си, съпротивата е неизбежна и той трябва да вземе всичко в свои ръце. Тогава бяхме същите – лумпените, скинарите, дрогираните. Отново ние. Показахме, че така не става, че не може едни да са привилегировани за сметка на други, че не може да си правиш каквото искаш и да останеш безнаказан.

И очаквахме сега да ни подкрепите. Но Вие отново не посмяхте. Е, вече не цъкахте с уста, а дори се осмелихте да кажете, че така, както прави Цар Киро, не може, че така му се пада. Че съседката Ви са я обрали циганите и са и взели двадесет лева. Коментирахте помежду си, че на селото ви Цар кировите хора са обрали цялата къща на родителите Ви, дори керемидите не са Ви оставили. Но пак го казахте някак си с половин уста, а когато отново Барековци и Миролюби ни нарекоха изроди, лумпени, дрогирани и фашисти, Вие пак се скрихте на топло и уютно. Разбира се, подкрепата дойде пак от там, от където и очаквахме. От г-жа Ваташка. Вие отново не ни защитихте, но ние няма как да се сърдим на нашите родители, но може би малко Ви се обидихме. Когато ние свършихме всичко, каквото има да се върши, дойдоха твоите политици, обещаха ти справедлив процес, големи наказания и че те ще се справят с проблема, а не трябва народа да взима властта в ръцете си. Хвърлиха в затвора един-двама, получихте среден пръст от „Царя“, но отново забравихте и продължихте да живеете сивия си забързан живот. Но уви, няма сила на света, която да върне Ангел и Павел.

Обидихме се, решихме, че не ни искате. И се оттеглихме. Оттеглихме се в нашия парламент – стадиона. Там където години наред се борихме и успяхме, да няма кой да ни командва. И от там продължихме да защитаваме и да се опитваме да Ви събудим. Да Ви напомняме кои са Ботев, Левски, кой е Димитър Списаревски и как той е дал най-ценното си – живота, за да защити нашата Родина. Напомняхме Ви, че Национализмът не е престъпление, че България не се продава, че тя е Слава. Бяхме в Македония, за да покажем, че подвигът на Мара Бунева е забравен само от политиците ни, но не и от нас. Напомняхме Ви, че 9 Септември 1944 г. е най-кървавата дата в историята ни. Но Вие продължавахте Вашия си начин на живот, без да се интересувахте от това. Подминавахте тези неща с мълчание и насмешка.

И изведнъж нещо стана. Нещо Ви удари по главата и Вие се събудихте. Излязохте на улиците. Протестирате. Искате промяна. Макар да Ви бяхме обидени и ние излязохме. Искахме да видим, как го правите Вие. Стояхме отстрани и се усмихвахме. Радвахме се, че сте се събудили. Гледахме Ви. Бяхме без маски, но ние Вие не ни забелязвахте, защото бяхте улисани в протеста, в „Промяната“. Но видяхме нещо страшно, видяхме как полицията бие нашите родители, видяхме как Ви хвърляха на земята и Ви мачкаха.

Видяхме как плачат нашите баби. Видяхме как Ви блъскат. И за разлика от Вас, ние излязохме да Ви защитим, да Ви помогнем, да застанем зад Вас, да Ви подкрепим. Вместо да се зарадвате, да се успокоите, Вие се уплашихте, уплашихте се от нашите маски. Нарекохте ни провокатори, нарекохте ни лумпени и дрогирани. Дори заговорихте за някакви пари, че сме взели. Поискахте да свалим нашите маски, защото бяхме провокатори. А дали сте готови да видите кой стои зад маската? Дали искате да видите лицата зад маските? Питате се кои сме ние?

Ние сме момчетата и момичетата, които Ви обслужат в магазина. Ние сме младите Ви счетоводители. Ние сме момичетата, от които рано сутрин получавате кафето си с усмивка. Ние сме Вашите съседи, които всеки път ви се усмихват и поздравяват когато се разминете. Ние сме Вашите момчета и момичета. НИЕ СМЕ ВАШИТЕ ДЕЦА!

А запомнете, никога не е хубаво да се обръщате срещу собствените си деца.

СОФИЯ

27.02.13

Георги Желязков

един лумпен

- 15-03-2013|Гост – re: Има такова животно…
Анна писа:

Не съм съгласна, че авторката не е една българка! Напротив! Тя като типичен представител на нацията гледа с учудване протестите и си казва: „Те такова животно нема!“

Нарича се „зяпач“.

Парченца от моята памет

Автор: Леон Бенатов

Всички заедно

В началото на юни 1943 семейството ми получи съобщение от Комисарството по еврейските въпроси да замине от София за град Провадия. (Изселването на евреите от София беше замислено от Комисарството с лоши намерения, одобрено от царя на 20 май 1943 с цел да отложи изпращането извън България и с добри последици за евреите – избягнахме бомбардировките) Баща ми беше на повече от 45 години и не го взеха на задължителна работа. Бях момче на 5 години, сестра ми бебе на 10 месеца. От уста на уста се чуваше, че може да ни изпратят в Германия. В къщата където живеехме (долепена до днешното Мюфтийство) имаше едно българско семейство. Той беше адвокат и нямаха деца. Името му беше Тодор Роялски, един от водачите на земеделската партия. Много пъти това семейство идваше в апартамента ни и предлагаха да вземат сестра ми, за да я спасят. Спомням си как майка ми казваше на ладино (испански от 15 век) „Не! Всички заедно“ („No! Todos endjuntоs“). Сега се питам дали майка ми е била егоистка.

Дойде денят за заминаване за Провадия. Семейство Роялски ни помагаше изпращаше ни до жп гарата. Съпругата на Роялски носеше сестра ми. Стигнахме до влака и в този момент майка ми видя, че го няма бебето и започна да вика като луда „Поли, Поли“. Помисли, че ѝ откраднаха бебето. Това беше честно семейство и след няколко минути пристигна жената със сестричка ми. Имало е много хора на гарата и поради това ни е загубила.

Как спасих сестра си

В Провадия живеехме в една стая при еврейско семейство. Мъчно се намираше храна. Сестра ми беше бебе на една година. Един ден бяхме с нея сами в стаята На масата имаше делва с петмез. Той заместваше меда. Бебето от пода се надигна и се качи на един стол и от него се качи на масата. Надигна се и постави главата си в делвата с петмез. Скочих и извадих бебето от петмеза, цялото лепкаво. Щеше да се задуши. Така спасих живота на сестра си.

Не ми продадоха мляко защото съм евреин

Беше пролетта на 1943 г. Законът за защита на нацията изискваше евреите да живеят в определен квартал и да могат да излизат от къщи само за 2 часа. Къщата ни се намираше в този квартал на София. Затова майка ми ме пращаше до магазина на Кузо, (сградата залепена до Арменския дом) да купувам мляко, защото децата не трябваше да носят жълта звезда и нямаше да ме познаят, че съм евреин. В магазина имаше опашка от хора чакащи за мляко. И аз чаках. Изведнъж чух глас: -“Не давайте на това момче, той е евреин“ обърнах се, беше едно момиче, което живееше на първия етаж на нашата къща, казваше се Мика. Продавачът ми каза: „Вън, махай се от тук“. Започнах да плача и се върнах вкъщи без мляко. След 9.09.1944, бащата на това момиче Мика стана ухото на тайната милиция за нашата къща. Когато сестра ми завърши седми клас с отличие и искаше да кандидатства за английската гимназия ѝ отказаха, защото този човек писа, че баща ми е имал магазин преди войната.

Как езикът ладино спаси две еврейски деца от македония

Евреите от Македония са събрани за изпращане към лагерите на смъртта. Майка моли българския войник или полицай да пусне двете ѝ деца да отидат до близката чешма да напълнят шише с вода. На връщане майката им извиква от далеч на езика „Ладино“: Fuivos, fuivos (бягайте, бягайте). Добри хора им помагат. А охраняващият е можел да ги спре.

През 1985 мой приятел получава телефонно обаждане от Франция. Казват му, че негови роднини ще дойдат в България да се видят. Уплашен е много, заради този телефон от запада. При срещата в София брат и сестра, първи братовчеди на моя приятел му разказват тази история.

София 1949

Бяха първите години след втората световна война. През 1949 бях момче на 11 години. Семейството ми се беше завърнало от изселването в Провадия. На пазара нямаше хранителни продукти. Хляб у други продукти за ядене и обличане се купуваха с купони. На човек се даваше 300 грама хляб и на хората с тежка работа по половин кило дневно. В хляба поставяха брашно от царевични кочани. Един път намерих купон за хляб и две седмици семейството ми имаше повече хляб. В неделните дни баща ми отиваше на бригада да разчистват развалините от бомбардировките и на обед се завръщаше с половин хляб, който им даваха за труда.

От Чехословакия ни изпратиха като помощ захар за всички деца на България. Раздаването на захарта стана в училищата. В моя клас учителката даде на всеки ученик по кило захар на бучки. Спомням си, че аз и другите ученици веднага изядохме повече от 300 грама. По това време не мислех, че ще напълнея.

Един път баща ми купи от пазара от селянин масло. Тогава маслото се продаваше във формата на топка. Когато вкъщи започнахме да ядем от маслото, видяхме вътре малка зелка покрита с масло. Така измамиха баща ми.

Как заклеймих „агресора“ Израел от войната през 1967

Искам да ви разкажа какво се случи в София по време на шест дневната война на Израел 1967. Директор на радио София беше Алберт Коен. През всичките дни на войната радио София съобщаваше истината за войната. Българският народ симпатизираше на Израел. Войната свърши, може би Москва издърпа ушите на Тодор Живков и започнаха кампания срещу „агресора“ Израел. Смениха този директор на радиото. Лидерите на организацията на евреите излязоха с декларация срещу ционистическия агресор Израел. Не можеше да бъде другояче. Те получаваха заплатите си от българското правителство. Но това не беше достатъчно. Организираха събиране на младежите евреи в Еврейския дом. Там говориха срещу ционистите на Израел и предложиха декларация заклеймяваща Израел. Един младеж стана и запита: „Във Виетнам САЩ не са ли агресор?“ Отговориха му, че са. Отново запита: „Защо сега не гласуваме декларация срещу САЩ?“

Когато попитаха кой е съгласен с декларацията, се вдигнаха само 4-5 ръце. Декларацията не мина. Тогава работех в проектантска организация за машини. Един ден ме повикаха в една стая и там агентът на милицията в работата ми каза: „Ако не желаеш да те изхвърлим от работата и да нямаш неприятности помисли си какво ще направиш на новото събиране на младежите евреи“.

От мои приятели евреи разбрах, че същото са направили и с тях. На второто събиране в салона седяхме двама евреи, един агент от държавна сигурност. Когато попитаха кой е съгласен с декларацията срещу ционистическия „агресор“ Израел, всички вдигнахме ръце.

Да ми прости Израел за това.

Сега ще ви разкажа, как Ладино (испански от 15 век) ми помогна да изразя подкрепата си за Израел след войната 1967. Всички евреи в България бяхме много радостни. Исках да пиша на братовчедка ми Двора в Израел. Знаех, че има цензура и че писмата се четяха. За това писах така: „Здравейте Двора и Ури, искам да ви кажа, че съм много радостен, че леля GRANDE HALTUNA (голям пердах) посети чичо MITZRAIM (Египет) и неговите приятели. Очаквам, когато има нужда отново леля GRANDE HALTUNA да ги посети“.

Така Ладиното ми помогна много, за да излъжа цензурата.

Леон Бенатов е роден през май 1938 в София. През 1957 завършва механотехникум „Сталин“, а през 1965 – МЕИ София, специалност машинен инженер. До 1990 работи като конструктор в българо-унгарското дружество „Интрансмаш“. През 1975 година негова машина получава златен медал на Пловдивския мострен панаир. След това до 2000 година работи в Главна инспекция по труда, до пенсионирането си.

Спешна програма за спасяване на България от българите

Автор: Иво Беров

Програмата съдържа разни мерки, предложения, поправки, допълнения и преобразувания досежно държавата и касаещо обществото ни, както и изменения в конституцията, законите и подзаконовите актове на същото за същата.

Основни положения:

Всички сметки за тока да произтичат от народа и да принадлежат на народа.

2 Всички сметки за парно също.

3 Сметките за вода също.

4 Всички сметки за каквото и да било да произтичат от народа и да принадлежат на народа.

Разни други положения:

– Всички политици да се затворят по затворите. За тази цел:

всички затвори да се отворят и всички отвори да се затворят. Затворниците при нужда да се разстрелват. И при необходимост също да се разстрелват. Без нужда и без необходимост да се разстрелват само в изключителни случаи и когато трябва. Там където не достигат затвори за затворниците, част от затворниците да се разстрелват, а на тяхно място да се затворят други затворници, които също да се разстрелват.

– Разстрелите да се одобрят от конституцията, като за целта настоящата конституция се деконституционализира и се конституира нова конституция, която да бъде приведена в съответствие с разстрелите.

Разстрелите да се осъществяват по волята на протестиращите граждани, като волята им се счита за законна, ако е изразена от най-малко двама протестиращи такива. При липса на най-малко двама протестиращи такива, то решенията за разстрели могат да се вземат и от най-малко един протестиращ такъв.

– Ако разстрелите се привеждат в изпълнение съобразно закона, то един протестиращ гражданин има право на няколко разстрела, като броят на разстрелите се уточнява допълнително от протестиращия гражданин.

/допълнение/ Да се избягват разстрелвите за лично удовлетворение, освен ако това не се налага от обстоятелствата.

– Всички разстрели, които се извършват в нарушение на закона да се смятат за несъстояли се и да нямат правни правни последствия.

Други мерки:

– Всички партии да се деполитизират, след което да бъдат разтурени и забранени, а членовете им да се обявят извън закона. Членовете на разтурените, забранени и деполитизирани партии да не се разстрелват преди да бъдат затворени по затворите.

– Костов да бъде затворен по затворите, след което да бъде осъден, деполитизиран, обезвреден и разстрелян.

На мястото на Костов да се назначи Кабаиванов като предварително бъде деполитизиран. Да се разстреля само в краен случай.

– Политическата класа да се обезкласи, след което да се забрани, да се затвори по затворите и да не се разстрелва само в краен случай.

Още по-други мерки:

– Всички въпроси да се решават чрез референдуми. Ако се появят съмнения, че има въпроси, които могат да се решат без референдум, да се проведе референдум, който да реши дали тези въпроси наистина биха могли да се решат без референдум, след което те да се решат с референдум.

– Ако референдумът реши, че въпросите, които не могат да се решат чрез референдум трябва да се решат чрез референдум, то един допълнителен референдум да се произнесе по въпроса как да се решават въпросите, които не биха могли да се решат чрез референдум.

– Преди да се решат на референдум, въпросите да бъдат обсъдени на кръгла маса, която да обсъди дали поставени за обсъждане въпроси трябва да се решат на референдум, или напротив – тъкмо на референдум трябва да бъдат решавани те.

Допълнителни положения и предложения

– Номинации за правителство от чисти и неопетнени граждани, които са били извън политическата класа и които през годините са останали верни на гражданското дело и са изразявали единствено и само граждански настроения:

Андрей Матрака – министър на всичко и премиер.

Юлиан Вучков – министър на всичко останало и също премиер

Мадам Ве – министър на каквото остане и тя също премиерка.

Мишо Шамара – министър на Правосъдието

Митьо Пищова – министър на Вътрешните работи.

Трендафилка Зюмбюлева-Солджъра – Министър на въоръжените сили.

Димитричка Готяната – министър на Социалните грижи.

Мара Отварачката – министър на външните работи.

Гана Междуселската – министър на Земеделието.

Гацо Бацов – министър на спорта и к’вото дойде.

Шишо Бакшишо – министър на транспорта.

Сульо Пулев – министър на каквото и да е

Пульо Сулев – заместник министър на Сульо Пулев.

Номинациите са отворени и за други чисти, неопетнени с власт и останали верни на гражданското си дело граждани, а също така и селяни такива.

Източник

Иво Беров е български журналист, автор и политически активист.

Коментари (8)

- 10-03-2013|Златко

Няма как. Тази седмица ще имаме два текста от Иво Беров. Просто не виждам друг начин…

- 10-03-2013|Златко

„Breaking Bad“ по български. С други думи – също като в Америка, само че колективно…

- 11-03-2013|Отегчен читател

Не помня кога беше направено тука едно предложение – за да са по- качествени мат›рялите, изданието да излиза не четири, ами два пъти в месеца, щото много ниско пада нивото. Пример: горният псевдофейлетон.

А иначе, единственият способ за превръщането на България в Швейцария е известен – замяната на българите с швейцарци.

- 11-03-2013|Дутлъ – кам пруграмата

Иво Беров, Инджев и Инджов- менистри на колтурата и на други работи (обаче колтурни), а също на информациата и манипулациата.

- 17-03-2013|Боряна Пирьова

В периоди на безнадеждност, сатирата, особено когато е интелигентна и находчива, има очистваща роля. Иво Беров умее да напише такава сатира.

- 17-03-2013|Боряна Статкова

Когато не е отчаяние. Добре е, че знаем, че пада нивото! Следващата стъпка е да разберем с колко степени пада нивото.

- 18-03-2013|Пульо Пулев

Нещо не мога да възприема този опит за сатира. Според мен сатирата трябва да е далеч по-интелигентна. Не съм съгласен и с обекта, към който е насочена сатирата. Намирисва ми на демонстриране на чувство за превъзходство над тълпата протестиращи. Наистина, 90% от разнопосочните искания на протестиращите са меко казано противоречиви и невъзможни, но няма и какво да се очаква от тълпи хора, на които просто им е писнало от скотското им ежедневие. Това, обаче не ги прави по-малко хора и не би следвало да е предмет на злобен интелигентски сарказъм. Май всеки, който разбира от политика се пази от тези хора, като дявол от тамян, да не би случайно да го обвинят, че е яхнал протестите. Най-лошото обаче е, че наистина може да се озовем в задънена улица …

- 22-03-2013|Беро Ивов – Въх

Това, горното, все едно го е писал някой отличник от училището за бавноразвиващи се, роден талант…

Френските войни на историята

Автор: Кристофър Байкъртън

Последните събития показват, че френското безпокойство вече засяга не само настоящето. То касае и съвременните проблеми на националната икономика и политика, а сега вече и миналото. Чрез предизвикателство към френската история то достига вече до самите основи на националния републиканизъм. Слабо изненадващата реакция срещу всичко това е една смесица от голистко извиване на ръце и пост-колониално самодоволство. Но настоящите дебати повдигат също и някои положителни, ключови въпроси относно ролята на историята и нейното отношение към паметта, морала и държавата.

Водещото събитие беше набързо скалъпеното отпразнуване на двестагодишнината от битката при Аустерлиц, проведена между армията на Наполеон и руско-австрийската армия през 1805, и дълго време празнувана като велика френска военна победа. В статия в Le Monde известният френски историк Пиер Нора (носител на ордена на Почетния легион, учреден от Наполеон през 1802), протестираше яростно срещу онова, което сам нарича „не-отпразнуването на Аустерлиц“.[1192] Той писа, че това е признак за факта, че Франция е достигнала дълбините на „срама и подигравката“. Британците могат да празнуват Трафалгар, белгийците – Уотерло и дори германците се канеха да отпразнуват през 2006 своето grand rendezvous с Наполеон, в знак на почит към неговите победи при Йена и Ауерщад от 1806.

Но, според Нора, скоро във Франция ще бъде невъзможно да се преподават с гордост стиховете на Виктор Юго за дочуването „в дълбините на моите мисли, шума на тежките оръдия, търкалящи се към Аустерлиц“.

Нора обяснява всичко това чрез наскоро подетата атака срещу Наполеон, още един гвоздей в ковчега на френския републиканизъм. През декември 2005 историкът Клод Рибè публикува Престъплението на Наполеон, в която се подлага на преразглеждане възприетото гледище за Наполеон като военен гений и основател на модерна Франция. В тази книга Наполеон е представен като антисемит и расист, отговорен за повторното въвеждане на робството след отмяната му от революционния Конвент през 1794. Рибè го описва като „първия расистки диктатор на всички времена“ и го обвинява в това, че е изградил „наполеонов райх“, който е могъл да процъфтява единствено чрез търговията с роби.[1193]

Целта на Рибè е морално осъждане на Наполеон; той смята, че императорът е бил вдъхновението на Адолф Хитлер. Рибè описва посещението на Хитлер на гробницата на Наполеон през 1940 и нарича Бонапарт хитлеровия „учител… предшественика, който, вероятно за пръв път в историята на човечеството, си е задал въпроса как да елиминира, за възможно най-кратко време и при най-малки разходи, при най-малък персонал, максимално количество хора, разглеждани като научно малоценни“[1194] Рибè последователно отстоява гледището, че действията на Наполеон са предшествие на онези от нацистка Германия, като добавя, „без прецедента на Наполеон не би имало Нюрнбергски закони. Хитлер го знае“; както и че защитата на търговията с роби, направена от роботърговци и отправена до Наполеон, е изразявала същото разбиране, което се появява отново в концентрационните лагери: Arbeit Macht Frei (работата ни прави свободни).[1195]

Дебатите върху Аустерлиц и Наполеон съвпаднаха с друг един дебат, за колониалната история на Франция. През февруари 2005 беше прокарана промяна на закона за репатрираните (loi sur les repatriés), подкрпена както от социалистите, така и от голистите. В нея се постановява, че френските учебници по история трябва да „признаят положителната роля, която френското присъствие е имало в отвъдморските колонии, особено в северна Африка“. Тази промяна беше прокарана уж за да се признае приноса на т. нар. harkis, алжирски мюсюлмани, които са се били на френска страна по време на Алжирската война,[1196] и първоначално предизвика гнева само на неколцина историци. На 25 март шестима от тях публикуваха в Le Monde петиция, озаглавена „Колонизацията: не на преподаването на една официална история“.

Едва след ноемврийските бунтове във френските предградия от 2005, тази законова промяна се превърна в обект на политически футбол.[1197] В отговор на обществения натиск президентът Жак Ширак назначи разследване, водено от лидера на Националното събрание, Жан Луи Дебре, с цел „да се оценят действията на парламента в областите на паметта и историята“. Вътрешният министър и съперник на президента, Никола Саркози, предсказуемо използва шанса и стартира своя собствена инициатива, като назначи адвоката Арно Кларсфелд да направи изследване на „закона, историята и задължението на паметта“. Тези дебати станаха известни като la querelle des mémoires (караницата на паметите).

Краят на консенсуса

Предизвикателствата срещу утвърдената мъдрост и официалните истории са нещо добро; това е занятието на всички радикални историци. Целта на историята е да се разбере правилно миналото, а най-често това означава челен сблъсък с възприетите интерпретации. В тази светлина скорошните критики срещу Наполеон и дебата около добрите и лошите страни на френския империализъм може би са сигнал за изместване по посока към един климат, по-отворен за търсения и предизвикателни въпроси. Преди десет години консервативният британски историк Ендрю Робъртс описа Уинстън Чърчил като расист – един признак, че митологията, изградена около този силно обичан военновременен лидер започва да се разпуква.[1198] Това би могло да доведе до задълбочено преосмисляне на Втората световна война и нейната динамика. Както твърди Джеймс Удхюзен, много от нейните въпроси остават сравнително неизследвани от историческата наука – от расовата война в Тихия океан до предателството на Съюзниците към партизаните в Италия и Гърция в края на войната.[1199]

Във Франция може да се спечели много от отварянето на пространство за исторически изследвания. Историците са доста бавни при подновеното разглеждане на опита от Втората световна война. Дьо Гол, след пристигането си в Париж през 1944, обяви ерата на Виши за „не-събитие без последствия“ – и тя си остана такава, погребана под онова, което журналистите наричаха „изкусен компромис“ с негови си герои, невинно население и негови злодеи, наказани в момента на освобождението.[1200]

Този компромис беше се разпаднал до известна степен през последните десетилетия. Шестнадесетте години между 1981, когато бяха отправени първите обвинения срещу един бивш служител на режима Виши, Морис Папон (по-късно бюджетен министър при Жискар Дестен), и неговия процес през 1997, бяха дълга проверка на отношението на Франция към собственото ѝ минало. Смъртта на дьо Гол през 1970 позволи някои ревизионистки прегледи на Виши: филмът на Марсел Офулс Скръбта и жалостта от 1972 и книгата на Робърт Пакстън Франция от Виши: стара гвардия и нов ред, преведена на френски през 1973, са примери за предизвикателства срещу официалното гледище за Виши.[1201]

Протестните изблици от 2001, когато генерал Пол Асорес публикува Специални служби, Алжир 1955–1957, неговия разказ за държавно-насърчаваните мъчения в Алжир, подсказаха, че предизвикателствата срещу официалните версии на „събитията“ (евфемизмът, използван за описание на Алжирската война, официално отменен едва през 1999), ще си остават малко и сравнително отдалечени едни от други във времето. Но още десетилетия по-рано Франц Фанон беше обявил в Прокълнатите на земята, че Алжирската война е окончателното принизяване на френския републикански лозунг за „свобода, равенство и братство“ – гледище, което беше прието и от Жан Пол Сартр във въведението към книгата: това подготви сцената за третия поврат във френския политически радикализъм, който се отказа от републиканския модел в полза на маоистки и други алтернативи.

Отдръпване от фактите, по посока на морала

Но отговорът на Франция към провала на голисткия компромис не беше някакъв разцвет на критическата, ревизионистка история. Вместо това ние наблюдавахме преместване от историята към онова, което Нора нарича „памет“. Паметта и историята представляват два различни вида отношение към миналото. Паметта е определяна от нейния индивидуализъм: всеки може да предяви претенция за памет от някакъв вид, а разбирането за миналото чрез паметта установява индивидуално отношение към него, което всеки може да определи по свой собствен начин. Паметта трансформира историята в поредица от индивидуални и групови разкази, всеки от тях също толкова валиден, колкото и останалите.

Паметта следователно е обвързана с идентичността: тя представлява опит да се разбере миналото, за да се освети настоящата идентичност. Паметта се превръща тогава в изискване за признание, а историята става процес, при който онези, които са били изключени и маргинализирани в конвенционалните истории, разказвани за миналото, могат да бъдат включени и признати. Паметта, благодарение на нейната връзка с индивидуалните претенции и идентичности, извежда на преден план въпроса за дълга: днес дългът да се помни е всеприсъстващ мотив зад годишнини и чествания. Изместването по посока към паметта обозначава едно движение на отдалечаване от фактите, по посока към морала.

Това изместване от история към памет беше отначало работа на историците и държавата, и то отразяваше опит да се спаси френската история от критиците ѝ, както и от последствията от края на консенсуса. Нора описва този период като „ерата на честването“, посочвайки рязкото увеличаване на подобни събития между 1989 и 2000. През 1985 френското правителство създаде Национално бюро за тържествата, първо по своя род, и всяка година оттогава насам е доминирана от годишнини и чествания. Нора започна голям научен проект, който завърши като тритомник със заглавие Места на памет: преосмисляне на френското минало, публикуван на английски през 1996.[1202]

Моралистичният елемент при конструирането на националната памет беше очевиден при процеса на Папон. Делото срещу него се водеше в името на паметта и историята, и означаваше да се напъхат в един съдебен процес по-широки въпроси на морално поведение, насочени към цялата френска следвоенна управляваща класа. По тази причина фокусът беше по-малко върху неговата точна роля при изпълняването на правителствени нареждания, а повече върху неговото съзнание, чувства и съждения. По думите на един журналист, целта и интереса при този процес бяха „да се установи степента на осъзнаване, която Морис Папон е имал относно трагичните събития, в които е участвал“.[1203]

Преместването по посока на паметта получи също и юридическа форма, която днес включва поставянето извън закона на негационизма (отрицателството) – тоест, отричането на престъпленията срещу човечеството, както те са дефинирани от Нюрнбергските трибунали (закона на Гейсò от 1990); закон, с който кланетата срещу арменците от 1915 се обявяват за геноцид (2001); накрая, закон, който обявява търговията с роби, от 15 век нататък, за престъпление срещу човечеството (законът на Тобра от 2001). Тази тенденция да се законодателства по отношение на миналото е широко разпространена в националната и международна политика в Европа и отвъд нея. Скорошното подобрение на закона за репатрираните, прокарано през февруари 2005, а днес обект на дебати, беше оправдано от езика на признаването (recognition), който harkis използваха последователно, за да представят каузата си.

Това изместване към паметта беше окуражено от Нора и други историци като начин за подновено установяване на националната идентичност и колективното чувство за национално „аз“ под натиска на мултикултурализма и комунитаризма. Въпреки това днешните дебати подсказват, че паметта и историята не се погаждат особено лесно. Индивидуализираната природа на паметта направи възможна трансформацията на историята към призив за признание. Критиката на Рибè към Наполеон е направена в името на признаването на ролята на робите в историята. Той настоява, че освен гробница на неизвестния воин, Франция трябва да издигне и гробница на неизвестния роб.[1204]

Морализацията на историческото изследване направи от него и жертва на песимистичните загрижености на настоящия период. Сравнението между Наполеон и Хитлер има само малко стойност като средство, което би могло да ни помогне да разберем, примерно, естеството на френската реакция към робското въстание от 1791–1803 в Сан Доминго на Карибските острови, ролята и статуса на евреите в Наполеонова Франция или същността на германския фашизъм. Тя предлага нова версия от 21-ви век на една по същество вигска история,[1205] в която Великите мъже са заменени от Зли мъже, а расизмът се превръща във вечна характеристика на човешкото състояние. Рибè твърди, че докато институцията на робството е считана за морално отблъскваща в наши дни, нейните последствия продължават да съществуват, като френското общество е доминирано повече отвсякога от същите предразсъдъци, които са направлявали действията на Наполеон.[1206]

С. Л. Р. Джеймс, в класическата си работа от 1938, Черните якобинци, осветява опасностите, свързани с този вид история: без да се анализират историческите фигури като „проекции на под-почвата, от която идват“, историците ще схващат личностите и събитията единствено като примери или за романтизъм, или за безконечен каприз. Демонизацията на Наполеон, извършена от Рибè, е ясен пример именно за това.

Реконструиране на националната идентичност

Дебатът за колонизацията е доминиран не само от факти, но и от въпроси на идентичността и признанието. По тази причина, бунтовете във френските предградия от 2005 бяха непосредствено свързани с френската колониална история, и не беше изненада това, че имигрантските общности описаха себе си като „туземските народи на републиката“[1207] Това разкрива много малко неща относно динамиката на френския империализъм, но демонстрира трансформацията на една историческа категория в етикет, обозначаващ изключване и маргинализация.

Историци като Нора днес просто жънат онова, което са посели: отстъпвайки пред изместването от история към памет, те положиха основата за пълния отказ от историята. Нора оплаква изчезването на националния консенсус, който поне би признал централността на Наполеон при конструирането на модерната френска нация. И все пак колапсът на един такъв консенсус вече се съдържа в понятието за памет, по същия начин както мултикултурализмът – възвеличаван като основата на новата британска идентичност – се разкри в хода на времето като начин за прикриване на факта, че има само малко дефиниции на Британското, по които британците могат да се споразумеят.

Ценното в днешните дебати е, че вече започва да изплува определено осъзнаване на неизбежното напрежение между паметта и историята. Анри Русо привлече вниманието към опасностите, идещи от „превръщането на историята в законодателна“ (judicialisation of history).[1208] „Културата на паметта“, твърди Русо, започва да служи като пречка срещу историческата наука. Паметта инструментализира фактите като сечиво за конструкция на идентичностите и средство, с чиято помощ могат да се правят морални съждения. Историята се интересува не от запомнянето, а от установяването на самите факти: нейната цел е събирането на познание. По думите на Русо, „как можем да запомним онова, което не знаем?“ При тези обстоятелства ние трябва да се възползваме от тези дебати около ролята на историята и нейното отношение към политиката, националната идентичност и морала. Днес ние се нуждаем от повече история и по-малко памет, повече разбиране и по-малко запомняне.

февруари 2006

Източник

Кристофър Байкъртън е британски и френски историк, работещ понастоящем в центъра Sciences Po, Париж. Основните му интереси засягат международната и европейска политика, включително развитието и бъдещето на Европейския съюз. Той е и съавтор на политико-икономическия блог The Current Moment.

Невидима храна

Автор: Вергил Немчев

Алиса много се зарадва, че този път Херцогинята е в добро настроение и дори реши, че навярно не е чак толкова зла и не друго, а пиперът е бил причината да се държи така лошо в кухнята.

Когато стана Херцогиня – каза си тя (но без особена надежда в гласа), – няма да държа в кухнята си никакъв пипер! Всъщност пиперът само разваля супата. А може би същото важи и за хората… Ами да! – възкликна тя, щастлива, че е открила ново правило: – От пипера хората стават люти; от оцета стават кисели; от горчицата стават хапливи и вгорчават живота на всички наоколо; а от… захарното петле и от захарния памук, и от… от всичките сладки неща децата стават сладурчета. Лошото е, че възрастните, изглежда, не искат да знаят за това, или пък понеже си слагат в яденето всякакви стипчиви подправки, стават големи стипци, та трябва по сто пъти да ги молиш, докато…

Луис Карол, „Алиса в Страната на чудесата“[1209]

Неотдавна се случи да поспорим с един приятел за ползите и вредите от алкохола. На моя довод, че спиртът поражда у човека нахалство или, по-точно, че системната му употреба е форма на нахалство, опонентът ми възрази, че това може да е така при младите, но за един възрастен човек, чийто живот е беден на положителни вълнения, някоя и друга чашка са всъщност един вид приключение – време, когато човек може с получените назаем кураж и вдъхновение да се качи, образно казано, на покрива си, да надникне над стрехите на съседите, да чуе какво носи вятърът, да свали за малко оковите на битието, да пообщува с нетленното. Алкохолът е храна. Този аргумент ме свари неподготвен и аз не успях повече с нищо да подкрепя своята теза, която не е напълно лишена от основания, но, като всяко обобщение, е само паянтов навес над плоската карта на разума, получила от въображението ни – като протеза – своето пето измерение. И наистина, кой ще е така безсърдечен и тесногръд, че да отнеме на бащите ни тази малка утеха в сбръчканата, задушна кожа на старостта, зад ограда от болести, самота и немощ, сред прозирните привидения на спомените?

Няколко дни по-късно вървях из непочистените софийски улици, газех до глезени в рохкавия сняг, пришпорван от сприхавата темпоралност на някаква административна санкция. В слушалките на айпода ми звучеше новият албум на една блондинка (обичам тези недосегаеми нимфи и техните песни, пропити с любов, раздяла и моминска тъга), и си дадох сметка, че трепетите, придобити с този все таки попрехвален, предвидим и мимолетен поп албум, щяха вероятно да останат единствените романтични нотки в деня на един среден гражданин – ден, чийто остатък щеше да бъде посветен на задоволяване нуждата от сигурност, нуждата от храна, нуждата от информация; на недоверчиви чиновнички, хлевоусти продавачки и уморени журналистки. Нима този продукт не заслужаваше място в моята кафява кесия с покупки? Разбира се, и не по-малко от картофите и пилето, не по-малко от сладоледа, не по-малко от двусмислената бутилка царевично уиски. Не само тялото се храни, не само тялото търси да расте, да се утвърждава, да богатее.

Нашият век – а за моето поколение новият век – повече от всички досегашни векове е защитен от скърбите на ирационалното. Седнали по турски в центъра на своята утроба, обгърнати от нежната плацента на своята защита, обути в Gore-Tex, ориентирани в Google Maps, утешавани в BG-Mamma, ние продължаваме да растем като се храним. Правим своите информирани избори, своите прецизни и далнобойни решения, растем. Адаптивни и бързи, работливи и зли, еволюираме и растем. Като непрестанно се храним. Придобиваме ценности, движим се като сияйни, безплътни спермотозоиди, водени неотклонно от алчния си ум. Туристически пакети, кухненски роботи, образователни степени, ние придобиваме. За да се храним и растем. Женим се, местим се от един град в друг, влагаме придобити умения и спестени пари, усъвършенстваме се, растем. Препасали чертожни инструменти и тихи оръжия, отмятаме задачите: пробираме марките кашкавал във вечерните покупки, съобразяваме зодиака на потенциалния партньор, претегляме заглавията на театралния афиш. Храним се, за да растем и да се проявяваме.

Но, както с основание ще възрази някой раздразнителен, скептичен дух, човешката природа не се променя така лесно. Бързам да се съглася. Защото има в сърцето ъгли, в които се таят неразумните помисли. Преяждане, прелюбодейства, преструвки, безразсъдно шофиране, безобразни скандали, лукс – все проявления на същите онези привидно пропъждани и тайно лелеяни ирационални стремления. Най-общо трябва да припишем тези пориви на жаждата за наслаждение, обезсилваща способността ни да владеем себе си, освен когато не става дума за отчаяния стремеж да научим кои сме собствено, каквито обикновено са случаите на безответно влюбване, нарочно самонараняване или всепоглъщаща завист. Изкушението, изглежда, е една слабост на човешката природа, позволяваща ни да преоткриваме възможността за щастие, което от своя страна не винаги е свързано с пряка изгода. Невъздържаността е проява на стремежа към ултимативното удовлетворение, към абсолютната осъщественост, и е в основата на безброй човешки постижения. Изобщо, щастието е представа, която действа като мощен магнит за човешките копнежи, а според редица философски и политически схващания, щастието само по себе си представлява висша ценност. Но при едно малко условие: тези романтични души трябва да са убедени, че най-доброто и сигурно средство за постигането на мечтите им е не престъплението, не прекият път на завоеванието, а търпелив и упорит труд за благото на обществото и уважение към реда и благоприличието. Какво очебийно противоречие в самите основи на социалния организъм! Противоречие между разум и чувства, между нужда и разкош, между дисциплина и бунт. Противоречие между огън и мраз, между вдишване и издишване. Несъмнено щастието е понятие мъгляво, относително и субективно до степен на неопределимост. И, като всеки вътрешно противоречив процес, стремежът към щастие протича под формата на борба. Борба преди всичко за енергия, за сила, за надмощие. Всичко живо е енергия, всичко живо е трева. Но енергията, както се знае, бива разна: и тежка, и лека; и светла, и тъмна. Известно е също, че понякога тъмната енергия с много мъка и труд изсветлява и се превръща в светла енергия, а често пъти светлата енергия с голям фурор и ослепителни илюминации се превръща в тъмна енергия. Тоест енергията е вездесъща, но не и едносъща, както ножът може да пази, а може и да граби. На това тясно място е добре да маркираме една от фините като клетъчни мембрани дистинкции в това незащитимо – дори с десет пъти повече от наличния тук хумор – съчинение: употребата на сила. Както приблизително се говори в един класически сонет, за една част от хората надмощието е крайната цел, окончателната привилегия, перлата между черупките на мечтата. Тези именно хора се явяват тираните, възседнали народи, градове и етажи, това са насилниците на мира. За други силата е зачислено средство, като автомата на рамото на караулния – оръжие, което не бива да се ползва за лично удовлетворение под заплаха от военен съд.

Възниква въпросът как е възможно щастието – нещо, което дори не се поддава на дефиниране – да бъде наречено общочовешка ценност? Труден въпрос, а опитът да простреш поглед над тази безкрайна астрономическа карта те замайва и залива със страх от нейните взаимно отместващи се, като галактики, триангулачни точки. Затова, вместо за летливия и крехък шепот на мечтите за щастие, по-сигурно сякаш е да се държим за величествения, хилядолетен ствол на непосредствения живот, защото там протичат всички токове, там е нашето богатство, добро или зло, там са въпросите и отговорите, прями или не, там е нашето имане на този свят. Това знаем всички и малцина ще оспорят. И тъй, да останем при ствола, от който като пролетни филизи се храним, цъфтим, разлистваме се, растем, тръпнем от своята живост в лятната буря, отпускаме се в последното слънце, преди да замръзнат соковете ни, преди да изгубим своята гъвкавост, да се сгърчим, да изсъхнем постепенно, преди накрая ноемврийският вятър ни откъсне и положи в пръстта.

Една от човешките функции, оставащи територия едновременно на страстта и на разума е и си остава – храненето. Вестителите на новата епоха ни казват, изровили познание от прахта на отминали векове, че ние сме това, с което се храним. You are what you eat. В биохимически и физиологически смисъл то е съвсем вярно и по същия начин е валидно за мисловната и естетическа храна, тоест за културата, която поглъщаме катадневно и с която се развиваме и растем. Или, както по-често се изразяваме в този смисъл – израстваме. И колко плодна на образни връзки е съпоставката между културата на хранене и консумирането на изкуство. Пържола или порция кюфтета, газирано и паста за десерт доставят най-много енергия в най-кратък срок, но обилието на този прилив оставя след себе си тинята на токсините. Голямо количество прясна салата и чаша вода са добри за чистотата, но ще захранят ли тежкия труд на строителя и земеделеца? Ще пощадят ли стомаха му? Правилното хранене е предназначено не само за хората със стомашни проблеми; то, по един тъжно поучителен начин, става задължително за хората с проблеми, причинени от неправилно хранене. Но стига диетология, да вървим напред. От културата на храненето към захранването с култура. Само аз ли, погълнал набързо някое лайфстайл издание, изпитвам ужасната пресита, която свързваме с порция намирисващи карначета, гарнирани с мазни картофки? Само моят нос ли надушва между редовете на студените телевизионни сценарии отблъскващия петролен дъх на евтин маргарин? Уви, колцина са диетолозите на душата в новия век, в тази изгубена постмодерна земя? Не стигат, не стигат, както никога не са достигали добрите учители.

Позволи ми да попитам, търпеливи читателю, помниш ли любимите автори на своето ученичество? Помниш ли книгите от списъка за летен прочит и онези от по-сетне, от есента и зимата и пролетта на учебната година? Някои да, повечето не, вероятно ще отговориш. Защо не? Защото са били прекалено много, преизобилни. Сигурно би предпочел, вместо да препускаш през десетките автори, през стотиците заглавия, през хилядите вечни въпроси и отговори, през милионите доводи и увещания, всеки сезон да беше оставал малко повечко при онази най-любима книга, която си намерил за себе си. Наистина, така би трябвало. Сигурно е съвсем вярно това, което казват – че за цял живот на човека е нужно да прочете седем-осем тома, но за да разбере кои са, ще му се наложи да изчете седем-осем хиляди.

Как да тръснеш пред едно дете цял-целеничък ренесанс или бурната и дълбока романтическа епоха? Преди да са положени всички темели на етическия му свят, преди да е стегнало то своя умствен багаж, преди да е развило и изучило емоционалния си регистър, преди да е узнало вкуса на безкрайната безсънна нощ? То е все едно да туриш същото това дете на маса за осемнайсет и да я отрупаш с всичко, което трима прескъпи готвачи могат да наготвят. Как би могло малкото човече да оцени всички кулинарни шедьоври за това кратко време, в което освен литература то трябва – то е длъжно – да усвоява още тригонометрия, химия, класическа музика, история, че и кръвожаден спорт? Невъзможно. И вместо да остане при онова, което му допада, да дъвче замислено и умно, да изсмуква мозъка от костите, да заяква мисловно и духовно, то трябва да бърза, да преглъща несдъвканото, да се съгласява, да наизустява и изповядва, че полусуровият бифтек, варените охлюви, супата с аспержи, фазанът с бордо, желираните змиорки, суфлето са нещо наистина вкусно и добро. Може пък да не са. Тази механична, дидактична, тиранична диета напомня по своето нахално суеверие хората, които поглъщат несмилаеми части от носорог, акула или змия, за да подсилят своята потентност, проницателност или потайност. Както казва Франи от едноименния Селинджъров разказ, „Всичко, което зная е, че ако си поет, ще създадеш нещо красиво. Разбираш ли, трябва да ти остане нещо красиво след като слезеш от страницата и изобщо. А тези, за които говориш, не ти оставят дори едно-едничко красиво нещо. Всичко, което правят, поне малко по-сръчните от тях, е да проникнат по някакъв начин в главата ти и там да оставят нещо, но все едно – и да проникнат, и да ти оставят нещо, то е просто защото знаят как, а това не значи, че е стихотворение, боже мой. Може би това са просто някакви страхотно впечатляващи синтактични фокуси, изпражнения някакви… извинявай за израза.“

Тук ще се опитаме внимателно да прокараме дистинкцията между телесна и невидима храна, защото, като всяка метафора, и тази страда от непреодолими качествени несъответствия. Да вземем англичаните с техните fish and chips, с тяхното овнешко печено, с техния черен пудинг. В прехлас приветстват те новоусвоените екзотични рецепти, идващи от всички ъгли на тяхната многопривилегирована и не дотам бивша империя, от подправките на Индия и рибите на Сингапур. Твърде възможно е богатството на английската литература да е захранено именно от една бавна, икономична, тягостна кухня, обуславяща основните добродетели на тази победна нация – въздържание, благоразумие, последователност, твърдост. Ами русите, с тяхната вечна оскъдица, с техните нескончаеми наказания и несгоди!

Дълбока е мъдростта на националните характери. Дрехата на един човек често не приляга на друг. Затова е важно да се придържаме към наученото, към усвоеното от предците ни. Толкова полезно е, толкова засищащо и вкусно човек да се храни от родното. Погледнете традиционната българска кухня с нейните пестеливи, разумни, но и своеобразни гозби, с нейните Вазов и Йовков, с нейните Хайтов и Радичков, с нейните Славейков и Славейков, които пазят рецептурника на тази традиция, които го обогатяват и оформят. И го пазят, и го оформят – така че да не може всеки списовател, рекъл да забърка нова манджа, да притури каквото там му се дочини угодно за корема.

Важно е да се пази характерът. Не ще и дума, в един разграден свят, на прага на новия световен ред, безкритичното поглъщане на масови продукти може да бъде опасно – то буквално може да ти коства главата. В Калифорния сега провеждат референдум дали да се изписва в етикетите съдържанието на ГМО в храните. Ами че генно-модифицираните организми атакуват имунната система и предизвикват алергии. А после продължават да подриват съпротивителните сили на организма с объркващи сигнали, докато рухне. Така и с духовната храна.

Българската литература – до голяма степен по принуда – се е хранила с чужди влияния, усвоявайки ги, без от това да пострада нейният характер. Сега обаче като че ли е дошло време да се пазим от самите себе си, защото скъсването с традицията ни кара да се чувстваме измамно отвързани от прежните ценности, досущ като въздухоплавател, изхвърлил баласта от коша на балона си: дотам, че вече сме готови да поучаваме другите и да се надсмиваме на тяхната детинска привързаност към миналото. Но всичко е само в главите ни. Ще ми се да подкача тук войнстващите пуристи като напомня, че българският попфолк, при цялата му вулгарност, ни спаси от далеч по-неприятната и зловредна сръбска музика. Място за пошлост и кич винаги ще има, и ако то не бъде заето от чалга или БГ рап, ще се намери друго. Колкото до сбърканите послания, излъчвани от тази субкултура, те са само ехо на посланията, които се носят по всички етажи на обществения живот и не се отличават кой знае колко по вкус от рекламните блокове и телевизионните седянки, където често се събират да ни развличат, или по-скоро да развличат себе си, изтъкнати люде. Така че да не бъдем дребнави и да не градим престиж на гърба на базисните развлечения, защото това не е никаква база, тоест рискуваме да увиснем. Както е ставало дума, снобизмът е простотия, заслужаваща своето наказание.

Онзи, който все още не е захвърлил, отегчен, тези страници, вероятно ще поиска да узнае за новите реколти в родната литературна изба, как са, бива ли ги. Да ги оставим засега да отлежават и да се избистрят, няма защо да припираме. Пък и да не си услужваме наужким като Константин-Павловите дарители: „На – подъвчи с моите челюсти…“ (Макар – в известен смисъл – да сме уловени в тези стихове завинаги – като балтийски насекоми в кехлибар.) Това, което ни трябва, е да се научим сами да се оправяме в кухнята.

Наистина, в днешния век повече от всякога сме въоръжени с познание и увереност за това как стават нещата. Кое е полезно и кое вредно. Кое е просташко и кое – шик. Кое какво ще подсили. Сякаш не става дума за една нескончаема динамика от процеси, в които всичко е едновременно полезно и вредно, вкусно и безвкусно, където грахът може да бъде по-добър от хайвера, а скумрията – от фазана. А и наистина ли предпочитаме изкусителното пред полезното? Бързото засищане пред временната съсредоточеност? Да. Необуздано и сприхаво избираме мигновеното удовлетворение, посочваме наслаждението, пренебрегваме разума, невъздържани и лакоми сме до неприличие. Защо? Попитай Данте и той ще се усмихне ядовито. Попитай вековния дъб и той ще замълчи, приютил в короната си птици, дал от плодовете си на сърната и на свинята. Попитай праведника и той ще каже, че ни липсва послушание.

Но да се върнем към предмета на това донейде фриволно, но добронамерено съчинение – храната: мисловна, естетическа, духовна. Да подложим този предмет на същите въпроси, които възникват от само себе си, стане ли дума за телесно питание, за биохимични енергоносители. Да придърпаме, за повече простота и обозрение, кухненската лампа над едно само действие – четенето. Та, какви са важните правила, здравите основи на доброто четене? Ами че същите като на доброто хранене. Всъщност обичайните въпроси относно всяко четиво (вариво, печиво) звучат до немай къде познато. Както се казва в учебните помагала, прочетете изброените по-долу и допълнете липсващите:

Има ли надеждна информация за продукта и какво е становището на познавачите? Вкусно ли е печивото (варивото, четивото) или е загадка за небцето? Има ли данни за въздействието на съответната гозба върху ядящия? Може ли да се твърди, че е полезна и в какъв точно смисъл може да се твърди, че е полезна? Кога се поднася (сутрин, на обед, на вечеря, като следобедна или среднощна закуска)? Традиционна ли е (с оглед на исторически, културни и географски особености)? Как се сервира и с какви други ястия и напитки върви? Добра ли е за човека в крехка възраст (където крехка е детската и старческата възраст, както и пубертетът, периодите на влюбеност, отчаяние и отслабен разсъдък)? Възбужда ли въпросното ястие определени човешки наклонности като сладострастие, горделивост, леност, сприхавост или напротив – способства за тяхното овладяване? Какви хора особено предпочитат даденото четиво (вариво, печиво)?

Да няма опитващият – нека напомним за миг, че се намираме през девет земи от бинарната етика на стадионите – своите предпочитания между Мелвил и Мейлър, между Пелевин и Прилепин, между Ъпдайк и Рот, означава да не познава нуждите на мозъка и сърцето си, означава да не познава мозъка и сърцето си. Списъкът, разбира се, е преди всичко индивидуален, но цялата тази релативност остава подчинена на земни и неземни императиви, крепящи реда във вселената и изразени от Никола Боало с крилатата (като сокол) фраза: Съществува добър вкус, и само той е добър.

Също толкова индивидуален следва да е подходът при избора на четиво. Какво означава това? За един е полезно едно, за друг – друго. Полезното за един може да е вредно за друг и обратното. Например, някой страда от заболяване (хемороиди, жлъчка, невроза), което изключва употребата на дадени четива (варива, печива, питиета), които за читателя в добро здраве си остават съвършено приемливи. Има, знаем, и отровни храни, и такива, които с времето се развалят, изпаряват или пък отлежават благородно. Има храни, които издават непоносима воня, но са твърде приятни на вкус. Понякога попадаме на гозба, която е радост за окото, а на небцето се явява като че талаш. Някои четива са подсилващи и лековити, други предизвикват опасни състояния. Някои ястия и течности опияняват до безумие, а други, съвсем подобни по външен вид и химичен състав, вдъхват единствено кураж. Има времена, когато е добре да не се приема нищо освен хляб и вода.

Бързата култура е като бързото хранене – тя е удобна, но не може да се нарече полезна. Изобщо нашият нов век е ориентиран сякаш по знака на удобството, а нима този знак е надеждна звезда в бездънната топография на битието ни? Нима дъбът се съобразява със земното притегляне, нима си търси удобна поза, за да извисява своята вековна снага, за да храни, сезон след сезон, своя чист живот?

Тялото е по-мъдро в реакциите си спрямо злонамереното отношение, то все някак успява да закрепи своето фино, но издръжливо метаболитно равновесие, да неутрализира вредите от неподходящата храна, поемана неритмично и безкритично. То ни предупреждава със своите усилващи се болежки и неразположения, намеква, увещава, принуждава да се върнем в себе си, да вземем мерки. Умът, уви, е по-крехък и много по-нетърпелив.

Има продукти, които се предлагат твърде настойчиво, а други са по-редки от снежен леопард. Някой ще каже, че бисквитите на леля Емили са скучни, защото им липсва пикантност. Същият този вероятно би предпочел прочутите пържени кокоши трътки на полковник Д’Анунцио. Няма безпристрастни консуматори, но често-често ни се налага да слушаме разни хвалители на добре пресметната литература (което звучи като добре темперирано пиано, но почти никога не е), разни злоради манипулатори и невежи грубияни.

Как тогава, ще попита някой, да се ориентираме в това обезсилващо многообразие от форми, цветове и вкусове, в тази панаирна глъчка? Ами като с всяко нещо: вслушвайки се в онова, което имат да кажат мъдрите и благородните, но и в собственото си сърце. Да се отнасяме със здравословна враждебност към рекламите – понякога репутацията на даден готвач (фабрикант, писател) е желязна гаранция за качество, но нерядко се оказва само настойчив слух. Живеем, както стана дума, в един все по-свободен свят, в който всеки може да се тъпче като патка с каквито лайна пожелае. Има потребители, които с охота поглъщат Лапидус още преди обяд. Това са хора с много свободно време и особено здрав стомах. Някои намират Мураками за шик, други – не. По книжни гостилници из целия свят, та и с немалко апломб, се заръчва Кундера. Какво пък, вкусове всякакви. Аз също имам свой и ще подхвърля, за сведение на практиците, че Мюриъл Спарк е отлична закуска, но и превъзходен лек обяд, а Йейтс върви с чай и с малко торфен дим.

Безсънните закуски, когато се вечеря на сутринта, са специфичен раздел в тази област. Там трябва повече внимание, там за предпочитане са неща, приготвени отнапред, оставени внимателно в нощното шкафче на юношеството или на кризите на зрелостта. И както винаги, обобщенията са подвеждащи, а изключенията колебливо утвърждават правилото. Лошият холестерол е наистина лош за изтънялата кръвоносна система на третата възраст, където се полага не повече от едно яйце дневно. Кой би дръзнал да обясни това на Филип Марлоу и шерифа на Пума Пойнт, докато нагъват своите порции от по дузина пържени яйца с бекон и купища палачинки с кленов сироп на закуска? Не и аз.

Впрочем, за да разнообразим голата теория, струва си тук да се позовем на големите автори, посветили по нещичко на гастрономическия разгул, хем и да направим, пътем, съпоставка между различните кулинарни стилове. Първо Гогол, „Мъртви души“:[1210]

След закуската дойде обядът. Тук добродушният стопанин стана истински разбойник. Щом забележеше у някого само едно късче, тутакси му слагаше друго, като думаше: „Без еш нито човек, нито птица може да живее на този свят.“ У когото имаше две – тури му трето, говорейки: „Какво е това число две? Бог обича света троица.“ Изядеше ли гостът три – той му каже: „Де се е чуло и видяло талига с три колелета? Кой гради къща с три ъгъла?“ За четири той имаше също поговорка, за пет – пак. Чичиков изяде нещо около дванайсет резена и си мислеше: „Е, сега вече домакинът не ще има какво да каже.“ Надявай се! Домакинът, без да продума, изтърси му на чинията една част от гръбнака на теленце, печено на шиш, с бъбреците, и какво теленце!

– Две години съм го хранил с мляко – рече домакинът, – ходил съм подире му като подир син!

– Не мога – каза Чичиков.

– Вие първом го опитайте, па тогава кажете: не мога.

– Няма де да влезе, няма място.

– А бе то и в черквата нямало място, ама като влязъл градоначалникът, намерило се място. А пък било такава навалица, че яйце нямало де да падне. Вие само опитайте: това парче е като градоначалника.

Опита го Чичиков и наистина парчето беше нещо като градоначалника, намери му се място, а уж изглеждаше, че нищо не може да се помести.

„Е, как ще отиде в Петербург или Москва този човек? С такова гостоприемство за три години той ще изяде там всичко!“ Тоест той не знаеше, че това сега е усъвършенствувано: и без гостоприемство човек може да пропилее всичко не за три години, ами за три месеца.

Стопанинът току наливаше и наливаше: което гостите не допиваха, той го даваше на Алексаша и Николаша да го допиват и те мятаха чашка след чашка: още отсега се виждаше, когато отидат в столицата, на каква област от човешките познания ще обърнат те внимание. С гостите пък стана друго: те едвам, с мъка се извлякоха на балкона и с мъка насядаха в кресла. Стопанинът, както седна в своето четириместно някакво кресло, тъй си заспа веднага. Угоената му собственост се обърна на ковашки мях и през отворената уста и носовите душници почна да издава такива звуци, каквито рядко дохождат на ума и на нов съчинител: и барабан, и флейта, и някакво покъсано бучене, същински кучешки лай.

…

А на вечерята пак преядоха. Когато Павел Иванович влезе в отредената му за спане стая и лягайки си в кревата, попипа кореми си: „Тъпан! – каза той. – Никакъв градоначалник вече не може влезна.“ А как се бе случило, че отвъд стената беше кабинетът на домакина. Стената бе тънка и всичко, каквото се приказваше там, се чуваше. Домакинът поръчваше на готвача за следния ден, уж като ранна закуска, един истински обяд – как го заръчваше! Би се отворил апетит и на мъртвеца.

– А че кулебяката направи на четири ъгъла – говореше той, като мляскаше и поемаше дъх. – В един ъгъл тури ми ти мене хрилете на есетрата и гръбначните хрущяли, в друг гречнева кашица и гъбички с лучец, па и рибе мляко, а че и мозък, а че и каквото знаеш там такова… туй-онуй, което още трябва… А че от едната страна, разбираш, тя да се позачерви мъничко, а от другата я остави по-леко. А пък отдолу… поизпечи я тъй, че цялата да всмуче маслото, да го попие тъй, че цялата, знаеш, ей тъй да може туйнака – не да се рони, ами да се топи в устата като някакъв сняг, тъй че да не усетиш. – Като говореше туй, Петух мляскаше и цъкаше с уста.

„Дявол да го вземе! Няма да ме остави да спя“ – мислеше си Чичиков и се зави презглава да не чува нищо. Ала и през одеялото се чуваше:

– А пък покрай есетрата натуряй цвекло на звездички, па и каймачец, и печурчици, па и още, знаеш, репички, моркови, бобец, па и още нещо такова, знаеш, туй-онуй, да има гарнитура, гарнитура всякаква повечко. А пък в свинските шерденчета тури ледец, да бухнат хубавичко.

Много още ястия заръча Петух. Току се чуваше: – А че поизпържи го, а че поизпечи го, а че остави го да се изпоти хубавичко! – Чичиков заспа на някакъв пуяк.

На другия ден гостите преядоха толкова, щото Платонов не можеше вече да язди кон. Жребеца изпратиха с Петуховия коняр. Те седнаха в каляската. Муцунестото куче тръгна лениво подир колата: и то беше преяло.

– Е, това вече е прекалено – каза Чичиков, като излязоха от двора.

Прекалено, наистина. А сега Дюренмат, „Съдията и неговият палач“[1211]:

Още същата вечер, точно в осем, Чанц влезе в къщата на Стария в Алтенберг, поканен настойчиво от него за този час. За негова изненада беше му отворила млада прислужница с бяла престилка, а минавайки по коридора, а минавайки по коридора той чу откъм кухнята тракане на съдове, шум от кипяща вода и врящи ястия. Прислужницата пое палтото от гърба му. Лявата му ръка беше в превръзка, но въпреки това той беше дошъл с колата. Момичето му отвори вратата за трапезарията и Чанц се стъписа: масата беше сложена тържествено за двама. В един свещник горяха свещи, а в едно кресло до масата, в червеникавата светлина на кротките пламъци, седеше Берлах – олицетворение на спокойствието.

– Заповядай, Чанц – каза Стария на своя гост и му посочи второ кресло, което беше приближено до масата. Чанц седна като замаян.

– Не знаех, че идвам на вечеря – каза той най-после.

– Ние трябва да отпразнуваме твоята победа – отговори Стария спокойно и премести свещника малко настрана, така че те се гледаха право в лицата. След това плесна с ръце. Вратата се отвори и една представителна, закръглена жена влезе с табла, отрупана със сардини, раци, салати от краставички, домати, грах, с планини от майонеза и яйца, а между това студени закуски, пилешко месо и лакерда. Стария си взе от всичко. Чанц, който видя каква огромна порция си натрупа стомашноболният, в смайването си поиска само малко картофена салата.

– Какво ще пием – попита Берлах, – лигерцко?

– Добре, лигерцко – отговори Чанц като насън.

Прислужницата дойде и наля. Берлах започна да яде, взе си и хляб и започна да поглъща лакердата, сардините, месото на червените раци, студените закуски, салатите, майонезата и студеното печено, плесна с ръце и поиска още. Чанц, като вцепенен, не беше изял още картофената си салата. Берлах поиска да напълнят чашата му за трети път.

– Сега пастетите и червеното нойенбургско! – извика той.

Чиниите бяха сменени, Берлах поиска да му сложат в чинията три пастета, от гъши дроб, свинско месо и трюфели.

– Но нали сте болен, господин комисар! – каза най-после Чанц колебливо.

– Днес не съм, Чанц, днес не съм. Празнувам задето най-после хванах убиеца на Шмид!

Той изпи втората чаша червено и започна третия пастет, ядейки без да спира, поглъщайки алчно ястията на този свят, стривайки ги между челюстите си подобно на демон, който утолява безкраен глад. На стената, двойно увеличена, се очертаваше в странни сенки фигурата му; мощните движения на ръцете и навеждането на главата му приличаха на танц на празнуващ победа негърски главатар. Чанц гледаше, изпълнен с ужас, зловещото зрелище, което му представяше смъртно болният. Седеше неподвижен, без да яде, без да хапне нищичко, без дори да допре устни до чашата. Сега Берлах поиска телешки котлет, ориз, пържени картофи и зелена салата, и шампанско. Чанц потрепери.

– Вие се преструвате – изпъшка той, – вие не сте болен!

Другият не отговори веднага. Най-напред се засмя, а след това се зае със салатата, наслаждавайки се на всяко листенце поотделно. Чанц не се осмели да попита повторно вдъхващия му ужас старец.- Да, Чанц – каза най-после Берлах и очите му блеснаха диво, – аз се преструвах. Никога не съм бил болен – и пъхна едно парче телешко месо в устата си, продължавайки да яде непрестанно, ненаситно.

…

Стария се изпъна в стола си – сега вече не беше болен и грохнал, а могъщ и спокоен, олицетворение на свръхчовешкото превъзходство, тигър, който си играе с жертвата си – и изпи остатъка от шампанското. След това нареди на непрекъснато влизащата и излизаща прислужница да донесе сирене. С него ядеше репички, кисели краставички и лук. Поглъщаше все нови ястия, сякаш се наслаждаваше само още веднъж, за последен път на това, което земята предлага на човека.

Какво е, значи, общото между един благодушен, възторжен помешчик от руската провинция и един смъртно болен комисар от швейцарската полиция, отстоящи на две столетия във времето и две хиляди версти в пространството? Тяхната невъздържаност? Тяхната кулинарна разюзданост? Разбира се, но най-вече тяхната неистова страст към богатствата на живота. Тази неутолима лъст, това смайване над бездната от земна красота.

И тъй, изтегнати удобно в центъра на своята лукоподобна вселена, обгърнати от нежните овали на iTunes и Twitter, на The North Face и Audi, ние се храним, развиваме, растем. За да слухтим за важните въпроси, които прииждат и се връщат постепенно като вълните на вятъра, да им придаваме форма, да се включваме в тяхната акустика, докато се носим като търпеливи крушенци с книжния кораб, в чийто трюм тегнат надолу, към дълбините, нашите блондинки, теленца, есетри, в чийто разнищени платна шепти и ни тегли към спасителен бряг дъхът, похарчен за утеха на слабите, на нашите братя и сестри.

Но къде е сечението, в крайна сметка, между всички тези повърхнини: диетология, литература, навигация, ботаника (нали и този дъб ни навира постоянно под носа авторът, този атавистичен и анатомичен дъб с неговите неизброими листа, пъпки, вейки, клони, с неговия отрицателен геотропизъм)? Идеята, къде е идеята?, чувам да се сопва умореният читател. Идеята е може би в това, да се каже нещо за човешката синтеза, за онзи вътрешен жироскоп, който прави движението ни свободно, защото минутата е вечна плячка на околните въздействия: невидими или показни, бляскави или тягостни, шеметни.

Но да припомним първо какво е тук право и какво – обратно. Контрапунктът на охолството? Оскъдицата. Отрицанието на насладата? Мъка, болка, строг пост. За да разгледаме човека, лишен от мекото на мебелите и мазното на баницата, трябва да отидем в безутешните места, в кабинета на философа, в монашеската обител, в полевата болница, на бернския ешафод, в сибирската каторга, на английския кораб с четири по петдесет пъти умиращи от жажда моряци под зловещата сянка на мъртвия албатрос. Да, там най-вече ехтят важните отговори и важните въпроси, а не на софрата. Какво още се опитахме да бележим – като точки за свързване в детска книжка: Че умереността е добродетел? Несъмнено, и това е известно от памтивека. Че полезно и приятно са двама далечни роднини, които колкото се погаждат, толкова са и непримирими по имуществените въпроси? Така е. Че доброто за едного е лошо за другиго? Че глупавата храна подхранва глупостта, а умната – ума? Че на силния навремени му трябва малко жалостивост, а малодушният постоянно се нуждае от вдъхновение и посока? Че тези елементи – също като магнезия и желязото, като баланса на хормоните и добрата енергия – могат да се набавят с подходяща храна? Че трябва да се взема мяра по собствената аура? Че всичко на този свят е несигурно, подвижно, подвластно на вихрите на модата и капризите на историята?

Така е. Всичко това е вярно, но къде е все пак идеята, която да оправдае това разхвърляно, оплетено като агнешки чревца писание? Къде е тайната подправка, чийто невидим аромат ще превърне тази гозба в основателна претенция за времето и вниманието на проницателния читател? Казвам: в обратното на обратното. В това, че и стомахът и храната ще загинат. Че хлябът е необходим, но не е достатъчен. Че трябва да се търси ориентирът на онази надеждна звезда, която пробива пелените на безброй галактики, но която е видима и от нашата земя.

Уви, както и да подшивам рационалните ръбове на това есеистично торбе, бръкна ли вътре, напипвам само разглобени части. И колкото и да събирам тези с антитези, цялото постоянно се изплъзва, а аз все ровя из дъното за „излишната част“, която, веднъж снадена с останалите, ще завърши фигурата. За да покаже защо, учейки се да се храним, да растем, да се развиваме, да богатеем духовно, трябва най-вече да се научим да различаваме вълка в овча кожа от кучето във вълча кожа, да различаваме свестния човек от лъжеца със златна тояжка, да пробираме печурката от зелената мухоморка в призрачния свят на мицелите, да се обучим да следваме истинския пастир, който води стадото в кошарите и който няма да го разсипе из безплодната, озарявана от светкавици постмодерна пустош. За да напомни да не даваме ухо на сладострастните клюки, с които се хранят силните на деня, защото денят ще залезе за всинца ни. За да ни увещае да приемаме болката, протягаща към нас ръка, та да дадем и получим милост, за да ни прикани да разменим по няколко безхитростни думи пред лицето на вечността; да се усетим състрадателни пред бедните и твърди пред жестоките; да се уповаваме в човечността, която не се мени със сезоните и не плаща дан никому.

Ако пък сметките ми не излизат, ако не успявам да догоня заека и да го хвана за ушите, да хвърлим още веднъж лабораторните манти и да кажем тук нещо лишено от обезсилващата релативност на това съчинение, нещо просто. Нещо, от което тайничко е започнало то и с което, ала вече явно, е добре да завърши.

Онзи ден видях телевизионен репортаж за работническата стачка във ВМЗ Сопот, в който репортаж показваха положението на служителите с неполучени заплати. В материала се описваше хала на едно семейство, чието меню, ден след ден, се състои от хляб и сланина. Жената – съпруга и майка – обясни пред камерата как разпределила аванса, получен от работниците благодарение на натиска, упражнен успешно от държавата (само дето предприятието е държавно): 50 лева за ток, 30 за вода и телефон, петнайсет лева за продукти и пет лева за подарък на детето. Бащата призна, че откъдето и да го гледаш, това си е най-мизерната Коледа, която са карали някога. Жената – смугла и сдържана – разказа как, след като направила пазара в кварталния магазин, продавачката я задържала с думите „изчакайте малко, искам да ви дам нещо за подарък, защото ви гледах онзи ден по новините“, с което към тръните на нищетата добавила тъпия нож на хорското съжаление. На лъстивия журналистически въпрос „Какъв подарък получи за Коледа?“, момиченцето, с цялата сериозност на своите пет години, отвърна: „Кукла.“ „Единственият подарък ли ти беше това?“ „Да.“ „А друг не искаш ли?“ „Не.“ „Нищо друго ли не искаш да получиш за Коледа?“ настоя журналистката. „Не.“

И тъй, вкопчени в гранките, ние се храним, растем и слухтим за вятъра, който бяга над стрехите на съседите, който ни тегли през часовете на годината, който претърсва и стряска съня ни, и ни разлиства час по час, и ни буди, и непременно ни изчита до кора, и накрая непременно ни понася, отвъд цветовете на минутите, отвъд сезоните, отвъд.

Вергил Немчев е автор на книгите „Перилата на срока“, „Голямото глезене“, „Радио. Роман“ и „Излишната част“. Носител е на наградата за къс разказ „Рашко Сугарев“. Английската версия на сборника разкази „Голямото глезене“ („The Big Pampering“) е издадена през 2006 от дъблинското издателство „Scotus Press“. Текстове на Немчев са публикувани в различни периодични издания, между които „Литературен вестник“, „Капитал“, „Страница“, „Алтера“, „24 часа“, „Vice“.

Коментари (2)

- 20-03-2013|Тованееистина

„…Всичко, което зная е, че ако си поет, ще създадеш нещо красиво. Разбираш ли, трябва да ти остане нещо красиво след като слезеш от страницата и изобщо. А тези, за които говориш, не ти оставят дори едно-едничко красиво нещо. Всичко, което правят, поне малко по-сръчните от тях, е да проникнат по някакъв начин в главата ти и там да оставят нещо, но все едно – и да проникнат, и да ти оставят нещо, то е просто защото знаят как, а това не значи, че е стихотворение, боже мой. Може би това са просто някакви страхотно впечатляващи синтактични фокуси, изпражнения някакви… извинявай за израза.“

Може би бедният Селинджър е имал предвид тъкмо тези дълги страници на (извинявам се „изпражнения“) от разстро(йств)ения Вергил(ий) Немчев?! Уважаеми Златко, запушете бързо тази пробойна в корпуса на самотно, но гордо войнстващата срещу повсеместната българска пошлост бригантина „Либерален преглед“. Моля Ви.

- 21-03-2013|Гост

Excellent!

Нова световна система?

Автор: Имануел Уолърстайн

Разговор с Имануел Уолърстайн

Алмантас Самалавичус: Пред години, когато страните от източна Европа се мъчеха да „приспособят“ политическите си, социални и икономически механизми към ония на западната капиталистическа икономика и либерална демокрация, вие отбелязахте в „Геополитика и геокултура“, че „в (бившия) комунистически свят се правят погрешни заключения – магията на пазара замества магията на централното планиране, докато пазарът, общо взето, няма да бъде по-ефикасен инструмент за икономическото развитие на тези държави от планирането, тъй като техните основни икономически трудности произлизат не от вътрешните им икономически механизми, а от структурното им положение в капиталистическата световна икономика“. Днес, повече от двадесет години след колапса на комунизма и зависимостта, „магията на пазара“ изглежда по-малко славна, отколкото местните икономисти и големи части от обществото си представяха в славните години 1989-90. Самият вие все още ли обяснявате ограничения успех на пост-съветските икономики чрез мястото на източна Европа в структурата на световната икономика?

Имануел Уолърстайн: Да фундаменталното обяснение е тяхната позиция в структурата на световната икономика. Разбира се, в източна Европа, както и навсякъде другаде по света, има вариации в начините, по които различните правителства се справят със ситуацията. Често има страни, които могат да маневрират по-добре и да подобряват относителната си позиция. Южна Корея е важен пример за това. През 1960-те тяхното икономическо представяне беше не по-добро, а може би и по-лошо, от, да речем, онова на Полша или дори Литва от 1990-те. Но днес, както всички забелязват, Южна Корея има много, много по-силно икономическо представяне. Без съмнение това се дължи на множество интелигентни решения от страна на правителството. Но то се дължи и на тяхното геополитическо положение, както и на интереса на Съединените щати да ги подкрепят (и следователно да им позволяват да вършат неща, които САЩ отхвърляха яростно на други места по света). Решаващият пункт е, че по всяко време има място само за няколко страни (от един дълъг списък), които могат да подобрят световно-икономическите си позиции. Източна Европа (и особено триото от 1990-те – Полша, Унгария и Чехия), смятаха, че могат да бъдат едни от тези „малцина“. Но те грешаха.

В „Анти-системни движения“, на която сте съавтор, заедно с Ариги и Хопкинс, вие твърдите, че „е имало само две световни революции. Едната се е случила през 1848. Другата – през 1968“. Но в източна Европа, а до известна степен и в други части от Европа, повечето хора са склонни да мислят, че „кадифената революция“ от 1989 е най-важното историческо събитие, поне за двадесети век – тъй като тя сложи край на Студената война и на двуполюсната опозиция, продължаваща от края на Втората световна война. Освен това тя докара голяма част от източна Европа до областта на пазарната икономика, либералната демокрация и евентуално – до Европейския съюз. Защо смятате, че тези събития не могат да се сравняват с бунта от 1968?

Ариги, Хопкинс и аз написахме една заключителна съвместна статия, която се появи малко след издаването на книгата Анти-системни движения. Тя се нарича 1989: продължението на 1968.[1212] След внимателен анализ на начините, по които ситуацията в източна Европа и СССР, както преди, така и непосредствено след 1989, демонстрира силни прилики с онази от 1968, ние утвърждавахме продължаващата традиция на световната революция от 1968. Всъщност, вече в по-ново време, аз се опитах да покажа начините, по които така наречената Арабска пролет е продължение на световната революция от 1968.[1213] Нито пък тази революция е приключила, все още. Най-яростните ѝ опоненти, като например Никола Саркози, разбират това и се борят за пълно изтриване на нейното наследство. По-скоро хората от световната левица и онези, които са вляво от центъра, са склонни да я подценяват.

Що се отнася до вашето предположение, че 1989 е „приключила“ Студената война и двуполярното противопоставяне от след 1945, то е вярно само до известна степен. Но именно по тази причина то представлява трагедия за Съединените щати. От Студената война се очакваше тя да продължава вечно. Спомнете си, тя остана студена до самия край. Тоест, никога не е имало сериозен сблъсък между двамата заговорничещи партньори, Съединените щати и Съветския съюз. Оттогава насам Съединените щати непрекъснато се опитват да създадат някакъв алтернативен „враг“. Без успех, трябва да се каже – което само ускори сега вече резкия им упадък.[1214] Накрая, да, това доведе източна Европа до една по-пазарна икономика (не пазарната икономика, а една по-пазарна икономика). А голяма част от нея то доведе и до ЕС и многопартийни парламентарни системи. Тепърва ще видим колко постоянно ще се окаже всичко това. Днес промените са заплашени на множество фронтове. Вземете например онова, което се случва в Унгария, първоначално една от звездите сред „либералните“ изпълнители от след-1989.

Разочарованието от перспективите, предлагани от една капиталистическа икономика, съпътства икономическата криза от последните няколко години. Идеите на „Новата икономика“ изглежда печелят все повече и повече привърженици. Кои според вас са уроците от тази продължаваща международна криза? Какви заключения могат да се направят от факта, че кризата все още продължава? Смятате ли, че изходът от нея ще повлияе по някакъв начин върху подредбите в настоящата световна система?

Фразата „нова икономика“ е, разбира се, много неясна. Но продължаващата световна икономическа криза е много реална. В действителност аз пиша за нея не само през последните няколко, а през последните четиридесет години. Смятам, че историческата система, в която живеем сега, и сме живели в продължение на около 500 години – модерната световна система, която е капиталистическата световна икономика[1215] – се намира в структурна криза. Обяснявал съм подробностите много пъти.[1216]

Ключовият пункт е, че всички системи (от най-големите, вселената като цяло, до най-малките нано-системи), притежават три момента на развитие: първоначална поява, „нормален“ живот, през който те биват конструирани и ограничавани от институциите (законите), които са създали, и накрая момента, при който секуларните им тенденции се отдалечават прекалено много от точката на равновесие и се раздвояват (структурна криза). Структурните кризи не могат да бъдат преодолени. Съществуващата система не може да оцелее. Този период се характеризира от хаотични флуктуации във всичко. Има много яростна политическа битка около това към коя от двете алтернативи (отделните направления на раздвоението) светът ще се наклони колективно.

Двете алтернативи могат да бъдат описани най-общо. От едната страна са ония, които желаят да заменят капитализма с една не-капиталистическа система, която ще запази неговите най-лоши черти – йерархията, експлоатацията и поляризацията. От другата страна са тези, които се опитват да създадат историческа система, която не е съществувала още никога и е базирана на сравнителна демокрация и сравнително равенство.

Няма как да предскажем коя от двете алтернативи ще получи превес. Те ще бъдат резултат от безкрайна поредица от нано-действия, извършена от безкрайна поредица нано-действащи-лица, в безкайна поредица от нано-моменти. Но в някакъв момент ще има преобръщане; винаги го има. И тогава ще се установим в новата си историческа система на системите.

Една от ключовите фигури при оформянето на ЕС – Жак Делор – наскоро се оплака, че днешните политици са прекалено заети с технически въпроси и им липсва силна визия за бъдещето на ЕС. Той твърди, че бъдещето на Европа се нуждае от хора, които биха могли да бъдат наречени „архитекти“. Как виждате вие бъдещето на Европа? Мислите ли, че за ЕС има изгледи да стане голяма икономическа и политическа сила?

Делор със сигурност е прав относно прекалената заетост на европейските политически лидери с краткосрочни дилеми. Мисля, че той може би е прекалено критичен към ония, чиито дългосрочни визии са различни от неговата. Дали ЕС ще бъде голяма икономическа и политическа сила? Тя вече е. Дали ще бъде силен през следващите десетилетия? Възможно е, но не е напълно сигурно. Силата на ЕС ще зависи от геополитическите съюзи, които той ще сключва – един въпрос, който днес все още е много отворен. Но разбира се, ЕС, както и другите центрове на геополитическа мощ, се намира във водовъртежа на структурната криза на световната система като цяло. И ако, както вече казах, се намерим в нова световна система някъде след двадесет или четиридесет години, нямаме представа дали сегашните структури (ЕС и съставящите я държави) ще продължат да съществуват и, ако да, какви видове институционални роли ще играят.

Дали Германия ще се съгласи да продължава де факто трансферите за Гърция или която и да е друга от страните-членки на ЕС; дали народните бунтове в Португалия ще прекратят, или не, мерките за икономии на правителството – това действително са важни, дори от жизнено значение, въпроси за всеки човек в съвременността. Но след петдесет години те може и да се окажат незначителни забележки под линия в книгите на професионалните историци.

В някои от своите книги и статии вие изглежда твърдите, че „американският век“ в приключил и че нови, тепърва появяващи се, суперсили, ще поемат в дългосрочен план ролята, която Съединените щати играеха през „дългия двадесети век“ (както го нарича Ариги). Как ще повлияят на Европа появата на нови световни сили като Китай, Индия, Бразилия и т. н., както и продължаващото преоформяне на световната система? Предвиждате ли някаква роля за ЕС в оформящата се световна система?

Появата на „нови световни сили“ – имате пред вид така наречените BRICS[1217] и някои други – е напълно обичайно нещо от гледна точка на постоянното бавно въртене при позициите на центровете на натрупване на капитал в структурата на капиталистическата световна икономика. То засяга както Съединените щати, така и Европа съвсем директно, в смисъл, че това означава пренасочване и на богатство, и на капитал от тях към тези „нови“ центрове. От друга страна, лесно е да се надцени важността на случващото се. Един от базисните проблеми е, че тези нови центрове не решават структурните проблеми на световната система. Всъщност те само ги влошават, по много прост начин. Вече самите им размери и вътрешните им политически напрежения означават, че те пренасочват световната добавена стойност към един много по-голям като цифра процент от световното население от което и да било предишно време. Това означава, че те намаляват количеството, което може да бъде прибрано от ония, които се намират на самия връх. А това прави системата по-малко струваща си и следователно по-малко интересна за тях. Ето защо мега-капиталистите са част от силите днес, които биха искали да заменят капитализма с друга система – от вида, предпочитан от тях, разбира се.

Питате как това ще засегне източна Европа? Много директно, мисля, и то по начини, които мнозина няма да харесат. Аз предпоставям, че през следващото десетилетие ще има някакъв вид Североазиатско сближение, което ще обедини в хлабава конфедерална структура един наново обединен Китай, обединена Корея и Япония. Освен това предпоставям, че това североазиатско обединение и Съединените щати ще сключат де факто съюз. В отговор на това Европа и Русия ще изпитат нужда от сближение, въпреки протестите на източна Европа (които ще бъдат до голяма степен игнорирани, или по-голямата част от тях). Дали дълбоко вкоренени исторически враждебности, като ония между Китай и Япония или между Полша и Русия, могат да бъдат преодолени? Разбира се, че могат, при подходящи условия. Само до неотдавна Франция и Германия (или, малко по-назад във времето, Англия и Испания), са били ожесточени врагове. Такива ли са днес?

В една от статиите си върху модернизацията твърдите, че бъдещата система на световно правителство ще се базира на социалистически начин на производство. Както добре знаем, падането на комунизма до голяма степен компрометира идеята за социализма – колкото и разумна да е тази идея, глобалният капитализъм, поне засега, доминира. Какви са изгледите за поява на тази нова икономическа парадигма – независимо дали ще я описваме като „социалистическа“ или с някакво друго име?

Предполагам, че имате пред вид някоя много стара статия. Днес вече не използвам този език. Не мисля, че идеята за социализма е била компрометирана. Смятам, че самото понятие (както и понятията „комунизъм“ и „социалдемокрация“) са вече неизползваеми, най-вече защото днес те нямат ясно значение и защото навяват асоциации с толкова много злополучни режими. Но, както казах преди, един от резултатите от разклонението е режим, който е сравнително демократичен и сравнително егалитарен. Подчертавам, че от моя гледна точка, такава система не е съществувала никога и никъде преди. Не знаем какви точно институции ще бъдат създадени в една подобна рамка. Ако желаете да наричате това нова парадигма, защо не?

Следващият ми въпрос е свързан с работата ви върху изгледите пред социалните науки във висшето образование. Преди няколко години вие оглавявахте комисията Гулбенкиян, съставена с цел реструктуриране на социалните науки. Работата на тази комисия беше публикувана и не е останала незабелязана. След публикуването на доклада ви, забелязвате ли някакви значителни промени в областта на социалните науки? Колко успешно е преодоляването на наследството на специализацията или други наследени слабости?

Докладът беше преведен на почти тридесет езика, включително и почти всички европейски езици (сред тях и литовски). Той със сигурност беше дискутиран, поне сред университетските среди. Дали са се получили промени? Не мисля, че самият доклад е довел до директни промени. Но променящата се световна ситуация има огромно влияние върху социалните науки като концепция и университетите като институции. Това е факт, който ние предсказахме. Кризата в структурата на знанието е част и пакет от структурната криза на модерната световна система. Нейната съдба е, от една страна, определяна от съдбата на по-голямата структурна криза, а от друга помага да се оформи резултата от тази по-голяма криза.

Общата икономическа оскъдица, която доведе до „спестовност“, разбира се, се усеща сериозно в университетите, които реагират, като превръщат в стока все повече и повече аспекти от университетската система. Това може на практика да доведе до нейното разрушение като университетска система – нещо, което аз наричам „огимназияването“ (high-schoolization) на университета, водещо до напускането на университета от страна на интелектуалната продукция и възпроизводство.

Междувременно, фундаменталният епистемологичен въпрос, предполагаемото обединение на „двете култури“ в една обща епистемологическа рамка, върви бързо, по много бъркан начин. Ключовата промяна е, докато през периода 1850-1950, социалните науки са били разпокъсани от борбата между науката и хуманитарните дисциплини, днес и двете направления се обръщат в една и съща посока: към онова, което аз наричам „социално-научностяване“ (social-scientization) на цялото познание. Всичко това далеч още не е решено. Но е окуражаващо, дори и само дотам, докъдето е стигнало.

През последните години наблюдаваме политика, насочена към приватизация на висшето образование в Европа. Тази тенденция беше посрещната със силна съпротива, както и студентски протести, в много европейски страни. Кои са силите зад този напор да се приватизират университетите и висшето образование в Европа? Още повече, че опити от този род са видими и в източна Европа. Имат ли нещо общо тези тенденции с тенденциите на икономическата глобализация?

Приватизацията (за печалба) на университетите е просто част от превръщането в стока на всичко – което още отначало е цел на капиталистите. Онова, което се случва в източна Европа, се случва абсолютно навсякъде в света. Мисля, че вече посочих как всичко това се отнася към така наречената глобализация. Но тази структура е доста крехка.

Студентите плащат твърде много на тези структури за печалба. Те го правят в очакване, че то ще им даде добре платени професии. Но то няма да го направи. За повечето хора то просто прави дългове до живот. И те ще започнат да напускат тези структури, много от които вече започват да фалират.

Източник

Имануел Уолърстайн (род. 1930) е един от най-известните американски изследователи на социалните системи и тяхното историческо развитие. Той е автор на множество влиятелни и популярни книги, между които: Decline of American Power: The U. S. in a Chaotic World. New York: New Press (2003), Alternatives: The U. S. Confronts the World. Boulder, Colorado: Paradigm Press (2004) и European Universalism: The Rhetoric of Power. New York: New Press (2006)

Коментари (2)

- 08-03-2013|Историк

Подходът на Уолърстайн има един огромен недостатък – неговата упорита „двумерност“.

Той изглежда е свикнал да вижда процесите като едни криви, начертани в координатната система върху една плоска повърхност.

Не само в това интервю, но и в статиите си той упорито използва понятия като „разДВОяване“ – т. е. той отказва да види възможност за повече от ДВЕ посоки (или повече от ДВА варианта) на развитие – и то дори когато говори за най-големите и сложни системи (като „системата-свят“).

- 10-03-2013|проф. Боян Дуранкев – Мъдър анализ на зрял изследовател

Интервюто трябва да бъде четено и препрочитано, за да се разберат процесите, които текат в България, ЕС и света. Да се проумее, че революцията 1968 продължава тук и сега. Че по-пазарната икономика (брилянтно казано) на капитализма не предлага по-стойностен живот на милионите.

Април 2013

На прощаване…

Автор: Златко Енев

„Комплиментите ви са укори, благодарностите ви приличат на искания, надеждите ви се появяват немощни и замират още преди да успеят

да се оформят, песните ви плачат, смехът ви предвещава нещастие,

не сте доволни, не желаете да бъдете участници…

Мои ближни, братя мои, причинявате ми болка.

България, мое страдание.“

Юлия Кръстева

Започвам поредното си писание към вас с цитат от известната „България, мое страдание“ на Юлия Кръстева – не случайно, разбира се. Работата е там, че аз споделям до голяма степен чувствата, изразени в онова есе. Познавам както мъките на това безутешно презрение, така и онези на несподелимата любов. Познавам ги, да. С една мъничка, но животоопределяща разлика: Юлия ви е отписала, тя се е отрекла от вас. На мен такъв лукс не ми е даден. Опитвал съм го повече пъти, отколкото болката ми позволява да си припомня. Зачерквал съм ви в съзнанието си по-често от алкохолик, отказващ се от пиячката. Дори съм заживявал без вас – веднъж в продължение на цели десет години – все с надеждата, че и аз като добрата Юлия ще успея да намеря някакъв модус на трептене, независим от собствения корен, от собствения дух и език.

Но не би…

Ако можех, бих ви забравил начаса, още в първата секунда от невъзможния нов живот, който никога няма да ми бъде даден. Бих ви захвърлил като пословичната кожа, оставаща зад гърба на онази машина за оцеляване, скрита под кожата на всяка змия. Не бих ви проклинал, не. Просто бих ви изличил от съзнанието си. Щрак. А след изщракването – червеи…

Но не би…

България, ти кислород, който прогаря дробовете ми… България, моя дребна, невидима и през микроскоп, Голгота… България, нищожен фокус на цялото ми съществуване… България, мое нескончаемо поражение…

С това писмо ви уведомявам, мои любими и омразни читатели, че около двадесет минути, след като го получите, „Либерален преглед“ ще престане да съществува. Не завинаги, надявам се, но не и преди да сте дали – на самите себе си, не на мен – някакво свидетелство за окончателния избор, чрез който бихте искали да оформите собственото си съществуване. Съжалявам, но не мога да ви спестявам повече този риск, тази конфронтация със самите себе си. В продължение на години залъгвах и вас, и себе си с мисълта, че е възможно, дори необходимо, дори най-най-естествено – от лайната да се пръкват цветя. Ей така, от само себе си, по волята на някакъв Господ, който държи всинца ни живи, напук на собствената ни омраза и, още по-лошо, безразличие едни към други. Не си задавах въпроси, приемах стрелите и камшиците на колективното ви презрение без да се оплаквам, но и без да правя от тях ракия-сладоструйница, в която да давя воплите на незадоволеното си его. Опитвах се да изуча живота без очаквания – такъв, какъвто го проповядват зен-майсторите – само за да стигна до извода, че все пак, в края на краищата, изправен пред безмилостните очи на мащехата-реалност, всичко, което върша, се оказва опит за ръкопляскане с една ръка…

Не може без вас, съжалявам. Няма как, с една ръка. Нужна е и вашата – а именно това е нещото, в което, боя се, няма да успея да повярвам никога. Разкъсван между непоносимия душевен сърбеж на презрението и също толкова непоносимата болка на изгледа да живея без вас, без нашия с вас език, днес се виждам принуден да заложа всичко на една карта. Ва банк – колко ме плаши, колко ме отчайва тази кратичка, изстреляна от дулото на един чужд език, куршумено-еднозначна фраза.

Нещата са пределно прости, пределно банални. В продължение вече на много години не върша нищо друго освен тази тук ежедневна борба срещу колективното безразличие, колективната невяра и развала на всичко… В продължение на години крещя, като някакъв луд мюезин, една и съща молитва, едно и също заклинание, едно и също проклятие, от минарето на доброволно приетата си самота. Велик е Бог, и той не ни е забравил, колкото и невероятно да изглежда това. Велики сме и ние, по простата неизбежност на обстоятелството, че сме народ, ако и сами да наричаме себе си мърша. Велик е и живота, когото давим, ден след ден, в мътилката на душевната си леност и безразличие. Велико е всичко, нъй, нъй, нъй! Ха сега идете и се удавете в сълзи, ако все още ви стиска!

М-да. Банална история. Когато човек си позволи да презре логиката на здравия разум, тя му отвръща със същото. Престанете ли да уважавате парите, те също престават да ви уважават. Заявите ли веднъж, гласно или не, че сте избрали най-безславния от всички човешки бунтове – онзи срещу посредствената сигурност на буржоазното битие – животът ви хваща за езика с нажежен керпеден и ви казва, хладно: „твоя си работа“… Оттук нататък всичко, което ви остава, е да се мятате колкото се може по-незабележимо и да не показвате никога, при никакви обстоятелства, нито дори в миговете, в които безверието ви затиска до задушаване, като задник на някакъв вселенски слон… Да не показвате, че ви се иска да се отречете от думите, от необратимия избор, от самия себе си… Никога, никога, никога!

Сам аз наричам всичко това „баналността на доброто“. Баналността на доброто, състояща се в невъзможния отговор на следния простичък въпрос: „как се продължава живота в един свят, чиято най-основна логика сте си позволили да низвергнете и презрете, публично?“ Как можете да участвате в нещо, което отказвате да приемете? И къде се намирате през цялото това – цялото оставащо ви – време? В кой свят, на коя галактика, посред коя вселена?

Ето в това се състои многолемата (една дилема, поне на теория, може да бъде решена винаги; при многолемата решение няма, просто защото, подобно на пословичното голо дупе в коприва, както и да се въртите, болката си остава една и съща).

Но нека не губим време. Онова, което не може да бъде развързано чрез силата на интелекта, може – и трябва – да бъде прерязано чрез остротата на меча. Там, където логиката отказва да даде отговор, той трябва да дойде откъм абсурда. И така, днес аз избирам да се обърна към абсурда, какъвто ми се привижда възможността за изтръгване на някаква колективна реакция от спящата – като заклана, не като ангелче! – българска публика. Дотук беше с обещанията за вечна любов. Оттук нататък има само едно-единствено възможно доказателство. Голотата. Взаимната.

Ах, да, преди да сме започнали: фактите. В продължение на около година и нещо, щедростта на отделни българи – има и такива, факт – ми позволяваше да скърпвам ония около 500 евро месечно, които ми липсват – както и на вас – за да поддържам над водата самия себе си и двете деца, на които се е паднало да ме имат за баща (приблизително още толкова си доставям сам, благодарение на вълшебствата на времето и страната, в които живея – но БЕЗ социални помощи, да сме наясно!). Не се оплаквам, напротив – имам най-вълшебните деца, които мога да си представя. Синът ми дори заплашва да стане нещо подобно на баща си – перспектива, която ме еуфоризира и смразява, едновременно. Майка им – прекрасна жена, с която за съжаление не мога да живея, по силата на избора, за който говорих преди малко – прави всичко възможно, за да приема като естествено нещото, в което вижда единствено израз на нечия неутолима мегаломания (форма на психическо увреждане, както е добре известно). И не се скатава, напротив – тя също носи своята част от колективно-семейното бреме, поемайки почти изцяло грижата за аутистичната ни дъщеря. Но по принцип съществуването ми – също както и вашето – си остава ежемесечно упражнение върху въпроса за квадратурата на кръга.

Дотук всичко би трябвало да бъде ясно. От известно време насам – по-точно казано, от няколко месеца, напълно достатъчни, за да ме изправят пред перспективата на автомобилен манекен, който лети, оплетен от кабели, датчици и дори предпазен колан, срещу здраво-якичка бетонна стена – даренията секнаха. Година и половина – толкова се оказа времето, необходимо, за да се изчерпи наличния брой българи, склонни да споделят донякъде участието в един тъй безутешен експеримент – опита за запазването на някаква светлинка сред безбрежността на колективния – и силно анален – тунел. Няколко десетки, броейки и хората, които очевидно отделят късчета от вече многократно разпарчетосвания си залък.

Е добре. Но заедно с всичко това, и по едно и също време с него, логиката на „нормалността“ (която не важи за нашите с вас ареали, знам го) ми нашепва нещо много, ама много абсурдно. Като как тъй, сред около 100,000 месечни посетители и 16,000 абонати (неизвестно колко от които дори забелязват абонамента си), не могат да се намерят няколко хиляди души, които да заделят настрана пет или десет парични единици от страната в която живеят, за да подкрепят по някакъв реален начин инак тъй досадните си уверения в любов и преданост към списанието, на които дори не реагирам, тъй фалшиви и неприятни ги чувствам вече? Като как тъй, питам ви?

След което зачитам българската история и виждам, че нещата са такива не от вчера, а минимум от времената на инак тъй възпяваното ни Възраждане, по време на което не е имало почти нито едно издание, оцеляло в продължение на повече от плачевните средностатистически година и половина. Година и половина – толкова ни е периода на цяло-разпад (никакви полу-истории при нас, не и в това отношение).

Дотук всичко е ясно, хайде да заспиваме. Само че, бидейки човек, който е избрал абсурда като логика на съществуването си, аз нещо отказвам да се примиря с неизбежността на това тъй българско заключение. Няма да ви позволя да избършете уста (или …) с тази тъй многократно използвана салфетка, колективната ни национална съдба. Миналото, историята, лайната до шия – и така нататък… Не и в тоя случай, любезни мои. Не и преди да съм поставил, в един окончателен жест на абсурдна свобода, едно мъничко огледалце, пред собствените ви физиономии. Ваш си е изборът, този път реално. Няма как да не се видите в него – и няма как поне някои от вас да не се засрамят, поне мъничко. За останалите не ме е еня – те и без това са баласт, чието носене е неизбежно. Но ония, които все пак са способни на открито признат срам, пред самите себе си – в тях, признавам, все още храня някаква надежда. Погледнете се, и се засрамете: ден след ден ревете и оплаквате злощастната съдба, която ви е проклела да се родите сред народ и култура, които не могат да бъдат открити по никоя карта на реалността, но когато някой се хване на живот и смърт да покаже среден пръст на същата тая безутешна съдба, не се сещате дори и насън да му подадете ръка, да покажете на самите себе си, ако и без гигантски очаквания, че все пак заслужавате някаква по-друга, по-различна съдба… Е как тогава да стане, милички мои? Как така, хем сърцата в лой увити, хем душата – в рая?

Толкова от мен, няма да ви занимавам повече с въпроси, чиито отговор не знае никой, включително и аз. Помислете си, преценете си, решете и изберете. Ако искате дух и духовност, или поне нещичко, което да измива някакво ъгълче от иконата на колективния ни срам – покажете го. Ако не – признайте си открито, че имате точно онова, което заслужавате. И престанете да обвинявате съдбата или Другите. Те не могат да направят вашите избори вместо вас.

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Германия – разбитото сърце на стария свят

Автор: Брендан Симс

Над Европа отново се носи един призрак – призракът на немската власт. Последните пет години доведоха до забележително нарастване на влиянието на Германия, която засега успешно превъзмогва световната икономическа криза и отказва да упълномощи Централната европейска банка да се впусне в онзи гуляй на изкупуване на дългове, за който така страстно мечтаят фалиралите страни от европейската периферия, като вместо това им предписва диета от неапетитни фискални „правила“.

Едва ли тогава може да бъде изненадващо, че този период съвпада и с едно нарастване на политическата и популярна германофобия из целия континент. Силвио Берлускони постигна впечатляващо политическо завръщане чрез атаки срещу Берлин. В Ирландия – вече отдавна място на прикрито възхищение пред стария съперник на Британия – условията, наложени по време на банковите „спасявания“ доведоха до прилив от враждебни медийни представяния и политически коментари. В Гърция, която беше взета под опека от ЕС и Международния валутен фонд, омразата към Германия (на която се гледа като на движещата сила зад гръцкото икономическо „поробване“), достигна такива висоти, че канцлерката Ангела Меркел се нуждаеше от охраната на хиляди полицаи по време на последното си посещение в Атина.

В същото време има и много хора, които се безпокоят, че Германия не използва силата си в достатъчна степен, поради исторически обяснимото неудобство пред използването на военна мощ. Полша и балтийските страни бяха дълбоко обезпокоени от ветото на Берлин върху приемането на Украйна в НАТО през 2008, което увеличи страховете пред създаване на вакуум на сигурността в източна Европа. Те бяха още повече ужасени от твърдия отказ на Меркел да приложи наказателни мерки, когато отново самонадеяната Русия нахлу в Грузия през август същата година. Но най-откритата конфронтация по въпросите на сигурността дойде през 2011, когато Германия се въздържа да гласува в полза на интервенцията на НАТО в Либия пред Съвета за сигурност на ООН.

Но преди всичко друго в хода на последните три години се появиха някои широко разпространени призиви към Германия да поеме водещата роля при решаването на ескалиращата криза на еврото. Външният министър на Полша, Радек Сикорски, изрази мнението на мнозина, когато отбеляза, в една реч в Берлин през 2011: „Страхувам се по-малко от немската мощ, отколкото от немското бездействие“.

Това е дилемата на немската мощ днес – Германия е осъдена ако я използва, но същото следва и ако не го направи.

За историците никое от тези неща не е ново. Германците винаги са били или прекалено слаби, или прекалено силни. Повечето хора знаят, че германският въпрос отива назад във времето поне до двете световни войни, а някои осъзнават смътно, че неговите корени могат да бъдат проследени до дебатите около германското обединение от 19 век. По въпроса съществува огромна и сложна научна литература. Много малко хора знаят обаче, че „германският въпрос“, под различни форми, е доминирал европейската история от 15 век насам.

Към края на средните векове, Свещената римска империя на германската нация, която е обхващала днешните земи на Федералната република, Ниските земи (Нидерландия), Швейцария, Бохемия и Моравия, както и голяма част от северна Италия, е била фокус на ожесточено политическо съперничество. Откъм вътрешността на империята владетелят е бил конфронтиран от големите княжества, от своя страна яростно борещи се едни срещу други. Германският парламент (Райхстагът), представящ аристокрацията и градовете, отдавна вече е престанал да бъде ефективен форум на общия интерес. Неистовите призиви за помощ от страна на хърватите и унгарците срещу настъпващите турци след падането на Константинопол през 1453, остават без отзив.

Въпреки всички усилия за реформи от страна на различни императори, бюрократи и интелектуалци, Германия си остава разпокъсано политическо пространство. Появата на Реформацията през ранния 16 век разделя западното Християнство на римокатолически, лютерански и реформирани църкви, с което разцепва Свещената империя право по средата.

Произлезлият от това политически вакуум в сърцето на Европа привлича най-различни сили от всички страни. Това се дължи отчасти на факта, че Германия лежи в самия център на континента: повече от всяка друга територия, тя многократно е прегазвана от различни армии, воюващи за и против каузи, които понякога засягат самата нея само косвено. Французите са твърдо решени да попречат на Хабсбургите да затворят кръга около тях, състоящ се от Фландрия, Бургундия и Испания. Англия гледа на Германия като на основна опора за собствената си позиция в Ниските земи, контролът над които би позволил на французите или испанците да дебаркират на тяхното южно крайбрежие по възможно най-къс път. Испания използва Свещената римска империя като укрепен пункт, от който да атакува както французите, така и бунтуващите се холандци. Шведите се опитват да установят в северна Германия буфер, който да ги предпазва от инвазии през балтийско море. Турците също се опитват да се вкопчат в териториите на западното християнство чрез окончателна всеобхватна атака срещу Германия[1218], чак докато са отблъснати пред вратите на Виена през 1683 г.

Германия е известна с богатството си и качествата на своите военни, мнозина от които служат като наемници в чужбина. По тази причина европейските сили се надпреварват да осигурят тези сили за себе си, или поне да попречат на присъединяването им към противниците си. Още от средата на 17 век една от аксиомите на европейската политика е, че, както се изразява един шведски дипломат, това място „е умерена и гъсто населена част от света… няма страна под слънцето, която да се намира в по-добра позиция от Германия за установяване на универсална монархия и абсолютна доминация в Европа“. Нещо повече, Свещената римска империя е източникът на идеологическа легитимност в Европа: имперската корона има предимство пред всички други монархии и, поне на теория, има правото да управлява ресурсите на Германия и дори целия европейски континент, в името на една обща кауза. През 1519 например, изборът на германски император е оспорван от тримата най-мощни монарси на времето: Франсоа I от Франция, Хенри VIII от Англия и победителя, Шарл от Бургундия.

Борбата за имперската корона продължава да движи европейската политика чак до Наполеоновите войни, когато Бонапарт сериозно обмисля възможността да се самокоронова като Свещен римски император. Дори мюсюлманската Османска империя предявява свой собствен иск, чрез завоюването на Константинопол.

По тази причина главните европейски мирни договори са най-вече германски споразумения. Централна Европа е ядрото на мирните договори от Вестфалия от 1648, които поставят началото на целия съвременен международен ред. Но това обстоятелство е донякъде подвеждащо, тъй като, без да постановят суверенната ненакърнимост на държавите, те ограничават възможността на германските князе да предприемат самоволни действия срещу поданиците си, за да предотвратят друга гражданска война, която отново би насърчила интервенции отвън и би разпалила нов европейски пожар.

Във Вестфалия, две страни – Швеция и Франция – успяват да си извоюват формално признание като „гаранти“ на Свещената римска империя и по този начин на централноевропейския териториален ред; през 18 век царска Русия също получава такава привилегия. Тази връзка между вътрешното разпределение и европейския баланс на силите намира израз и в Договора от Виена от 1815, който слага край на революционните и Наполеонови войни. Чрез него е утвърдена една германска Конфедерация, замислена така, че да бъде достатъчно силна, за да поддържа вътрешния мир и възпира чуждите агресори, но и достатъчно слаба, за да не развива свои собствени амбиции за хегемония.

Борбата за Германия движи също и вътрешните политики из цяла Европа. В Англия, Ирландия и Шотландия, провалът на Стюардите да подкрепят протестантската кауза в Германия, на практика лишава династията от легитимност и в края на краищата води до гражданската война, която струва главата на Чарлз I. Около 100,000 британци воюват в Тридесетгодишната война, дори и по времена, в които в собствената им страна бушува интензивен братоубийствен конфликт (скорошни археологически открития показват, че костите им са разпилени из цяла Европа). През целия 18 век няма друг въпрос, който да е издигнал или свалил толкова много министерства, включително и ония на Робърт Уолпоул или Пит Старши, отколкото състоянието на нещата в Свещената римска империя; всъщност, когато британците споменават „империята“ преди 1760, те имат пред вид Германия, а не собствените си презокеански колонии. Във Франция унизителната неспособност на Бурбоните да защищават френските национални интереси в Свещената римска империя и източна Европа ускорява идването на революцията, която разрушава монархията в страната.

По време на Тридесетгодишната война Германия е травматизирана от гражданския конфликт и унизена от чужди армии – испански, датски, шведски и френски, за да споменем само най-известните – разхождащи се напред-назад из територията ѝ. Населението на Свещената римска империя намалява от 21 до 13 милиона, една от най-големите загуби на население по време на война за всички времена. Местоположението ѝ в централна Европа се е превърнало почти в смъртна присъда. След нея, както се оплаква философът Готфрид Лайбниц през 1670, Германия се е превърнала в „топката, която си подхвърлят едни-други [Големите сили]… бойното поле, на което се води битката за господство в Европа“. По време на революционните и Наполеонови войни германците отново са сред главните жертви, завоювани, разделяни и призовавани на служба в армиите от всички страни.

Повечето германци ненавиждат тази съдба и мнозина се опитват да я превъзмогнат. Те гледат с тревога към загубите на имперски територии, особено в полза на Франция; Елзас-Лотарингия е най-очевидният, но не и единствен случай. В продължение на стотици години реформатори се опитват да дадат на Свещената римска империя онази конституционна и военна структура, която би дала възможност на германците да живеят без външно опекунство. Всички тези опити пропадат – от действията на имперския австрийски генерал Лазарус фон Швенди в 16 век и Самуел фон Пуфендроф в 17-ти, през онези на Йохан Якоб Мозер през 18 век, та чак до либералните националисти от началото и средата на 19 век. Едва когато германският канцлер Ото фон Бисмарк започва да използва немския национализъм за собствени цели и изключва от него Австрия, Германия най-после намира вътрешното единство, което ще ѝ позволи да отблъсква агресорите, или поне такава е надеждата на времето. Вместо това обаче, поради комплексни структурни и поведенчески причини, в хода на времето новата централноевропейска държава подкопава не само континенталния, но и глобалния ред, и на два пъти е сразена от коалиции от големи сили.

Обединена Германия от 1871 е, по думите на Хенри Кисинджър, „прекалено голяма за Европа, но прекалено малка за света“. С население от 41 милиона души, тя е по-голяма от Франция (36 милиона), Австро-Унгария (около 36 милиона) и Великобритания (31 милиона). Само гигантската царска империя може да се похвали с по-голям брой поданици (77 милиона). (За сравнение – населението на Прусия от 1850 е било 16 милиона). Нещо повече, за разлика от стагниращия ѝ френски съперник, населението на Германия нараства бързо. Впрегната в този демографски мотор е една бързо индустриализираща се икономика, най-добрата образователна система в света и армия, която не отстъпва на никоя друга.

Но Райхът е заплашван от две страни: на изток от Русия, която е в подем след дълъг период на пасивност, а на запад от Франция, която си остава напълно непримирена с поражението от 1870-71. От началото на 20 век тези страхове се усложняват поради морското съперничество с Великобритания и Съединените щати. Нещо повече, докато Германия е териториално статична, нейните британски, френски и руски съперници, а също и САЩ, са гигантски, постоянно разширяващи се империи. За беда, германците освен това емигрират с милиони, в търсене на по-добър живот в британските колонии и най-вече в Съединените щати, с което не само лишават Райха от енергиите си, но и „обогатяват“ резервите на потенциалните му съперници.

Има различни начини за справяне с тези предизвикателства и Германия ги опитва всички, без продължителен успех. Бисмарк се опитва да намери квадратурата на стратегическите кръгове чрез ловка дипломация – изолирайки Франция, като се стреми Райхът винаги да си остава „един от [групата на] двама в свят, състоящ се от трима“ или „един от [групата на] трима в свят, състоящ се от петима“. Тази тактика работи добре за известно време, но напрежението да се поддържат противоположни ангажименти към основните немски съюзници, Русия и Австро-Унгария, не може да бъде поддържано в дългосрочен план, дори и ако Вилхелм II не би избрал толкова решително Виена и по този начин тласнал Париж и Санкт Петербург едни към други, в ущърб на Германия.

Наследникът на Бисмарк на канцлерския пост, Лео фон Каприви, се опитва да осигури позицията на Германия в света чрез производство. „Експортни стоки за хората“ е новият лозунг. Тази стратегия обаче е уязвима за външни тарифни бариери, и не на последно място защото самата Германия налага всевъзможни импортни ограничения, за да се съобразява със силните селскостопански лобита у дома си. Третата опция, териториално разширение като компенсация срещу мощните съперничества, пропада по най-мащабен начин от всички. Тя предизвиква създаването на търсещи баланс коалиции като Тройната Антанта между Великобритания, Франция и Русия, или Големия съюз от Втората световна война – а също и враждебността на Съединените щати, които се обръщат против Берлин поради безпокойства, свързани с немското проникване в Латинска Америка, и особено в Мексико. Weltpolitik-ата на кайзер Вилхелм, често доста нетактична; имперските, голямомащабни немски териториални амбиции в западна и източна Европа от времето на Първата световна война, и особено расово мотивираното търсене на „жизнено пространство“ на Хитлер през 1930-те и 1940-те години: всички те завършват с катастрофи.

През този период немският проблем е също и ядро на европейската вътрешна политика. Във Франция, въпросът за това как обществото трябва да бъде организирано против Германия, лежи в основата на почти всяка вътрешна криза, от заплахата на буланжизма[1219] в късния 19 век, през аферата Драйфус, чак до горчивите разделения и противопоставяния от 1930-те години. В Русия, панслависткото движение взема под прицел германската „доминация“ от третата четвъртина на 19 век нататък. Към началото на Първата световна война решителността за удържане на Германия е толкова силна в руската политика, че военното поражение, както и всеобщото усещане, че династията е тайно прогермански настроена, водят до първата руска революция от 1917. След втората (болшевишка) революция, въпросът за това как да се насърчи комунистическо въстание в Германия и какво да се прави след неговия провал, е централна грижа на новото правителство. Само победата на сталиновия „социализъм в една страна“ над „световната революция“ на Троцки довежда до уталожване на нещата. Във Великобритания, страховете пред германските амбиции изплуват първо по време на изборните дебати около „дреднаутите“ в началото на 20 век. По-късно, както и във Франция, „успокояването“ на Германия е основния въпрос на 1930-те години.

След 1945 европейският и глобален ред отново отразява необходимостта за решаване на германския въпрос. ООН възниква първоначално като военновременна коалиция с цел победа над Хитлер – една история, която все още намира отражение в структурата на Съвета за сигурност и неговите пет постоянни носители на вето-пълномощия. Германия губи големи територии, особено на изток; милиони германци са депортирани или сами забягват за запад. Остатъкът от страната е разделен на четири окупационни зони, които по-късно са консолидирани под формата на Германска федерална република на запад и Германска демократична република на изток. Как да се реши германския въпрос е нещото, което се превръща в принципен обект на спор и надпревара по време на Студената война между западните демокрации и комунистическите диктатури, водени от Съветския съюз.

Това е и главната движеща сила зад процеса на европейската интеграция. Европейската общност за въглища и стомана е създадена с цел да се осигури структурно обединение на Германия и Франция, което да направи невъзможна една бъдеща война помежду им. За Вашингтон предназначението на европейската интеграция е не само да удържа германския реваншизъм, но и да мобилизира федералната република срещу съветската заплаха. За германците Европейският проект беше средство, чрез което те биха могли да бъдат реабилитирани политически, без това да плаши западните им партньори или самите тях.

Политическата и военна интеграция на континента чрез Европейската общност за защита беше блокирана от френския парламент в средата на 1950-те. По-късно военната интеграция на Европа – включително и германското превъоръжаване – бяха поети от НАТО. Икономическата, политическа и културна интеграция бяха предадени на Европейската икономическа общност, която беше основана през 1957 и по-късно прерасна в Европейския съюз. В самия ЕС германците донесоха не само своята бързо възстановяваща се икономика, но и голяма част от предмодерната си политическа култура, особено прекомерната заетост със законността, безкрайните дебати и „правилния процес“, така че ЕС все повече и повече започваше да прилича на Свещената римска империя.

В продължение на около 50 години европейското споразумение функционираше добре. Въпреки значителните страхове по онова време, то надживя колапса на комунизма, падането на Берлинската стена и германското обединение през 1990, което силно увеличи териториалната и демографска тежест на Bundesrepublik-ата. Споразумението оцеля отчасти благодарение на факта, че на немската икономика беше нужно много по-дълго от очакваното време, за да се оправи с бъркотията, оставена от комунизма, но главно защото следващите фази от Европейския проект – Маастрихтския договор и въвеждането на еврото, което наследи мощната Deutschmark – бяха ускорени, за да се обвърже обединена Германия по-здраво с обединена Европа.

Далеч от мисълта да се впуска в самостоятелни акции, уголемената Федерална република заработи още по-тясно с партньорите си, особено по въпросите на сигурността, по които беше изоставала в продължение на дълго време. Берлин беше силен поддръжник на първоначалното разширение на НАТО и ЕС на Изток, към Полша, Чехия и Унгария. Немски сили участваха в късната фаза на интервенцията, насочена против етническото прочистване в Босна, те бяха още от самото начало в Косово, а след 11 септември 2001 Берлин изпрати войски в Афганистан, обявявайки, че „немската сигурност се защищава в Хиндукуш“. И ако германците за кратко време нарушиха критериите за сигурност на валутния съюз, те не бяха единствените, които го направиха. Както изглеждаше, трансформацията на немската държава след 1945 г. беше успяла, по един или друг начин, да неутрализира структурните предизвикателства, предизвикани от немското обединение от 19 век.

В продължение на последните пет години обаче, това състояние на нещата се оказа под значително напрежение, най-вече по структурни причини. На първо място, благодарение на реформите на канцлера Герхард Шрьодер, немската икономика си възвърна конкурентоспособността, за сметка на южна Европа. Второ, критичната и неразбирана след 1989 година промяна беше не увеличаването на немската големина, а на чувството за немска сигурност. С колапса на комунизма и разширението на НАТО и ЕС, Германия е заобиколена, за пръв път в цялата си история, единствено от приятелски настроени демокрации. Това намали интереса ѝ към въпросите на сигурността, особено онзи за руската мощ малко пò на изток. Полша и балтийските страни напразно призовават днес за германска помощ – също толкова напразно, колкото унгарците и хърватите преди 500 години. Те все още имат НАТО, но, като се имат пред вид военните съкращения на президента Обама и неговото мощно огласено завръщане към [политика, ограничена до] Тихоокеанския район, те сигурно се питат за колко време още.

Накрая, налице е и едно поведенческо разделение: макар че източниците на икономическата и финансова криза са различни из Европа, те произхождат от различни форми на лоши практики, в които германците по принцип не се увличат. За разлика от ирландците и испанците, те не строят гигантски къщи за отделни семейства и се задоволяват с взети под наем апартаменти, както са правили винаги; за разлика от италианците, те не превърнаха политическия си живот в цирк, който подкопава доверието в държавните дела; накрая, за разлика от гърците, те имат политическа система, основаваща се (при всичките ѝ трудности) на честност и прозрачност. Да, всички тези страни са подложени на структурните неудобства на новата европейска архитектура, при която валутният съюз, предназначен да замени немската марка, наводни страните-членки с евтини кредити и създаде финансови мехури в някои от тях. И така, голямата ирония днес е в това, че жертвите на държавните и частни дългови кризи из европейската периферия са жертви, преди всичко друго, не на германската мощ, а на опитите тя да бъде удържана.

Германският въпрос е мутирал в продължение на повече от половин хилядолетие. В продължение на четири века Германия е била прекалено слаба. Въпросът в наше време беше как да се мобилизират германците в защита на баланса на силите, или как да се попречи на подновеното им изпадане в ръцете на някакъв хегемон. В продължение на около 80 години след обединението си през 19 век, Германия беше прекалено силна, в резултат на което или заплашваше световния мир, или изглеждаше, че го прави. А след това последва около половин век, в който тя беше сравнително слаба в политическо отношение и допринасяше далеч по-малко за каузата на Запада, отколкото реално би могла.

Днес Германия е едновременно прекалено силна и прекалено слаба, или поне прекалено неангажирана. Тя седи неудобно в ядрото на ЕС, предназначено основно да сдържа немската мощ, но което вместо това послужи само да я усили, и чиито конструкционни недостатъци непреднамерено лишиха много други европейци от суверенитет, без да им дават някакви демократични предимства в новия ред. Въпросът, пред който сме изправени сега, е следния: как може Федералната република, благоденстваща и сигурна както никога преди, да бъде убедена да поеме политическата инициатива и да направи необходимите икономически жертви, за да се довърши работата по европейското обединение?

Така или иначе, германският въпрос продължава да съществува и винаги ще бъде тук с нас. Това е така защото, всеки път когато Европа и светът решат, че са го решили, събитията и германците променят въпроса.

Източник

Брендан Симс е професор по история на международните отношения в Центъра за международни изследвания към Университета Кеймбридж, Великобритания. Последната му книга, „Europe: The Struggle for Supremacy, from 1453 to the Present“, излезе току-що в издателство Basic Books.

Коментари (1)

- 27-04-2013|Златко Aлексиев – Да заповядат китайците

Това, което се носи над света е бездънната човешка Torheit (глупост). Единственото спасение от нея е да се примирим с факта, че сме един жалък животински вид, който не може да направи и една крачка без обувки. Аз вярвам само на тях, защото пътят към Рая е постлан с ужасно остри камъни. А молитвите ми за опрощение на греховете ни са подъл страх за самия себе си. „Тъй върви светът.“

Мъчениците като обединител?

Автор: Евгения Иванова

„Вторият Йерусалим ще бъде Батак.“

Пловдивски митрополит Николай

„…вярваме, че баташките мъченици ще се молят

за просперитета на страната ни.“

Цветан Цветанов, вицепремиер

Тези знаменателни слова бяха изречени на 16 май [2011], в Батак, при първото прославление на канонизираните месец преди това баташки и новоселски мъченици.

Канонизирането се подготвя от (поне) пет години – от времето на 130-годишнината от Априлското въстание, когато за първи път идеята официално и настоятелно започна да циркулира в общественото пространство. Още тогава, баташките мъченици бяха канонизирани от Българската старостилна православна църква, а инок Евтимий им написа пространно житие[1220].

От този момент нататък не спирам да се питам защо това се случва.

И какви точно потребности на българското общество задоволява един такъв акт.

Или – какви дефицити запълва?

Внимателно проследих церемонията на 3 април в „Александър Невски“, както и двете локални (национални?) прославления в Априлци (9 май) и Батак (17 май).

Бяха много различни.

Разминаването започва от самите дати. Клането в Батак е извършено на 4/16 май, а в Ново село на 9/21 май. Ако съдим по дните, обозначени от Синода за честване на мъчениците обаче, се оказва, че в Ново село то се е случило преди да се случи в Батак…

Упоритите ми въпроси за датата 9 май срещнаха в Априлци всеобщо недоумение и дори възмущение, изразено от Ловчанския митрополит Гавриил така:

„Ами тогава също е било 9 май. Те, празниците сега са си на същите дати. Само Гергьовден е изключение.“

Няма да се впускам в пространни разяснения за движенията на светския и на църковния календар през 20 век (1916, 1968). Ще отбележа само, че отговорът на митрополита очерта много важен проблем: дали 9 май 1876 трябва да се интерпретира като историческо събитие, или като църковенпразник?

Никой в Априлци не знаеше кой и защо е определил датата 9-ти май. Имаше, разбира се, предположения:

„От София са наредили да е на 9 май – тогава имало място в календара.“

„Владиката иска да е на 9-ти.“

Никой не знаеше (включително бившият кмет и общински съветници), че в града има улица „9 май“, откога е наречена така и какво означава. Накрая настоящият кмет, все пак, обясни, че улицата носи това име още от комунизма и отбелязва победата над фашистка Германия.

Макар да имаше единични съмнения дали празненството ще се повтори и догодина, повечето интервюирани смятаха, че „9-ти ще стане празник на всички априлчани“, вместо – както е досега – всяко от съставните села да си има свой, отделен празник.

Всички правеха връзка със 17 май – празникът на Батак. Един симпатичен господин дори ми довери, че монахините от Новоселския манастир „Св. Троица“ са загинали в баташкото клане…

Официалният празник на Априлци (или поне – на най-близкото до района на битката съставно село Зла река, където е и паметникът, поставен за 10-годишнината от въстанието през 1886) досега е бил 24 май. Тържества пред паметника са документирани поне от 1926 – 50-годишнината от въстанието. Чух множество обяснения за датата 24 май:

„На 9-ти са ги изклали, а пък на 24 са завардили откъм Зла река, че да не навлязат турците в града.“

„Тук всяко село си има свой събор. 24 май е празникът на Ново село, с курбан. Иначе са се празнували празниците на черквите: Св. Петка, Св. Георги…“

„Ами, миряните – по Грегорианския, ние (информаторът е свещеник) – по Юлианския. Иначе го правехме на 24 май. Не, на 24 май не е събор. Съборът е на Петковден. Сега се мъчат да го направят на Гергьовден…

Едно възможно обяснение за това разминаване в календара е фактът, че за Априлци датата 9 май е нова. За Априлци събитието става празник. Сега.

В Батак, където 17 май е официален празник „отдавна“, „откакто се помня“, „винаги“, поредността е доста по-сложна.

Има и едно, доста по-утилитарно обяснение: стремежът да се изпревари Батак, стремежът новоселските мъченици да бъдат „първи“ – макар не толкова „известни“, почитани, прославяни. Това обяснение е свързано и с логиката на самото им канонизиране редом с баташките. Мнозина от гражданите на Априлци признаваха, че са се питали – как така са попаднали на едно място с Батак – преди Перущица, Панагюрище, Клисура… Отговорът, който повечето от тях даваха, е тясната връзка на Патриарх Максим с региона:

„Идеята за канонизирането е на нашия владика, но има и едно рамо отгоре, защото Патриархът е от Орешак.“

(От Априлци пък е Симеон Дянков, който построил там хотел…)

Не липсват и начални стъпки към изграждане на нова митология:

„Нашето въстание е било по-голямо, но не е имало кой да го опише. Захари Стоянов не е идвал тук. Баташките мъченици, всъщност не са били чак толкова, колкото ги изкарват. Нашите са 500.“

Съжалението, че Захари Стоянов не е идвал в Априлци, се повтаряше често. Източникът му, всъщност, е литературен: предговорът, написан от Борислав Геронтиев, към книгата на М. Лазаров „Девет глътки свобода“ (Варна, 1982), която почти всички информатори цитираха, започва именно с това съжаление.

Случваше се едни и същи хора да дават различни „обяснения“ за изненадващото канонизиране на новоселските мъченици редом с баташките: започваха с връзката „Патриарх Максим“, след това изтъкваха отсъствието на Захари Стоянов от „тяхното“ клане…

В Батак за новоселските мъченици не се говореше.

В Батак беше организирана тридневна импозантна прослава.

Започна се с метаморфоза: Тържествено осветена от пловдивския митрополит, мъченическата черква „Св. Неделя“, до този момент музей, се превърна в действаща. Нищо, че олтарни двери липсват – олтарът е отворен и в него може да влезе всеки. Липсва и икона на патрона на черквата – Света Неделя, която (може би) ще бъде заменена с иконата на новите мъченици.

Неколцина граждани съвсем доверително ми съобщиха, че се наложило иконата да бъде прерисувана, защото мъчениците не били облечени с баташки носии…

Баташките носии, впрочем, едва ли са били нужни. Защото църквата организира тържеството като национално.

За разлика от скромното честване в Априлци, където най-високото ниво беше епархийско и областно, в Батак се стекоха митрополити, епископи и обикновени свещеници и монаси не само от цяла България, но и от православните църкви по света, включително – от Мадагаскар. Предполагаемият им брой беше отбелязан със сакралното число 300.

Политическото присъствие също беше национално: вицепремиерът Цветан Цветанов, който поднесе на митрополит Николай „посуди“ за служение в новоосветената черква, зам. председатели на Народното събрание, министър, представители на политически партии, кметове. Вицепрезидентът – батачанин – Ангел Марин отсъстваше, но беше оставил венец. Президентът, иначе толкова пристрастен към баташките мъченици, също отсъстваше.

Национално беше и присъствието на обикновените миряни.

„Тук чуждите са повече от нас“ – каза ми на вечерната литургия един батачанин.

Не повярвах и реших да питам. Започнах от немногото набожни жени с покрити глави, които усърдно се молеха. Нито една не беше от Батак. Оказа се, че доста голяма част от събраните на площада са дошли с автобуси, организирани от черквите: от София, Пловдив, Хасково, Асеновград, Велинград, Димитровград… Имаше, разбира се, и много батачани, преселени другаде.

„Ние, батачани, се изгубихме. Останахме 3 200 души…“ – каза извинително един човек.

Всъщност, на площада (заедно с „300“-та свещеници, множеството журналисти и пътниците от всички автобуси) едва ли имаше повече от 1000 души, които придадоха на празника в Батак национален мащаб.

Празникът в Априлци, където не дойде дори Симеон Дянков, си остана локален.

Другото отчетливо различие между двете чествания беше именно в разбирането на празничната им природа.

Не чух някой на площада в Батак да произнася думите „Честит празник!“ В Априлци – обратно – всички се поздравяваха с празника, макар да имаха твърде различни тълкувания за това какво се празнува:

„На тях всяка неделя им е събор – пазар става.“ (свещеник)

„Утре празник няма да има. Днеска е!“ (продавач на битака, който също свързва „празника“ с пазара)

„Великден е, нали още се казва „Христос възкресе!“

„Днес е Св. Никола Летни.“

„Победата над Хитлеристка Германия.“

„Денят на Европа. Цяла Европа празнува, та ние ли…“

Само по-сведущите се досетиха да посочат празника като ден на мъчениците.

Различните тълкувания секнаха, когато митрополитът започна тържественото си слово с категоричното „Честит празник!“.

А кметът обеща да обяви 9 май за почивен ден в цялата община…

В Батак 17 май отдавна е почивен ден, макар пловдивският митрополит да поздрави паството си с „Честит първи празник!“.

От предишни наблюдения зная, че в Батак, на 17 май традиционно има концерти, народни хора, кебапчета и захарен памук. Когато описваха досегашните празнувания, хората избягваха да споменават кебапчетата, но и сега зад пищния им аромат се нареждаха опашки – по време на самата литургия.

„Днес нямаме друго – само кебапчета и кюфтета – съобщи сервитьорка в едно заведение. – Това е традиция, на 17-ти се ядат кебапчета и кюфтета. Трябва да хапнеш, за здраве и за късмет.“

На 16-ти вечерта, малко преди грандиозното шествие с иконата, съпровождано от удари на клепало и камбанен звън, да се отправи към площада, в една странична уличка свиреше цигански оркестър…

Когато – преди години – хората в Батак ми разказваха как празнуват 17 май, някак се извиняваха, съзнавайки, че празнуват клане.

Сега няма да имат нужда от извинения – възсияването на мъчениците в небесното царство ще легитимира самата празничност.

Макар някои от тях да смятаха, че – „всяко чудо – за три дни“…

Чудото, всъщност, не е непременно задължително при канонизирането на новомъчениците, избрали да дадат живота си за вярата – след падането на Константинопол през 1453. Самото налагане на Османския ред правело мъченичеството саморазбиращо се, а Османската империя била наречена „мъченикотворческа институция“.

Въпреки това, в словото си на 9 май Ловчанският митрополит Гавриил обяви:

„Само преди един месец нямахме нищо: нито икона, нито прослава, нито житие. Всичко стана за този един месец. Ето това е чудото!“

Ако канонизирането на новомъченици може да се състои и без доказани чудеса и мироточиви (благоуханни) мощи, житието и прославата са, наистина, задължителни.

В Априлци, на 9 май, житие имаше, макар издадено на вестникарска хартия и състоящо се от 8 страници.

В Батак, вечерта на 16 май, житие все още нямаше. Никой (включително – представители на висшия клир и дори на комисията по канонизирането) не го беше виждал. Миряните пък ме пращаха да питам в музея.

„Житието не е ли задължение на Църквата? – питах.

„Ами църквата („Св. Неделя“) до вчера беше към музея“ – отговаряха хората…

На 17 май една набожна жена с покрита глава, от София, вече продаваше жития. Издадена на луксозна хартия, в 71 страници, книжката съчетава житие и прослава, а на последната страница е публикувано стихотворение без автор, със заглавие „Клането продължава“:

„Посича ви не турски ятаган,

А ваште свидни внуци и правнуци.

Секат душите ви безмилостно, без свян

Все наши, български башибозуци.“

Нелепото присъствие на този опус в иначе издържаната канонически прослава ме върна към въпроса – защо това се случва?

Ще спестя дребнавите подозрения (изказани, впрочем, и от мнозина зрители на церемонията в Батак) за архийерейски или политически сметки. Не ме интересува дали някой иска да стане патриарх, да остане кмет или да легитимира присъствието си във властта чрез демонстрация на религиозно рвение, дарявайки „посуди“ за служение в черквата. Не ме интересува и трогателното единодушие на „дясно“ и „ляво“ пред олтара на Църквата, потвърдено от друга знаменателна фраза на вицепремиера Цветанов:

„Това, което може да сплоти българското общество, е Българската православна църква.“

Не ме интересува дори вероятното намерение на БПЦ да си изгради позитивен образ, понакърнен от множеството анатеми на „лъжепророци“, хомосексуалисти и поп-певици.

Интересува ме защо на българския народ трябва да се вменява мъченически ореол и – на всяка цена – да му се изобретява враг. По отношение на тези усилия, стихотворението „Клането продължава“, съпътстващо прославата на мъчениците, речта на президента Първанов по случай 135-годишнината от Априлското въстание, в която съобщи, че „пепелищата изградиха нашето самочувствие“, и митингът на „Атака“ в Батак, чийто основен патос беше съсредоточен в оригиналния лозунг „Долу ДПС!“, са явления от един и същи ред.

„Самочувствие“, изградено върху пепелища, „самочувствие“ на мъченици, постоянно малтретирани, потискани, унизявани от реален или въобразен враг, не може да бъде позитивно самочувствие. Може само да роди чудовища: неудовлетвореност, страх, агресия. И жажда за възмездие.

Въпросът, на който все още ми е трудно да си отговоря, е – дали и доколко произвеждането на чудовища е патент само за „Атака“? Дали и доколко останалите актьори, стараещи се да изобразят днешната ни реалност като „мъченикотворческа институция“, правят това със съзнанието за пораженията, които ще нанесат, или от най-обикновено невежество?

И още един въпрос:

Дали и доколко изобретяването на мъченици ще приобщи секуларизираното ни и все по-втренчено във физиологическото си оцеляване общество към духовните ценности, или ще задълбочи прогресиращия разпад на малки, враждебни помежду си групички?

На площада в Батак, носещ, слава Богу, името „Освобождение“, а не – „Клане“, се оформиха две, първоначално не толкова враждебни, колкото незаинтересувани една от друга групи: едната, съставена от досегашните зрители на тържествената литургия, сред които имаше и вярващи, и невярващи, и хора, дошли да се причестят, и просто разхождащи се, и другата – от шумните привърженици (дошли от другаде, специално за митинга) на „Атака“. Двете групи си бяха обърнали гръб[1221], потопени в мощния звън на камбаните.

А щъркел – от кръста над купол незрим –

Гледаше на всичко тих, невъзмутим…

Публикувано за пръв път в: „Култура“ – Брой 22 (2640), 10 юни 2011

Публикува се със съгласието на авторката.

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (1)

- 14-04-2013|suhi

употребите на „кланетата“ не са от вчера; разбира се, баташкото е митологизирано благодарение на з. стоянов и вазов, а преди тях кореспондентите на европейската преса; но защо трябва да се чества като празник едно печално събитие, при това доста мътно като подбуди и пр.? с поп и курбан?!

Османското наследство на Балканите

Автор: Мария Тодорова

Деконструиране на заглавието

През 1794 британският пътешественик Морит, току-що излязъл от Кеймбридж, тръгва на пътешествие из Леванта. Страстта му по „руините на древното величие“ го води от Лондон, през цяла Европа до Константинопол, а от там до местата на Троя, Света гора и Атина. На път от Букурещ към Константинопол той прекосява Балкана през Шипченския проход и описва чувствата си в писмо до сестра си: „Приближавахме се до класически места. Спяхме в подножието на една планина, която прекосихме на следващия ден, и която разделя България от Румелия (древната Тракия). Макар и да е донякъде омаловажена днес чрез името Балкан, тя е не по-малко знатна от древния Хемус“.[1222]

Напълно естествено е, че за един от „левантинските лунатици“ и бъдещ член на Обществото на дилетантите[1223], териториите на Османската империя изглеждат преди всичко като „класическа почва“, а всяко напомняне за съвремието му е дразнещо и омаловажаващо за бляскавата антична традиция. „Балкан“, разбира се, е турската дума за „гориста планина“, която е била прилагана като съществително и към други планински формации, но се утвърждава като постоянно име на планинската верига, преминаваща през България. По-късно, макар и състезаваща се за първенство с други названия като „Турция в Европа“, „Румелия“, „югоизточна Европа“ и др., тя започва да се прилага към целия полуостров.[1224]

Ето защо е абсурдно да се търси османско наследство на Балканите. Балканите са османското наследство.

Има два главни и напълно различни подхода към проблема за Османската империя на Балканите от една страна, и проблема за османското наследство, от друга. С една дума, как да се дефинира османското? И какво имаме пред вид под наследство?

Определението на османското постулира поне две интерпретации на османското наследство. Едната е, че по същността си то е било религиозно, социално и и институционално чуждо натрапничество над местните християнски средновековни общества (византийско, българско, сръбско и т. н.). Неговите останки могат да бъдат проследени, но те са третирани като неорганични наслоения върху естественото тяло на тези общества. Централният елемент на тази интерпретация е увереността в несъвместимостта между християнството и исляма, несъвместимостта между по същество номадската цивилизация на новодошлите и старата градска и уседнала цивилизация на Балканите и Близкия изток. Повечето европейски оценки от 19 век, както и болинството оценки, произлизащи вътре от балканската историография (включително и съвременните) се основават на тази широко разпространена увереност.[1225]

В своите крайности това гледище вече е отхвърлено от сериозните научни изследвания (най-вече извън балканската историографска традиция). Но тази интерпретация все още бива възпроизвеждана (често несъзнателно) в онова, което може да бъде наречено „механичен подход към османското наследство“ (или „подход на отделните сфери“), тоест опитите то да бъде разделено на предполагаемите си съставни елементи, и произлизащите от това опити да се проследи османското наследство само в отделни сфери – език, музика, храна, архитектура, изкуство, облекло, административни традиции, политически институции и т. н. Вътре в този подход, независимо от това дали изследванията произхождат от Балканите, от самата Турция или извън региона, османското става синонимно за ислямското или турското (и в по-малка степен за арабското и персийско) влияние в различни сфери, обикновено сумирано под заглавието „ориенталски елементи“[1226] Това механистично разделение в инак отлични, но обикновено най-вече емпирични изследвания, е предизвикано по-скоро от липсата на теоретическа рамка, отколкото от преднамерени опити за изолиране на някакви съставни елементи,.

Вътре в самата балканска историографска традиция, която продължава да настоява върху съществуването на напълно обособени и несъвместими локални/местни и чужди/османски сфери,[1227] опасността се намира не толкова в прекаленото подчертаване на „влиянието на Запада“ и пренебрегването на приемственостите и собствено местните институции, колкото в изкуственото разделяне на „местните“ от „османските“ институции и влияния.

Тази интерпретация на османското присъствие на Балканите, колкото и да е погрешна, все пак притежава известна рационалност. Тя почива на не-толкова погрешното възприятие за сегрегация от страна на местното християнско население вътре в империята. При всички възражения срещу романтизираните, сърцераздирателни описания на християнското тегло под неверниците-турци – една тенденция, която е дълго и заслужено критикувана – Османската империя е била, на първо място и преди всичко останало, ислямска държава със стриктна религиозна йерархия, в която немюсюлманите са заемали, без каквото и да е съмнение, задните места. Стриктното разделение според религиозни признаци предотвратява интеграцията на това население, освен в случаите на преминаване към друга вяра.

По никое време от съществуването си, но особено през последните два века, Османската империя не е притежавала силно социално сцепление или висока степен на социална интеграция. Не само че в нея не е имало чувство за принадлежност към някакво съвместно османско общество; населението дори е живеело с усещане за принадлежност към коренно различни (религиозни, социални или други) групи, които не се смесват едни с други. Даже и през деветнадесети век Османската държава е по същество една наднационална (или, по-добре казано, ненационална) империя със силни средновековни елементи, в която бюрокрацията изглежда е била единствената обща институция, свързваща, но не и обединяваща, цялото население. Че Османската империя не е създала интегрирано общество е извън всякакво съмнение; онова, което някои балкански историци изглеждат неспособни да разберат е, че тази империя не се е стремяла да постигне такава интеграция.

Щом само пораждащите се балкански нации започват да се впускат в опити за постигане на себеидентичност (започнали през осемнадесети век, но достигнали висока степен на интензивност през деветнадесети), те се опитват да очертаят граници между себе си и своите управници. Това се прави в един националистически дискурс, който е вътрешно несъвместим с имперския принцип, но вече е станал доминантен в Европа. В тази светлина, закъснелият опит да се изкове някакво османско съзнание след средата на деветнадесети век[1228] е предварително осъден утопичен експеримент. Този процес на отчуждение е нещо, което предшества разпадането на империята от много дълго време, а значи е системен елемент от османското минало. Въпросът е не дали такова отчуждение е съществувало, а колко силно то е било през различните периоди и кои населения е обхващало.

Докато за модерна Турция и Близкия изток османското наследство е нещо, което може да бъде, и е било считано, за органично (въпреки честите яростно отрицателни оценки), на Балканите непрестанният опит то да бъде описано като чуждо се основава на нещо повече от емоционалната или политическа конюнктура. Докато османският период винаги е бил собствения ancien régime за републиканска Турция, балканското възприятие е по-сложно. Погледнато аналитично, този период също е местния ancien régime, но, изхождайки от специфичната позиция на християнството вътре в една мюсюлманска империя, той е бил възприеман почти изключително като чуждо владичество, като Османското робство.

Това води със себе си една напълно различна рамка на оценките: онази на борбите за национално освобождение и създаване на национални държави, разглеждани не само като радикално скъсване с миналото, но и като негово отрицание. До някаква степен този елемент на отрицание важи и за самите турци (и в още по-голяма степен за арабите), но в балканския случай това скъсване е улеснено от двойната връзка на езика и религията, двата централни фокуса, около които са конструирани балканските идентичности и национализъм. Докато ислямът предлага важна връзка с османското минало както в турския, така и в арабския случай, езикът служи като важен разграничител за арабите. Необходим е бил политическия гений на Кемал, за да се осъзнае централността на езика при пренасянето на традициите и за формирането на национализма – и съответно да се нанесе решителен удар, чрез кемалистката езикова реформа.[1229]

Втората интерпретация третира османското наследство като комплексна симбиоза от турски, ислямски и византийски/балкански традиции. Предпоставката тук е, че вековете на съвместно съществуване трябва да са създали някакво общо наследство, и че историята на Османската държава е история на всички нейни съставни населения (без да се отричат религиозните, социални, професионални и други разделения и йерархии). Фактите, на които се основава тази интерпретация, са ранния синкретизъм в религиозната, културна и институционална сфера, както и забележителната способност за възприемане на външни влияния от страна на завоевателите.

Една институция като Православната църква, която, при първата интерпретация, трябва да бъде описвана като единствената истинска институция на завоюваните и подчинени балкански народи, като пазител на религията, езика и местните традиции, може да бъде разглеждана в този втора интерпретация като типично османска институция. В съответствие с имперските измерения на държавата, всемирният характер и политика на църквата стават разбираеми единствено в османската рамка. Патриархът, като милет-башия, е много османска фигура. Показателно е, че откъсването на пораждащите се нации от империята означава и почти едновременно отделяне от Константинополската патриаршия, т. е. от православната църква на Османската империя. В българския случай то предхожда политическото отделяне с почти цяло десетилетие и се разиграва в дискурса на национално освобождение от гръцкото духовенство. Българската екзархия се развива като истинска национална организация и в критичните обстоятелства от 1870-те за нея не съществува възможност да стане османска институция. В гръцкия случай скъсването с Константинопол следва малко повече от десетилетие след избухването на войната за независимост и съвпада с началото на независимата държава. Лишаването от собственост на „посветените манастири“ в новообединените княжества Влашко и Молдавия е част от същия процес.

Интересно е да се спекулира по въпроса дали имперският успех и бюрократическата мощ от първите векове на османското разширение са довели в някаква степен до лоялност от страна на балканските населения. Има добри основания да се смята, че това е било именно така. Дори много дискутирания данък девширме (кръвен данък) и смесените реакции, които той е предизвикал у населението, може да бъде разглеждан като интегративен механизъм. Емоционално натоварения въпрос за преминаването към исляма също може да бъде разглеждан в тази светлина. Смените на вярата започват непосредствено след пристигането на османците и продължават до деветнадесети век, но решаващия период е седемнадесети век. Макар и да има очевидни случаи на насилствено сменяне на вярата, повечето то тях са били ненасилствени. Самите те пък, често наричани евфемистично „доброволни“, са резултат от непряк икономически и социален, но не и административен, натиск. Мотивацията зад тях е да се постигне някакъв специален вид интеграция. Това не се отнася до преминаването на православното селячество в Трансилвания към протестантизма, което не е предлагало социални или политически предимства и може да бъде по-добре сравнено с преминаването към католицизма или по-скоро към униатската църква, което се случва предимно през седемнадесети век.

Както и в случая с първата, настояваща на механично разделение, тази втора, или органична интерпретация също си има своите ограничения. Едно от тях например е подхода, който се фокусира изключително върху приемствеността от византийския период, като по този начин омаловажава османския феномен, както го прави в известното си и влиятелно творчество [румънският историк] Николае Йорга. Макар че начинът, по който теорията на Йорга за „Византия след Византия“ е създадена и защищавана, днес я превръща само в екзотичен епизод от развитието на балканската историография, формулировката му Byzance après Byzance вероятно ще просъществува много по-дълго време, не само защото е удачна като словосъчетание, но и защото отразява повече неща, отколкото създателят ѝ вероятно е предполагал.[1230] Това е добро описателно понятие, особено що се отнася до сходствата между православните населения в Османската империя, но и изобщо, чрез подчертаването на приемствеността на имперската традиция, при която, в определени аспекти, културното прекъсване, обозначено от възхода на национализма, може да се разглежда като по-дълбоко и във всеки случай по-радикално от онова, наложено от османското завоевание.

Същевременно трябва да се подчертае, че и двете интерпретации – органичната и разделителната – ако бъдат изчистени от емоционалните си и оценъчни оттенъци, могат да бъдат артикулирани по сдържан и убедителен начин. Предпочитанието на която и да било от двете е продиктувано не само от философски или политически предразположения, но и от методологически такива.

Изглежда, че в макро-историческата сфера (икономика, демография и социална структура, както и други феномени от естеството на longue durée), втората интерпретация е по-подходяща, но тя не притежава някаква изключителна валидност. Някои дългосрочни развития в религиозната и културна сфера, както и историята на институциите, могат да бъдат обяснени по-адекватно чрез подхода на отделните сфери. В микро-историческата сфера (политическа история, биография, изкуство, история на литературата и пр.) могат да бъдат използвани и двата подхода. Исторически фигури като известния мистик и революционер, шейх Бедредин, които са проповядвали обединението на исляма, християнството и юдаизма през ранния петнадесети век; завоевателят на Константинопол, султан Мехмед II Фатих; роденият в Сърбия велик везир Соколлу Мехмед паша (Мехмед Соколович), който се издига чрез системата на девширме и по-късно служи успешно на трима последователни султани по времето на най-голямото османско разширение; молдавският принц Димитре Кантемир, който е възпитан в Константинопол и е бил изключителен дипломат, първият модерен историк на Османската империя и известна фигура на Просвещението; и дори фигури, които са били активни през „националистическите“ осемнадесети и деветнадесети век, като големия гръцки патриот и революционер, Ригас Велестинлис, който е бил на фанариотска служба в дунавските княжества и е създал общобалканска визия за бъдещето на полуострова; или пък големия османски реформатор и баща на османската конституция, Мидхат паша – всички те могат да бъдат разбрани и описани само чрез органичния подход, макар че е необходимо да се прави разлика между доминантните и по-малко важните традиции при оформянето на техния мироглед и дейности, както и на степента на тяхното въздействие върху различни други групи.

Други случаи оправдават един подход, определян изключително от гледната точка на „отделните сфери“ – като например хроникьорът от петнадесети век Ашикпашазаде; брилянтният Вейси, автор на известната „Хабнаме“; „най-великият поли-историк на османците“, Катиб Челеби;[1231] пламенният монах и автор на „Славянобългарската история“, Отец Паисий; забележителният сръбски писател и насърчител на южнославянското единство, Доситей Обрадович; известната фигура на гръцкото политическо и интелектуално просвещение, Адамантиос Кораис. Тези примери могат да бъда продължени ad infinitum.

[…]

Ако сега се обърнем към самия проблем за наследството, то отново се откриват две възможни интерпретации. Едната се състои в подхода на обективно настроения външен наблюдател, чиято централна точка на наблюдение е хронологически позиционирана вътре в османския период (обикновено в края му), и който възприема линеарно гледище, следващо историческото време: от миналото към бъдещето. Този подход е в основата на по-голямата част от историческата литература. Това не означава, че учените, възприемащи този подход, са апологети на Османската империя или че те се идентифицират с темата си (макар че със сигурност има примери и от този вид). Общото за такива автори изглежда е предпоставката, че османското наследство може да бъде обективно дефинирано и че, дори и след разпадането на Османската империя, си остават елементи от това наследство, които могат да бъдат обективно анализирани в различните региони, съставящи бившата империя.

Другият подход е онзи на силно субективния вътрешен наблюдател, който може да бъде определен като оценъчна и ретроспективна оценка на османското наследство от гледна точка на настоящето.

Ето защо трябва да се различават два различни подхода: османското наследство като приемственост и османското наследство като възприятие. Това в никакъв случай не е някакъв изчерпателен обзор на темата, нито дори синтез на множеството ценни емпирически работи, занимаващи се с различни аспекти на по-големия проблем. И все пак, както огромните измерения на темата, така и липсата, по мое знание, на някаква по-обхватна теоретическа или обща рамка в областта на балканските изследвания,[1232] позволява само един пробен методологически подход към дразнещия въпрос за османското наследство на Балканите.

Османското наследство като приемственост

Всяко наследство може да бъде разбрано като нещо, произлизащо от миналото, като приемственост. Това предполага някаква определена точка в историческото време, след която историческия процес може да бъде рационализиран като наследство. То означава също, че при различни точки във времето, за един и същ развиващ се процес може да се каже, че е създал различни наследства. В това отношение османското наследство е не просто съвкупността от характеристики, натрупани от четиринадесети до деветнадесети век. Османският период в балканската история е продължителен и сложен процес, който завършва в деветнадесети и ранния двадесети век. Моментът, в който този процес свършва и се превръща в наследство носи, на първо място, характеристиките на историческата ситуация на осемнадесетия и деветнадесети векове. Османското наследство се третира тук като съвкупността от исторически приемствености след отделянето на балканските държави от Османската империя.

Нещо повече, значителните регионални различия вътре в империята, не само между румелийските, анадолски и северноафрикански владения, но и вътре в самите Балкани, осуетява опитите да се говори за едно-единствено османско наследство. Как може политическото наследство на Османската империя в румънските княжества, например, да бъде сравнявано с онова в Сърбия или България или Албания? Как може икономическата ситуация в областите с големи имения (Босна, Тесалия, Албания) да бъде сравнявана с онази от областите на квази-независими дребни собственици, характерни за по-голямата част от останалите Балкани? Когато се оценява османското наследство, трябва да се избягват както безкритични прекомерни обобщения, така и труизма, че една от характеристиките на османското управление и, по този начин, един от централните аспекти на османското наследство, е голямото междурегионално разнообразие.

На едно по-общо ниво, централният проблем при разглеждането на османското наследство на Балканите е въпросът за приемствеността или прекъсването. Важните под-въпроси, които трябва да се зададат тук, са: 1) Кои са възможните „сфери на влияние“ на приемственостите в османското наследство? 2) До каква степен съществува османско наследство днес? Съществува ли времево разделение, маркиращо времето, след което въздействията на наследството като приемственост са трансформирани в наследство като възприятие, или различните сфери следват свои собствени хронологии?

Започвайки с политическата сфера, в един от важните ѝ аспекти – формирането на държавни граници – налице са няколко конкуриращи се фактори: османската административна традиция, която е оформяла региона в продължение на няколко столетия; аспирациите на националните движения, които се основават на два (често несъвместими) критерия: историческите права и самоопределението; накрая, стратегическите интереси на европейските сили, които виждат в османската империя един от стълбовете в европейския баланс на силите, а младите балкански държави като заплашващи този баланс.

Вътрешните османски разделения между провинциите следват тясно границите на множеството балкански княжества, съществуващи в четиринадесети и петнадесети век, както и фазите на османското завоевание. В този смисъл те дават свидетелства за ясна, макар и не неподвижна, приемственост от пред-османския период (чак до запазване на топонимията[1233]) и са par excellence пример за османското наследство като комплексен продукт от местни балкански, ислямски и турски компоненти.1234 В някои случаи вътрешните провинциални граници по-късно стават държавни граници (като например васалните провинции Влашко и Молдавия или Албания и Черна Гора). В други случаи (например сръбския), една административна единица, Белградският пашалък, се превръща в ядро на бъдещата национална държава.

И все пак, нито историческите права (основаващи се на териториалния зенит на средновековните балкански държави), нито въпросите на самоопределението са онези, които в края на краищата са определящи при оформянето на границите. В най-добрия случай тези елементи са определили спорните и несъвместими балкански иредентистки програми от деветнадесети и двадесети век. Размерите, формите, степените на растеж, дори самото съществуване на различните балкански държави са определени почти изключително от съображения на Великите сили, следващи правилата на играта за баланс на силите. Както Бисмарк казва на османските делегати по време на Берлинския конгрес: „Ако смятате, че конгресът се е събрал заради Турция, моля събудете се. [Договорът от] Сан Стефано щеше да си остане непроменен, ако не беше засегнал определени европейски интереси“.[1235] Останалите балкански делегати не получават дори и толкова внимание. Договорът от Берлин (1878) определя политическото развитие на Балканите за следващото столетие.

На пръв поглед Босна изглежда демонстрира начините, по които османското наследство функционира в политическата област. Тя е важна административна единица (вилает) в империята, оформена на основата на средновековното босненско царство. Нейната сложна религиозно-етническа структура е разбираема единствено в османската структура, макар че дори в пред-османския период „Босна е единствената страна на Балканите, в която членството в общността не е било зависимо от обща религия“, където на практика различните религии са могли да съществуват заедно (в този специален случай: босненската църква, католицизмът и православието), а принадлежността към доминиращата религия не е била необходим критерий за политически статус.[1236] И все пак, босненският проблем като политически въпрос трябва да се приписва не на османското наследство, а на съображенията на големите и малки сили. Той е продължавал да съществува не поради специфичното смесване на местното население, а защото, първо, Австро-Унгария търси аванпост на Балканите, а по-късно, понеже сравнителната независимост на провинцията е предотвратила разрушаването на крехкия баланс на силите между сърбите и хърватите.

В известна степен албанският случай представя подобни съображения. Албания, без собствена иредента[1237] срещу Османската империя, не е ясно оформен случай на откъсване, както е при всички останали балкански нации. Причината за това е специалния статус на албанците в империята и техния сравнително закъснял опит за постигане на културна автономия. В първото десетилетие на двадесети век, когато освободителното им движение вече е добило значителна сила, самите те стават обект на експанзионистки стремежи от страна на вече независимите си съседи. По този начин, въпреки че раждането на Албания съвпада хронологически с отминаването на империята, нейната борба за оцеляване, както и иредентата ѝ, се развиват против други балкански нации, особено Сърбия и Гърция. Независимото съществуване на Албания се гарантира на първо място от натиска, упражняван от Австро-Унгария и Италия.

Османското наследство в политическата сфера (що се отнася до външната политика и въпроса за границите) се простира хронологично от началото на автономното или независимо държавно дело на Балканите до Първата световна война, с която се слага край на османското политическо присъствие тук. По този начин османското политическо наследство има продължителност от няколко десетилетия до почти един век, за различните региони (с хронологическото изключение на Албания). След 1912–1923 (възприетата гранична дата) анти-османските иредентистки програми (но не и националните, в повечето случаи) са повече или по-малко изпълнени. Оттук нататък в себеосъзнаването на балканските елити османският период се превръща във въпрос на историческо размишление с последствия единствено за модернизационния процес и отношенията към малцинствата. [1238] На практика, тези последните си остават единствения продължаващо реален елемент от наследството. Във всички други аспекти то се е превърнало във възприятие.

Създаването на автономни и независими балкански държави е както скъсване с, така и отхвърляне на политическото минало. Това е очевидно особено в опита за замяна на старите институции с нови, европейски: в комбинацията от османски/мюсюлмански държавни институции, от една страна, и форми на местно самоуправление, от друга. Този процес е по-рязък или по-постепенен в различните региони. В Гърция, баварското регентство незабавно лансира обстойна програма за образователни, правни, бюрократични, икономически, военни и религиозни реформи – в едно общество, „в което хората на практика не правят разлика между различните сфери на човешките дейности, като например политически, икономически, социални или религиозни“. [1239] В продължение на повече от едно десетилетие под управлението на Милош Обренович автономна Сърбия си остава пашалък, и едва през 1840-те, по време на управлението на Александър Карагеоргиевич, започва да полага основите на държавен апарат от западен тип. [1240] В България, въпреки опитите за незабавно скъсване, изминават почти две десетилетия, докато новите институции са донякъде консолидирани.[1241] Въпреки особената си позиция към османския суверен, стремежът на Румъния за европеизация не е непосредствено свързан с политическото ѝ откъсване от империята, а го предхожда. Общо взето, що се отнася до политическите институции, османското наследство е незначително и е преодоляно с различна скорост от отделните балкански държави.

Нещо повече, на Балканите няма почти никаква приемственост na политическите елити, или поне на елитите, които са участвали в османския политически процес. Местните балкански християни са били интегрирани в бюрокрацията само на най-ниско ниво, ако изобщо, и то най-вече като посредници между самоуправляващите се местни единици и османските власти. Това важи почти изцяло за случаите с България и Сърбия, да не говорим за Черна Гора, която на практика е била независима.

Уникалната позиция на фанариотите, които са едновременно и османски бюрократи, и гръцки елити, не променя съществено картината сред гърците. Тяхната сфера на влияние е предимно в Константинопол (и в продължение на един век – в дунавските провинции), и въпреки внушителния им културен авторитет, политическите им идеали и цели ги поставят встрани от основното гръцко национално-освободително движение. Дори и ако твърденията, че фанариотите поддържат византийския идеал и подхранват мечтата за възстановяване на Византийската империя са неоснователни, политическите им инстинкти ги карат да се уповават силно на обединяващия авторитет на православието и руската помощ, като по този начин ги правят на практика представители на екуменическата[1242] имперска традиция, което ги отчуждава от новите идеали на националната държава. Макар че една важна част от фанариотския елит има важно участие в политическите и литературни постижения на новосъздадената независима гръцка държава, тя го прави на индивидуална основа, а не като социална група. На практика, реториката за скъсване с фанариотското минало е била също толкова силна в модерна Гърция, колкото и онази с османското минало.

Единственото реално изключение е Румъния, която запазва местната си аристокрация, въпреки столетието на фанариотско господство, но това се обяснява чрез специалния статус на дунавските провинции като васални територии, което обяснява и особеностите в тяхната социална и икономическа структура.

Освен Патриаршията и фанариотите, Османската империя не създава или поддържа политически елити сред не-мюсюлманските си поданици, които да имат някакъв силен и безусловен интерес в нейното съществуване, и дори тези две най-лоялни институции започват да се отчуждават след 1820-те години. Най-вече балканското мюсюлманско население е онова, което вижда лоялностите си обвързани най-силно с империята, макар и фактът, че толкова много мюсюлмани остават на Балканите [след разпадането й], подсказва, че локализмът е бил лоялност, по-силна от предаността към империята. Такъв е случая с мюсюлманите-босненци, съставящи социалния елит на региона си, както и с някои други не-турски мюсюлмани. Те не създават собствена национална идеология, домогваща се до създаване на отделна държава, а променливото им самосъзнание носи чертите на милетската структура.

На пръв поглед ситуацията тук изглежда подобна на онази при албанците, които са единствената балканска етническа група, последователно предпочитаща компромисно решение под покровителството на Портата. Въпреки мюсюлманското мнозинство при албанците обаче, албанскостта се оказва по-силна обединителна сила. Всъщност албанците развиват силен етнически национализъм, много подобен на другите балкански нации (както и турците), а обвързаността им с Османската империя и Турция трябва да се разглежда не като резултат от начините, по които функционира османското наследство, а по-скоро като прагматичен ход от страна на албанските водачи в търсенето на политически съюзници.

В културната сфера най-видимото и непосредствено прекъсване се случва при елитната култура – едно скъсване, улеснено от комбинацията от две изключително важни граници: религиозната и езиковата. Османската култура, т. е. високата култура на Османската империя, е създавана и консумирана почти изключително от образовани османски, арабски и персийско-говорещи мюсюлмани. Тази група, концентрирана в Истанбул и не толкова многобройна на Балканите, изчезва напълно от новоосвободените страни, оставяйки след себе си само присъствието на османските архитектурни паметници. Изключение в това отношение са босненските славянски-говорещи мюсюлмани, които, за разлика от съответстващите им групи в България, Гърция или Македония, заемат най-високите позиции в социалната йерархия на региона.[1243]

От друга страна, налице е липса на местни елити, интегрирани в османската култура, които да виждат в себе си представители на етническите групи, от които произлизат. Всъщност, налице е липса на каквито и да било местни християнски елити (с изключение на константинополската Патриаршия и фанариотите), чак до осемнадесети и деветнадесети век. Аристократичните и църковни елити от средновековните християнски балкански държави, които биха били потенциалните създатели на местна висока култура, са в по-голямата си част емигрирали или загинали. След завоеванието само малка част от балканските християнски аристокрации е интегрирана в долните нива на политическата власт, но по този начин те престават да бъдат етнически или религиозни водачи.

Османците не създават или толерират местни балкански политически или културни елити и, извън институциите на Патриаршията и фанариотите, никакви християнски елити не са интегрирани в Империята, която е конструирана около собственото си мюсюлманство. Частични изключения са Дунавските княжества и особено Дубровник в Хърватска – васални османски територии, чиито културни елити, макар и не интегрирани, поне са толерирани. Ето защо може да се говори за двойно прекъсване: едно, получило се по време на завоеванието; второ – по времето на постигане на политическа независимост през деветнадесети век.

Това ни води до важния въпрос за каналите на интелектуално и идеологическо проникване на Балканите. Поради решителното разделение между исляма и християнството, идеите на християнските Балкани идват почти изключително от християнския Запад и Русия. Това важи както за по-традиционните църковни и административни елити, така и за търговските и образователни елити (т. е. местна средна класа), които се появяват през осемнадесети и деветнадесети век.

Тези последните консумират най-вече идеите на европейското Просвещение, а по-късно – онези на романтизма и национализма от деветнадесети век. Идеологическият конфликт с по-консервативните кръгове никога не е бил по-остър отколкото при гръцкия случай, където, към деветнадесети век Патриаршията и фанариотите, въпреки екуменическите им претенции, са възприемани като принадлежащи изключително към гръцката етническа сфера. Фанариотите не са просто османска институция; освен това те са главната връзка към, и основни пазители на, византийската приемственост. Ето защо страстното скъсване с фанариотската традиция при създаването на независима Гърция, откритата враждебност към всичко византийско, опитът да се изличи цяло едно хилядолетие на историческо развитие (поне в доминантния дискурс на последователите на Кораис), произлизат от осъзнаването на факта до каква степен византийското наследство е вградено в Османската империя. Желанието за скъсване със средновековното минало и за развитие в съгласие с разбиранията на европейското Просвещение в някои случаи надминава чисто етнорелигиозната съпротива срещу империята.

На нивото на популярната култура и ежедневния живот, османското наследство се оказва по-устойчиво.[1244] То може да се търси в автентично-османските елементи (архитектура и градска структура, храна, музика, институцията на кафенето и т. н.) Може да бъде проследено чрез влиянието му по пътя на директния културен контакт (в езика, религиозния синкретизъм и т. н.). Накрая, то може да бъде проследено в ответната реакция и адаптацията на местните институции и културни тенденции към османската система.[1245]

Ревностните опити за де-османизация успяват най-вече в материалната (видима и публична) сфера. Най-радикални промени се получават в общия изглед на градовете, в архитектурата, в облеклото. Всички балкански страни (макар и с различни степени на интензивност – по-силно в България и по-слабо в Сърбия, например), пристъпват към опити за прочистване на езиците и топонимиите си от турцизми. Като цяло, съществуването на дву- и многоезичност изчезва с отминаването на поколенията, имали директен опит с живота в империята. По-важна е социализацията на широките човешки маси като граждани на националните държави, чрез такива държавни институции като училищата и армията, които насърчават стандартизирания литературен език и са централни за процеса на национална хомогенизация.[1246]

При храната и начините на хранене, както и при музиката, османското наследство е по-упорито. Що се отнася до храната, има едно интересно наблюдение за България, което може би е приложимо за цялата балканска област. По-голямото изобилие и разнообразие на храната правят от ястията, преди това ограничени само до мюсюлманските градски елити, все по-важна част от хранителните вкусове на цялото градско население, както и на големи части от селското. По този начин, докато кулинарната култура на малките български градски елити става все по-европейска през последните десетилетия от деветнадесети век, общата кухня на България (както християнска, така и мюсюлманска), става все по-османска след края на самото османско владичество.[1247]

Що се отнася до популярните вярвания, обичаи, отношения и ценности, опитите за де-османизация се оказват много по-трудни. Де-османизацията означава преследване на лелеяния идеал за постигане на полярната противоположност на Османското (или Ориенталско), а именно стабилна европеизация, озападняване или модернизация на обществото. От него се очаква да донесе нов набор от отношения в семейството и обществото, а като цяло – въз основа на индивидуалност и рационалност – и една напълно нова позиция на жените, преосмислена роля на децата и отглеждането на деца, нова етика на труда.

Да вземем за пример една от най-експлоатираните теми, положението на жените, което винаги е било, и продължава да бъде приписвано, изключително на влиянието на исляма. И все пак на практика е напълно невъзможно да се направи разлика между начините, по които функционира традиционния патриархален селски морал (не непременно само балкански), влиянието на православното християнство и ролята на османската култура сама по себе си (в този случай ролята на исляма).[1248] Трудността при опитите да се направи разграничение между османската и традиционните местни култури е довела до методологически решения като третирането на „де-османизацията“, „де-ориентализацията“, „де-балканизацията“ и „де-патриархализацията“ като синоними.[1249] Но, докато изследванията продължават да игнорират оста Балканско – Османско и вместо това следват изключително двете двуполюсни оси, Традиционна балканска култура – Запад, и Османска култура – Запад,[1250] този важен аспект на социалната история ще бъде тривиализиран до дихотомията Традиционно – Модерно.

Няма съмнение, че Балканите представляват културен регион (може би под-регион) на по-голямата източна средиземноморска област. Това не е просто приписваща категория: самите балкански народи, макар и често с нежелание и с отрицателни акценти, се съгласяват, че принадлежат към нея. Независимо от това дали и до каква степен съществуването на този културен регион може да се припише на начините, по които функционира османското наследство (или по-ранното византийско наследство), най-малкото, което може да се твърди е, че Османската империя е играла решаваща роля като посредник в хода на няколко столетия, които са позволили широки контакти, взаимни влияния и културен обмен в една голяма област от източното Средиземноморие.

В икономическата/социална сфера империята оставя по-осезаемо наследство. Има поне три характеристики, споделяни от почти всички балкански общества, които могат да бъдат приписани директно на османското присъствие. Първата е липсата на поземлена аристокрация. Тук става въпрос не просто за изличаването на старите местни феодални аристокрации, но също и за възпрепятстването на тенденцията към формиране на притежаваща земя класа, която би могла да се развива независимо от силната централизирана държава. Абсолютният контрол на държавата над земята, ресурсите и поданиците означава, че „големите частни имения, дори и когато собственикът им е член на управляващия елит, не могат да получат преобладаваща роля в селскостопанското производство, главно защото производителната сила трябва да се придобива от една сравнително свободна селска класа, докато продукцията трябва да се продава на ниски цени, фиксирани от механизмите на командна икономика“.[1251] Съществуването на сравнително свободно селячество (свободно поне от системата на лична зависимост и крепостничество), както и следващото от него преобладаване на дребната селска поземлена собственост като основна единица на производството, е втората характерна черта, споделяна от всички балкански общества (с изключение на Румъния), поемащи пътя на независимостта.

Липсата на аристокрация обаче не гарантира бързо и интензивно капиталистическо развитие, което, поне на теория, не би било спъвано от доминацията на аристокрацията над буржоазията, както е в определени части от Източна Европа.[1252] Макар че градският живот на Балканите притежава непрекъсната традиция, той никога не е придобивал независимата роля, която има на Запад, със силна и независима търговска и индустриална класа. Балканският град е включен в османската система като напълно конструирана феодална категория и е изцяло подчинен на държавата.[1253]

Аргументът, че съществуването на сравнително независимо селячество е част от османското наследство и че Османската империя е спестила на Балканите така нареченото „второ издание“ на крепостничеството, заслужава внимание. По-малко правдоподобен е аргументът, че в дългосрочен план този особен резултат „се е оказал пречка за същественото повишаване на селскостопанската производителност и е направил по-труден прехода към капиталистическия начин на производство“.[1254] Единственото балканско изключение, Румъния, което не спестява на своето селячество второто крепостничество, където се запазва мощна поземлена аристокрация и което дори притежава определена степен на градска административна и политическа автономия, куца по същия начин в периферията на европейското капиталистическо развитие, както и всички останали от региона. Във всеки случай целият този дебат прехвърля акцента от османското наследство като приемственост към османското наследство като фактор на изостаналостта, към който ще се обърна по-нататък.

Това социално наследство на фактически свободно селячество, липсата на аристокрация, слабата буржоазия и присъствието на силна централизирана държава, са безусловно важни неща за политическото развитие от периода след постигането на независимост. Но дори и това общо наследство води до различни резултати, поради фактори, външни за османското наследство, но типични за местните развития от след-отоманската епоха. Например, дори и в случая с най-близкия социален паралел, България и Сърбия, различната роля на селяните (изключително важни в българския случай, доста покорни и зависими в сръбския), се дължи на различните времена, в които тези селячества стават политически активни в късния деветнадесети век.[1255]

За да поставим въпроса по друг начин: останало ли е като живо наследство централното място на селяните в Османската държава, която вижда най-важната си социална функция в подкрепата към тази класа, в ущърб на останалите производителни класи (особено зараждащата се буржоазия)? Е ли присъствието на силни държавни бюрокрации в практически всички независими балкански държави, османско наследство? И в двата случая взаимовръзката е съмнителна. Въпреки централната роля на селячеството в икономическата и социална структура на всички балкански страни, никъде новите политически елити не защищават селските интереси. Дори и при единствения случай на истинска защита на селската кауза и реален селски политически експеримент – онзи на Александър Стамболийски в България – не е имало някаква вътрешно присъща антииндустриална или антимодернизационна политика (въпреки силните антиградски оттенъци).[1256] Приликите, доколкото съществуват, вместо да бъдат приписвани на общото османско наследство, могат да бъдат разглеждани като сходни реакции срещу предизвикателствата, пред които са изправени аграрните общества, които тъкмо се интегрират в урбанизираната и индустриализирана Европа. По същия начин, наличието на етатизъм, доминиращата роля на държавните бюрокрации и контрола, който те упражняват над обществото, със сигурност не е ограничен в Европа единствено до страните от османския Kulturraum[1257] и трябва да бъдат интерпретирани в по-мащабния контекст на европейската история.

Може би най-важно в социалната област е османското наследство в демографската сфера. Това е не само дългосрочно, обхващащо няколко столетия, историческо развитие, но и такова, което се оказва трудно за изличаване, и има непосредствени отражения и до днес. То заслужава, следователно, едно наблюдение на целия османски период, а не само на неговия последен век.

Демографската история на Османската империя обхваща проблеми, отнасящи се до географските движения на населението (колонизация, както доброволна, така и принудителна; миграции, икономически или политически, вътрешни или външни); до демографските процеси и характеристики (раждаемост, смъртност, бракосъчетания, големина и структура на населението и т. н.); както и други видове движения на населението (премествания по религиозни причини, различни аспекти на социалната мобилност и т. н.).[1258] Що се отнася до дългосрочните демографски процеси и характеристики, като раждаемостта, смъртността, брачните порядки, семейството и размерите или структурата на домакинството, няма указания в полза на твърдението, че империята е оставила някакъв уникален отпечатък, който изисква от нас да говорим за специфично османско наследство.[1259]

Фундаменталното следствие от установяването на Pax Ottomana на Балканите е отмяната на държавните и феодални граници, която насърчава движенията на населението и взаимопроникването на различните групи от населението. Макар и да липсват надеждни сумарни цифри относно движенията на населението преди деветнадесети век, правени са множество опити за оценка на характера и следствията от тези движения.

Един от интересните проблеми на османската демографска история е въпроса за турската, или по-скоро тюркска, колонизация. Както и при болшинството подобни проблеми, неговата интерпретация (а всъщност и цялата мотивация зад този вид изследвания) е подчинена на други въпроси, и най вече да се намерят обяснения за османското завоевание, дългосрочното османско присъствие и доста голямото мюсюлманско население на Балканите. Турската историография например винаги е постулирала, че сред множеството фактори, обясняващи османския успех, размерите на турските маси, пристигащи от Анадола, са били решаващи. По този начин историята на Османската империя, според това гледище, би могла да бъде интерпретирана като история на миграции на големи човешки маси, които са имали числено превъзходство над местното население. При тази интерпретация съзнателната и планирана колонизация на Балканите от страна на султанските правителства играе централна роля.[1260]

В противоречие на това, балканската историография е полагала значителни усилия да отхвърли, или по-скоро да релативира, същественото значение на османската колонизация при обясняването както на успеха на османското завоевание, така и на значителните размери на мюсюлманското население през последните векове от османското управление. Тези опити се концентрират около процеса на преминаване към исляма, като основно обяснение за увеличението на мюсюлманското население на Балканите.[1261]

Внимателното изследване на съществуващите източници показва, че между четиринадесет и шестнадесети, но особено през петнадесет век е имало премествания на население от Анадола към Балканите, придвижвания вътре в самия полуостров, а също и някои премествания от Балканите към Анадола. Те обхващат както номади, така и уседнали групи селяни и градски жители. Обяснението за тези премествания се намира както в стратегически (политически и военни), така и в икономически съображения. Практиката на sürgün (депортации или трансфери на население) не е османско изобретение. Тя е използвана с различни обосновки от римляни, персийци и византийци. Османците, като наследници на Византийската империя, възприемат тази практика и я установяват като значителен елемент в политиката на централното правителство.[1262]

Изключително трудно е да се даде цифрова стойност на прилагателните, използвани от различни историци при описването на депортациите от едно място на друго: „масивни“, „огромни“, „значителни“, „голямомащабни“. Един от малкото случаи, при които може да се спекулира в някаква рамка от реалистични цифри е подновеното заселване на Истанбул с квалифицирана работна ръка от Мехмед II след завоеванието от 1453.[1263] По подобие на този голям политически ход, целящ да се създаде един процъфтяващ икономически и административен център, по-голямата част от мюсюлманската колонизация на Балканите показва концентрация върху стратегически райони покрай военни пътища и около укрепени места.

В източната част на Балканския полуостров мюсюлманската колонизация оформя почти непрекъсната линия, достигаща до Дунав и по този начин установяваща контакт с татарските маси по северната страна на черноморското крайбрежие. Има значителен брой мюсюлмански заселници по дължината на два от главните водни пътища на Балканите, с изключително стратегическо значение: долината на Марица и онази на Вардар. Номадското население от Анадола е прехвърлено предимно в източна Тракия като müsellem (специална, освободена от данъци категория от населението, обслужваща военните сили) или yürük (категорията на тюркските номади).[1264] Почти няма съмнение, че мюсюлманската колонизация, както и масовите помохамеданчвания от този период (най-вече ония от западните Балкани, особено в Босна и Албания) са се концентрирали в райони, стратегически уязвими за потенциални атаки от страна на анти-мюсюлмански коалиции.

През шестнадесети век не се наблюдава значителна колонизация и всъщност към края на века движенията на населението от Анадола към Балканите вече са спрели. В същото време, дори и през периода на най-висока концентрация на турски заселници на Балканите, който съвпада и с временното оттегляне на местното население към по-малко достъпни, отдалечени райони, съотношението между мюсюлмани и немюсюлмани показва значително преобладаване на немюсюлманите в практически всички провинции.[1265]

И все пак първите надеждни статистически данни от деветнадесети век показват значителни промени в съотношението между мюсюлмани и немюсюлмани, макар че немюсюлманското преобладаване е запазено. Това става, въпреки че притокът от колонисти е престанал, а значителните загуби както от войните през седемнадесети и осемнадесети век, така и от чумната епидемия, са засегнали най-вече мюсюлманското население. Нарастването на мюсюлманското население при тези обстоятелства може да бъде достоверно обяснено единствено чрез преминаване към исляма. Най-многобройни през седемнадесети век, огромното мнозинство от балканските промени на вярата са индивидуални. Ненасилствените преминавания са резултат от усилията да се подобри собствения социален или икономически статус. Именно индивидуалният характер на тези смени на вярата обяснява защо интеграцията в новата религиозна (и социална) среда е съпровождана от последваща загуба на майчиния език. Изключения са случаите, при които преминаванията са се получили масово в по-големи или по-малки групи, независимо от това дали са доброволни или насилствени: Босна, Албания, Родопите (помаците), Македония (торбешите), и т. н.

Резултатите от дебатите между двете конкурентни интерпретации не обслужват по необходимост една или друга от политическите позиции, за чието обосноваване са използвани. Въпросът и в двата случая е да се докаже „кръвното родство“ на оспорваните групи с по-голямото население от съответния район. Фактът, че тезата за ислямизацията може да бъде поддържана далеч по-добре от онази за колонизацията, в никакъв случай не дава подкрепа за която и да било от антитурските или антимюсюлмански прояви, извършвани по едно или друго време на различни места по Балканите. Това важи с особена сила за кампанията по преименуването в България от 1980-те, която се опитваше да върне „изгубените помюсюслманчени“ в основното тяло на нацията, напълно игнорирайки такива аспекти като себевъзприятие и самосъзнание. Обратно, дори и ако тезата за колонизацията би била единственото обяснение за мюсюлманското присъствие на Балканите, издигайки с това претенция за етническа връзка, тя все още не би могла да послужи като оправдание за една на моменти свръхактивна, дори агресивна, политика от страна на различни политически кръгове в Турция.

Макар че през деветнадесети век има наченки на модерна система за преброяване на населението, официалните статистики не дават изцяло достоверна картина на размера и характера на миграциите. Мнозина от сезонните работници, номадите и имигрантите не са регистрирани. С няколко изключения (например Дунавския вилает от 1860-те), броят на миграциите (както външни, така и вътрешни), започва да се отразява в преброяванията едва към края на века.[1266] В по-голямата си част, значителните премествания на населения през 19 век се дължат на политически събития: войните между османците и Русия, които водят до външни миграции (като българската емиграция до Дунавските княжества и Русия), или до вътрешни такива (най-многобройна от които е заселването на големи маси татари от Крим и черкези както по Балканите, така и в Анадола).[1267]

Но най-важните промени се получават в резултат от откъсването на балканските национални държави от Османската империя. Преценява се, че повече от един милион мюсюлмани са напуснали балканските държави през последните три десетилетия на деветнадесети век и са се преместили в Константинопол, останалите европейски земи на Портата и Анадола. През същия период, като резултат от източната криза от 1875-78, един милион християнски жители сменят местожителството си с напускащите мюсюлмани. Дори още по-драстични са преселванията през дългото военно десетилетие, 1912-1922 (двете Балкански войни, Първата световна война и Гръко-турската война). Почти два и половина милиона души са засегнати от преместванията (сред тях близо милион и половина гърци от Мала Азия; около половин милион мюсюлмани, които напускат Балканите за Турция; четвърт милион български бежанци и т. н.).[1268]

Въпреки тези драстични промени на населението, нито една балканска държава не успява да постигне мечтаните идеални характеристики на европейската национална държава от деветнадесети и двадесети век: етническа и религиозна хомогенност. Гърция и Албания стигат най-близо до създаването на моноетнически държави, но те също трябва да се справят с малцинствени проблеми: Гърция – онези на така наречените славянски-говорещи и мултиетнически мюсюлмански малцинства; Албания с нейното малко гръцко малцинство. България остава с повече от 13 процента различни етнически и религиозни малцинства (турци, помаци, цигани, татари, арменци, евреи, руснаци и пр.). Югославия има почти 15 процента национални малцинства (германци, унгарци, албанци, румънци, турци и пр.), но и самото ѝ национално мнозинство от 85 процента е съставено от три различни съставни части (словенци, хървати и сърби, които по онова време включват също и непризнатото като отделно население на Македония, както и говорещите сърбохърватски босненски мюсюлмани). Румъния има най-голямото малцинство от около 27 процента (унгарци, германци, евреи, украинци, руснаци, българи, турци, татари, цигани и пр.). Самата Турция, появила се от Османската империя, смалена и обособена около етническото ядро след прогонването на гърците и арменските кланета, трябва да се занимава със значителни малцинства, от които е достатъчно да се спомене само най-голямото, кюрдите.[1269]

Най-сложна е ситуацията в така наречените контактни зони: Македония, Босна, Добруджа, Косово, Войводина, Трансилвания, самия Константинопол. Някои от тях са контактни зони с Австро-унгарската империя. Това предполага, че въпросът за османското наследство в демографската сфера трябва да бъде разглеждан на по-високо ниво на обобщение: проблемът за имперските европейски наследства в контекста на националните държави. Ако бъде сравнено с другите мулти- или наднационални имперски наследства от онова време – австрийското и руското – османското наследство демонстрира някои фундаментални различия.

Освен очевидния факт, че е мюсюлманска империя, критичното различие се състои в това, че във време на надигащи се национални идеи, доминантните групи в австрийската и руска империи са съставени от етнически елементи с най-високото ниво на етническо/национално съзнание, докато в Османската империя случаят е точно обратния. Турците, от балканска (но не и от близкоизточна) перспектива, са последната група в Империята, която развива свой собствен турски национализъм. Когато това започва през последните десетилетия от деветнадесети век, по-голямата част от Балканите вече е извън османската сфера и не е директно засегната от нея, с изключение на Македония и Албания по време на Младотурската революция. И все пак Османската империя споделя с двата си имперски еквивалента други фундаментални прилики, предизвикани от несъвместимостта между имперската система и критериите на националните държави за самоопределение и етническа и религиозна хомогенност.

Всички балкански страни (включително и Турция) прибягват към подобни едни на други решения, когато се опитват да решат проблемите с малцинствата си в новия контекст: емиграция и асимилация. Кулминация на първото решение са големите премествания на населения, последвали Първата световна война, но има значителни изселнически вълни и през междувоенния период, както и след Втората световна война. При това те са както междудържавни, така и вътрешни: гръцката емиграция от Истанбул през 1950-те, немските и еврейски емиграции от Румъния на Чаушеску, турските емиграции от България през 1950-те и 1980-те, и. т. н. Що се отнася до втората опция, асимилацията, то може да се посочат няколко сравнително успешни резултати: интеграцията и асимилацията на т. нар. славофони и други не-гръцки малцинства в северна Гърция; подобната съдба на оставащото гръцко население по българското Черноморие и т. н. Същевременно могат да се посочат много повече неуспехи. Неразрешените проблеми с малцинства включват съществуващите и потенциални кризисни точки по Балканите: Босна, Македония, Косово, Трансилвания, Тракия, Кипър и пр.

Доколкото сложното етническо и религиозно разнообразие е резултат на приемственост от османския период, очевидното заключение е, че в демографската сфера османското наследство (както в специфичните си проявления, така и като имперско наследство изобщо) продължава да съществува. Проблемът обаче става по-сложен когато се вземе пред вид въпроса за различните, конкуриращи се начини за оформяне на групово съзнание изобщо, както и етническо и национално съзнание в частност; нещата стават дори още по-сложни когато се разгледа въпроса дали, кога и как османското наследство като историческа приемственост в тази сфера се превръща във възприятие за османско наследство. Окончателно объркване настъпва когато човек се опита да прокара деликатното разграничение между начините на функциониране на османското наследство и турския национализъм.

Национализмът на Балканите от деветнадесети век е конструиран на първо място около езикови и религиозни идентичности. Езикът е възприеман от практически всички национални и културни водачи като най-мощното средство за уеднаквяване. Никъде другаде това не е толкова очевидно, колкото в случая с Албания, където езикът сравнително лесно преодолява религиозните различия между мюсюлмани, православни и католици. Усилията на новите държави се съсредоточават върху създаването на светски, централизирани и уеднаквени образователни системи като един от най-мощните двигатели на национализма, заедно с армията и други институции. Но самото наблягане върху обединителния потенциал на езика същевременно подчертава неговата изключваща функция и сковаността на етническите граници, които той очертава. Това предотвратява интеграцията на други езикови групи в единна нация (освен при случаите на асимилация): албанците в Сърбия, турците в България и Гърция; гърците в Албания, унгарците в Румъния, кюрдите в Турция и т. н.

Нещо повече, невъзможни за интеграция в доминиращата етническа група на националната държава се оказват не само групите с различен езиков произход, но също и групи с идентичен етнически произход и хора, говорещи един и същи език, като помаците в България, славянските босненски мюсюлмани, торбешите в Македония и пр. Макар че езикът се е превърнал в ядро на различните етнически и национални идентичности сред балканските християни (в по-голямата си част православни), той не може да премахне фундаменталната граница между мюсюлмани и християни, установена през вековете на османско управление. Причината за това не е, както поддържа по-голямата част от балканската и чужда историография, че православието е играело важна и решаваща роля в изграждането на националността[1270]. Всъщност, „религията идва на последно място в борбата за изковаване на нови национални идентичности“, а в някои случаи „не се превръща във функционален елемент от националната дефиниция докато националните държави не са национализирали църквите си“.[1271] Тя никога не би могла да бъде достатъчен компонент на националната идентичност и дори по време на националните борби най-важният ѝ принос се състои в усилването на съпротивата срещу мюсюлманските управници. И отново, изключението е албанския случай, може би защото националистическите идеи тук са се развили едновременно сред неговите различни религиозни групи, от които мюсюлманите са мнозинство, и защото онова, което се възприема като опасност, идва от християнските покрайнини (гърци и сърби), а не толкова от мюсюлманския център. В православната общност процесът на националното изграждане демонстрира „значителната несъвместимост между въображаемата общност на религията и въображаемата общност на нацията“.[1272]

Това не означава, че религиозната граница между християнството и исляма е била единственият разделител. Очевидно е, че различните християнски вероизповедания и особено противоположността между православието и католицизма предоставят допълнителни граници на напрежение. Но тези граници не се оказват непреодолими. Това е особено валидно при съвместното съществуване и сътрудничество между румънската Уния и православните църкви, където румънскостта се превръща в основно свързващо звено. Въпреки антикатолическите предразсъдъци в България, малката българска католическа общност (както и още по-малката група български протестанти) са разглеждани като и възприемат себе си като органична част от българската нация. Непреодолимото разделение между католиците-хървати и православните сърби може да бъде обяснено не чрез непримирими религиозни различия, а чрез различни исторически традиции, вътре в които двете общности са се развили, хърватите по същество извън Османската сфера. През 19 век идеята за различността, макар и не необратима, вече е възприета от значителни групи хървати и сърби, които хранят различни идеали за изграждане на държава, въпреки значителната привлекателност на и поддръжка за югославската идея.

По ироничен начин, балканският национализъм, който разрушава необратимо въображаемата общност на православното християнство, успява да запази една замразена, непроменлива и окарикатурено-еднообразна представа за мюсюлманската общност и продължава да гледа на нея през разбиранията на милета. С други думи, християнските населения на Балканите започват да говорят помежду си езика на национализма, докато отношението им към мюсюлманите си остава в областта на неразграничения дискурс на религиозните общности. Израз на това християнско отношение е продължаващото безразборно използване на думата „турчин“ за обозначаване на мюсюлманите изобщо – една практика, все още жива в много части от Балканите.[1273]

От друга страна, би могло да се твърди, че балканските мюсюлмани, поради това, че не успяват да се адаптират към националистическия модус и са практически изключени от процеса на национално формиране на Балканите, запазват едно променливо съзнание, което в продължение на дълго време демонстрира характеристики на милетския манталитет, и по този начин отпечатъка на османското наследство. Това не означава, че ислямът се е превърнал в алтернативна форма на национално съзнание. „Мюсюлманска нация“ се появява, поне теоретично, само в случая на високо секуларизираните босненски мюсюлмани, под специфичната административна уредба на Тито. Видът политически национализъм, който те изглежда възприемат (поне официално) е отчетливо различен от органичния национализъм на други групи в региона. Мюсюлманите, маргинализирани пред лицето на една сфера, която ги изключва, са принудени да гледат на мюсюлманската сфера като на приемлива алтернатива.[1274]

И все пак би било некоректно да се описва тази мюсюлманска сфера като част от османското наследство. Това наследство е може би живо в съзнанията на поколението след Първата световна война, но непосредствените спомени от живата Османска империя са повече или по-малко изличени в навечерието на Втората световна война.

Със създаването на Турската република обаче, османското наследство започва все повече да изпада в областта на възприятието. След това вече трябва да се говори за влияние на турския национализъм върху балканските мюсюлмани. Но приравняването на Османското с Турското, произлизащо от недиференцирани християнски възприятия за мюсюлманската сфера, прави това разграничение трудно. Поради властващото гледище за пълно скъсване с една чужда култура и политика, балканските страни с готовност изличават всякакви претенции за османско минало и гледат на Турция като на единствен негов наследник. Ето защо, когато си имат работа с турския национализъм, те често го приписват на имперски, османски амбиции. В същото време, въпреки отхвърлянето на османското имперско минало, турците все пак виждат в себе си истинските наследници на османското наследство. Настоящата активна балканска политика на Турция, която артикулира нейните геополитически интереси под формата на защита на мюсюлманите, със сигурност не помага за опровергаването на тези възприятия.

Влиянието на самата Турция, не пасивно, а съзнателно насърчавано, е сложно. То засяга предимно турскоговорещите населения по Балканите, живеещи най-вече в България и в по-малък брой в Гърция, Румъния и бившата Югославия. Това влияние засяга също и част от славянско-говорещите мюсюлмани (особено помаците в България), както и част от ромите, много от които смятат, че могат да бъдат по-лесно интегрирани в една етнически и езиково чужда, но религиозно близка доминантна група. Сложният механизъм на това привличане заслужава изследване.[1275] Онова, което маркира трансформацията от османско наследство към турско влияние е, че новите емигранти от 20-ти век от Балканите не просто влизат и остават в Турция като мюсюлмани, а са асимилирани като турци. В същото време влиянието на Турция не може да бъде сведено просто до емиграционна привлекателност. То навлиза, като потенциален съюзник или опонент, в сложната игра на балканските международни отношения. Да се виждат в това само елементи на носталгия, мюсюлманска солидарност и привлекателност на османското наследство означава, най-меко казано, да бъдем наивни.

За да обобщя: като приемственост османското наследство демонстрира различни елементи на постоянство. В практически всички сфери, освен в онези на демографията и популярната култура, прекъсването идва почти непосредствено след политическата независимост и е завършено до края на Първата световна война; след това то вече е прехвърлено в областта на възприятията. В демографската сфера обаче османското наследство продължава още известно време и се преплита с влиянието на турската национална държава.

Османското наследство като възприятие

Всяка традиция е процес на взаимодействие между едно вечно развиващо се и натрупващо се минало, и вечно развиващи се и натрупващи се възприятия на поколения хора, които предефинират оценките си за миналото. Независимо дали в историографски или литературни произведения, това е въпрос не на реконструкция, а на конструиране на миналото, с повече или по-малко ясни алегорични мотиви. Това важно развитие е в центъра на осигуряването на настоящите социални подредби, и преди всичко при легитимирането на държавата, в търсенето на идентичност по всички времена, включително и настоящето. То не може, следователно, да бъде отхвърлено на основание, че е изкривяване или фалшификация на историята. Една от характеристиките на традицията е, че тя е постоянно изобретявана и променяна.[1276]

Възприятието на османското наследство, в смисъла, дефиниран по-горе, е било и си остава определяно от поколения историци, поети, писатели, журналисти и други интелектуалци, както и политици. Онова, с което си имаме работа е, от една страна, все по-развиващото се възприятие за османското минало вътре в една специфична социална група и, от друга страна, предаването и разпространяването на това възприятие към по-широки слоеве от населението. Първото може да бъде реконструирано от производството на исторически произведения, учебници, литература, журналистически произведения и произведения на изкуството. То представя доминантните гледища на интелектуалните и политически елити на дадения момент. Вторият проблем е по-труден за анализиране, тъй като няма систематични изследвания на това колко дълбоко и успешно е проникването на тези хегемонни възприятия. Още по-труден е важният въпрос за възможните противоположни или алтернативни възприятия, идещи от различни етнически, социални или възрастови групи вътре в няколкото национални държави. Това, че тук липсват каквито и да било систематични изследвания само указва още по-ясно силата на хегемонния дискурс.

Може би най-удивителната черта на доминантните дискурси в различните балкански страни е забележителната прилика между тях (ако и с различни степни на интензивност), както и поразителната им приемственост в хода на времето. Обобщен накратко, аргументът изглежда така:

В навечерието на османското завоевание средновековните общества на Балканите са достигнали високо ниво на развитие, което ги е направило сравними с, ако ли не и по-напреднали, от развитията в Западна Европа. Въпреки политическата разпокъсаност на полуострова – характеристика, типична за последните и най-развити черти на европейските средновековни общества, е имало признаци за развития по посока на консолидация на средновековни нации (възприемани като прото-нации)[1277], на хуманизъм и национални култури. Пристигането на османците следователно е бедствие с безподобни последствия, защото то е разрушило естественото развитие на югоизточните европейски общества като съществена и творческа част от европейския хуманизъм и Ренесанса. Османското управление е оставило Балканите недокоснати от великите идеи и трансформации на Ренесанса и Реформацията. Освен това то е причинило дълбока културна регресия, дори варваризация и социално разрушение. Завоевателите са сложили край на балканските политически и интелектуални елити, като или физически са унищожили част от аристокрацията и духовенството (в практически всички балкански историографии предпочитаното понятие е появилия се едва през 19 век термин „интелигенция“), или са ги принудили да емигрират, или, накрая, са ги интегрирали в собствените си политически структури, като по този начин са ги денационализирали. Единствените институции, които са поддържали религиозното и етническо съзнание живо, са били Православната църква и самоуправляващите се тела, основна сред тях селската комуна.

Единствената компенсираща черта на първите векове на османско господство е било възможното облекчаване на икономическото бреме върху селячеството чрез въвеждането на единно и регулярно данъчно облагане от страна на централизираната държава. Но, според едно широко разпространено твърдение, което е трудно за поддържане, натискът от страна на чужди управници е нещо ярко различно от експлоатацията от страна на собствените елити. Османците са единодушно описвани като носители на една същностно различна и чужда цивилизация, характеризирана от фанатична и войнствена религия, която е въвела различни икономически и обществени практики, като е довела до пасторализацията и аграрианизацията (букв.: „поовчаряването“ и „оселеняването“, бел. пр.) на Балканите. Акцентът се поставя върху крайностите на насилие, престъпления и жестокости, които са достигнали непоносими измерения по време на османския упадък, особено през 18 век, и са поставили в ход борбите за национално освобождение.

Тази картина на „най-тъжния и най-мрачен период“[1278] в балканската история прави от петте века на османско управление историографски еквивалент на западноевропейската „тъмна епоха“ (Dark Ages), отпреди появата на историческия ревизионизъм. Модерните балкански историографии са оформени във века на националната идея и под силното влияние на доминиращите по онова време мисловни направления на романтизма и позитивизма. Тези историографии получават институционален статус и се превръщат в едни от най-важните идеологически стълбове за различните независими национални държави. Предимно етическо-дидактическата и религиозна ориентация на историческото писане до осемнадесети век е преобразувана в една също толкова праволинейна мисия: да се оформи националното съзнание и да се легитимира националната държава. Това, че балканските историографии са се развили предимно като национални такива, обяснява и сравнителната им ограниченост, както и оскъдните познания за историята на съседите за същия исторически период. Нещо повече – то е не просто незнание за историята на съседните народи, а съзнателен опит да се омаловажава, игнорира, изкривява, осмива и дори отрича.

В тези усилия взаимната враждебност на балканските историографии, която се превръща в страстна полемична традиция на взаимно противопоставяне, много често засенчва дори враждебността им към Османската империя и Турция. В същото време, при всички стереотипи за отровния балкански национализъм, трябва да се признае, че повечето балкански национализми са по същество защитни, и че тяхната кресливост е директен резултат от проблеми на неконсолидирани национални държави и социални идентичности, намиращи се в криза[1279]. Тази нервност относно идентичността обяснява и уникалната ангажираност с етногенезиса на Балканите. Вътре в продължаващия континуум на националната държава и при различни нива на интензивност (за щастие кресливият национализъм на множество произведения от междувоенното десетилетие си остава ненадминат), това е доминиращият модус на историческо писане на Балканите.

Едно от малкото изключения от тази хегемонистка националистическа историография са работите на марксистки и неомарксистки учени, т. е. такива, използващи марксисткия подход, а не марксисткия жаргон, в който са написани множество от традиционните произведения от бившите комунистически страни. Тези автори имат значителни приноси, особено в областта на икономическата история, социалните структури, класовия анализ и т. н. И все пак, много любопитно – макар и формулиран по много по-различен начин от преобладаващите интереси в романтическата националистическа рамка, марксисткият подход стига до допирна точка и обща база с националното, като разглежда Османската империя като пословичния инхибитор. При националистическия случай на нея се гледа като забавяща естествената еволюция на органичната нация. В марксисткия случай османската империя и нейното наследство забавят „прогреса“. Присъдата над империята е артикулирана в смисъл като пречка за модернизацията – главно, но не единствено в икономическата сфера: регионализъм, тесногръдие, семейственост и кланова ориентация, безразличие към европейските технологии, дейности и ценности, произвеждащи капитализъм; подчинение на жените, корупция, конформизъм, консерватизъм, религиозно мракобесие, фатализъм и т. н.[1280]

Един специфичен социален феномен служи като мост между двата дискурса. През осемнадесети и деветнадесети век социалните трансформации, съпровождащи икономическите промени, произлизащи от постепенната интеграция на Османската империя в европейската икономика, не засягат съществено действията на османската управляваща класа. Повечето от нейните аспирации са канализирани по посока на висшите военни и административни позиции, което довежда до почти пълната ѝ бюрократизация.

Напротив, не-мюсюлманското население на Балканите създава важна прослойка от търговци и предприемачи, които не само контролират „износната търговия на едро, но също и търговията на едро в страничните пазари на империята, обслужващи най-големия потребител на стоки, столицата Истанбул.“[1281] Растежът на вътрешния пазар създава условия, изгодни за създаването на първите разпръснати и централизирани производители, отново започнати изключително от не-мюсюлмански поданици на империята (най-вече гърци, но през деветнадесети век вече и значителен брой българи).

Това, че Османската империя си остава закостеняла и неподдържаща тези нови социални групи, създава дълбоко напрежение, което има все по-силно влияние върху надигащите се национални чувства. „Изострянето на контраста между икономическата роля и отхвърлянето на политическите права на новопоявилите се национални буржоазии се отразява във все по-засилващото се нежелание да се понася всякакво национално потисничество.“[1282] Макар че по-новите изследвания реабилитират османското наследство от цялостната вина за балканската изостаналост, по-старото възприятие си остава непокътнато не само в историографията, но също и в литературата. В тази връзка могат да се споменат творбите на Иво Андрич. Димитър Талев, Добрица Косич и Никос Казандзакис.

Важният въпрос е защо това възприятие продължава да съществува и колко време ще продължи. Твърди се, че тази традиция е „активна оформяща сила“, и че в същото време тя е „преднамерено избирателен и свързващ процес, който предлага историческо и културно оправдание за съвременния ред.“[1283] А съвременният ред, въпреки претенциите за обратното, все още ни държи здраво вкоренени в епохата на националите държави, с национализма като централна идеология и доминантен дискурс. Нещо повече, последното десетилетие на двадесети век демонстрира дълбока икономическа и социална трансформация, особено остра в Източна Европа, и Балканите не са изключение от това. Съпътстващите многобройни кризи на легитимността и идентичността на политическите системи, на интелектуалните елити, на етническите групи, на личните лоялности, и т. н., правят доста сигурно, че визията за една „нова пост-националистическа теоретична култура“ ще си остане утопична задълго. Междувременно, при всичката си убийственост, национализмът „предоставя на хората, лишени от собствената ниша в старите стабилни местни структури, една идентичност във високата култура – култура, която им предоставя достойнство.“[1284]

Професор Мария Тодорова е понастоящем преподавател по история в Илинойския университет (Урбана Кемпейн). Тя специализира история на Балканите през модерния период.

Коментари (2)

- 19-04-2013|Минаващ – Гимнастика

Голям проблем е да обясняващ твърде общи неща с модели като хем се стараеш да вкараш разни противополжни конкретики в някаква схема, хем осъзнаваш, че има безброй изключения. Това те кара да си предпазлив, отразява се на структурата на фразата и на оплетената мисъл. С една дума, нищо повече от интелектуална гимнастика, в която ударението пада върху гимнастиката, а не върху интелектуалното, нищо, че то е гръмко афиширано.

Швейцарското чудо?

Автор: Роланд Бенедиктер

От Ирландия до Кипър, цяла Европа изглежда е блокирана от икономическа и политическа криза. Но в сърцето на континента има една малка област, в която цари спокойствие: Швейцария.

Тайната на Швейцария е в това, че тя е част от Европа – и заедно с това не е. От една страна, тя е подписала Шенгенското споразумение и чрез това отдава защитата на границите си на Европейския съюз. Има и договор за свободна търговия със страните от ЕС от 1972. Съответно, 60 % от износа ѝ отива за ЕС, а 80 % от вноса идва от там. Тя е член на Областта за единни разплащания в евро (SEPA), която обединява европейската финансова индустрия, а валутата ѝ е стабилно обвързана с еврото от 2011 г. В същото време обаче Швейцария не е типична част от континента: тя не принадлежи нито към Европейския съюз, нито към Еврозоната, така че осъществява фискалната си политика самостоятелно и си остава икономически и политически независима.

Средният път, който страната е избрала, е най-вероятното обяснение за това, че тя се справя толкова добре. Между 2007 и първото тримесечие от 2012 икономиката ѝ растеше със стабилни два до три процента годишно, със скромно свиване от 1,9 процента на върха на кризата през 2009. Брутният ѝ национален продукт също се сви леко през второто тримесечие на 2012, но се очаква да нарасне отново с повече от един процент през 2013. Освен това правителството на страната е невероятно стабилно. Базисният баланс между партиите в изпълнителния бранш си остава непроменен през последните 50 години.

Успехът на Швейцария се намира в остър контраст с трудностите, в които са изпаднали мнозина от съседите ѝ, които все още се намират дълбоко в рецесия, изправени са пред дълбоки социални разцепления и имат правителства, които водят усилена борба, за да останат на власт. Дори само този факт би трябвало да превърне Швейцария в обект на международни изследвания. Но, поне до днес, това не е така. Светът само рядко говори за този заобиколен от суша „остров на блажените“ в средата на Европа. И, дори и да го прави, разговорите се въртят най-вече около проблематични банкови тайни или налагането на най-стриктните в света регулации върху компаниите, с чиито акции се търгува на борсата. Но Швейцария е много повече от това. Под сравнителния успех на страната е заложена уникална политическа система, някои елементи от която може би самата Европа би трябвало да възприеме.

В основата си, икономическите и политически проблеми на Европа произлизат от криза на легитимността. В Европа, общата икономическа зона и валута бяха създадени без съответстващо федерално правителство. А самият съюз контролира по-малко от два процента от общия Брутен национален продукт на 27-те страни-членки, което го прави до голяма степен неефективен. Националните правителства са запазили легитимността си, но са обвързани с един злополучен и непопулярен съюз. Както показаха скорошните италиански избори, европейците се чувстват в безизходица както поради прекомерната бюрокрация, така и поради властовия вакуум. Това, от своя страна, води до липса на доверие в традиционните партии и в институционалните политики.

Нищо от това обаче не се случва в Швейцария, която има свой собствен вид демокрация, поддържаща политиката, капитала и обществеността в постоянен разговор едни с други. Накратко, изпълнителната част от швейцарското правителство се състои не от президент и премиер-министър, а от нещо, което се нарича Федерален съвет, избиран от швейцарския парламент. Съветът се състои от седем члена, при което в него задължително трябва да бъдат представени всичките пет основни партии, плюс немския и френски езици. По този начин противостоенето между управляващата партия и опозицията отслабва, тъй като всички участват в изпълнителната власт.

Друга важна разлика е, че жителите на Швейцария, около осем милиона, са призовавани да гласуват най-малко по четири пъти годишно – и това само на национални избори. Честотата на гласуването се дължи на два факта: конституционните подобрения тук могат да бъдат доведени до вниманието на правителството чрез народни инициативи (условието е да се съберат 100,000 подписа в течение на 18 месеца), и всички конституционни промени подлежат на задължителни публични референдуми. Освен това швейцарските граждани могат да лансират референдум върху всяка част от законодателството чрез събиране на 50,000 подписа в течение на 100 дни. През последните няколко години швейцарските граждани са гласували по конституционни промени отнасящи се до: защитата срещу въоръжено насилие; въвеждането на професионални грижи за възрастни и хора с увреждания (managed care); защита срещу пасивното тютюнопушене; искането да се поставят на обществено гласуване договорите с други страни и правилото, че никой човек, работещ в някоя компания, не може да печели по-малко за година, отколкото печели за месец най-висшия мениджър в същата компания.

Продължителните политически разисквания са създали тук един рядко срещан баланс между граждани и правителство. Правителствените комисии са мотивирани да създават законодателство, което да премине през процеса на непосредствено изследване и обсъждане от страна на парламента и обществеността. А правителството прекарва сериозно количество време в комуникация, чието предназначение е да обяснява политическите му решения пред обществеността. Не е за учудване, че информационните усилия на властимащите са подложени на постоянно внимателно разглеждане: една активна част от обществеността изисква правителствените представители да се въздържат от кампании и да оставят хората да решават определени въпроси без опити за влияние от тяхна страна. По подобен начин, кампанийните разходи, особено от страна на различни търговски асоциации, се намират под внимателно наблюдение, а медиите, спонсорирани от публични фондации и по-широката общественост, засилват разбирането за все по-нарастващите неравенства при тези разходи. В добавка към това, швейцарските закони забраняват политическите реклами по телевизията и радиото. Разбира се, това все още не означава, че обществеността е перфектно информирана: въвеждането на безплатни вестници, натиска върху печатните медии и постепенния обрат към новините като забавление по телевизията – всички те са заплаха за качеството и разнообразието на информацията.

В резултат от особеностите на швейцарската политическа система, конституцията тук е обект на постоянни подобрения от страна на нейните граждани-автори. Без съмнение наблягането върху правото на швейцарската общественост да преработва конституцията в съгласие със собствените си представи от конкретния момент води от време на време до непоследователности във висшия закон, а понякога и до напрежения с международните закони за човешките права. Народни инициативи отдясно доведоха например до забраната за строеж на минарета в Швейцария (която е в противоречие с швейцарската конституционна гаранция за свобода на религията) и до нови правила, касаещи депортацията на чужденци, които са били осъдени за престъпления (за които се смята, че са в разрез с международните договори по човешките права). Конституционният съд, натоварен със задачата да отсъжда по такива несъответствия, демонстрира значително нежелание да се противопоставя на директната демокрация и застъпва за човешките права. През 1990 той все пак отмени волята на мъжете-гласоподаватели в един от кантоните, които многократно бяха се противопоставяли на правото на жените в кантона да гласуват. Оттогава насам обаче Върховният съд рядко е избирал подобен път, като например избегна да се намеси в решението против минаретата през 2009 година. От друга страна, манталитетът „обществеността е цар“ на моменти води тук до отслабване на усещането за върховенство на закона.

И все пак, ако се остави настрана напрежението между директната демокрация и конституционната държава, швейцарският вид управление е донесъл със себе си силно чувство за идентификация с политическата система. За разлика от други страни тук изборните урни рядко се използват като средство за протест срещу Берн.

И така, трябва ли останалата част от Европа да възприеме швейцарския модел? За да функционира едно правителство, то се нуждае от легитимност. Това се постига чрез включването на възможно най-голям брой гласове, както и политическа ефективност, която пък се постига когато общественото мнение действително играе роля при създаването на законодателство. Швейцария има добър рейтинг по скалата на ефективността. Тя се справя доста добре и по скалата на легитимността. Трансформацията на медийния ландшафт от последно време, включваща въвеждането на безплатни вестници за хора, които пътуват много между дома и работата си (доста голяма част от населението), както и усиленото влияние на други популистки медии, със сигурност има своята цена, но страната страда далеч по-малко от липса на легитимност, отколкото това се случва в други европейски страни.

Някои елементи на швейцарския модел вероятно не биха могли да бъдат пренесени в останалата част от Европа. Швейцария е сравнително малка и се състои от население, което е етнически и културно хомогенно. (Всъщност хомогенността се е увеличила доста през последните 150 години, тъй като различните вероизповедания и езиковите култури в страната – френска, немска и италианска – са се смесили до голяма степен). Освен това страната печели много от факта, че е заела някои от най-печелившите ниши в световната икономика, като например фармацевтичната индустрия, металите, часовниците и селскостопанските продукти. Благодарение на тези индустрии социалната държава и образователната система са добре финансирани. Европейският съюз като цяло няма никое от тези предимства. Но в Швейцария има четири официални езика и силно противоречие между селото и града по множество политически въпроси, особено що се касае до имиграцията, интеграцията и културното разнообразие.

Швейцарската система предлага четири основни урока за европейския проект. Първо, малкото е хубаво. Швейцарското наблягане върху административна автономия за различните кантони би могло да послужи като модел за европейските региони. Начинът, по който Швейцария третира четирите си езика и съответстващите им етноси е пример за единството в разнообразието, което търси Европа. Второ, директните и чести обръщания към волята на широката общественост правят управлението по-леко. Европа се нуждае от драматично подобрение на отношенията между управлението и хората, ако би желала да избегне по-нататъшната загуба на обществено доверие. Трето, директните обръщания не само правят управлението по-леко, но и карат гражданите да се чувстват по-отговорни за работата на правителството и по-склонни да участват в нея. Четвърто, успехът в един взаимносвързан свят като нашия зависи от баланса между интеграция и автономия. Швейцария има успех, защото се е интегрирала в Европа, но е запазила автономията си. На нивото на цяла Европа това би означавало да се отстъпи от идеята за пълна интеграция и да се прояви по-голяма склонност към полумерки, какъвто е случая в Швейцария – ако не като окончателно решение, то със сигурност като възможен път във времена на криза и преход.

С други думи, Швейцария би могла да бъде модел за потенциалните Съединени европейски щати, които различни политически коментатори, като например политическите теоретици Юрген Хабермас и Умберто Еко, политиците Франсоа Оланд, Марио Монти и Ангела Меркел, считат за необходими за преодоляване на европейската криза. На над-национално ниво швейцарският модел би създал политически съюз без хомогенизация на културите, идентичностите и законите. ЕС би могъл да бъде управляван от съвет като швейцарския, без единичен лидер. Вместо управление отгоре – намиращо се на светлинни години разстояние от европейските граждани – правителствата биха могли да отправят колкото е възможно повече въпроси за процес на общо гласуване от страна на европейските граждани от всичките 27 страни-членки. Такова допитване би насърчило чувствата на общност, споделена съдба и обща идентичност. То би подпомогнало и оформянето на по-конкретна, споделена историческа памет. Ако швейцарската стабилност, мир и благоденствие са целта, то е време за Европа да вземе присърце модела на тази страна.

Източник

Роланд Бенедиктер е професор по мултидисциплинарен политически анализ в центъра Орфалеа, Калифорнийски университет в Санта Барбара.

Коментари (1)

- 21-07-2013|Гост

за тоз швейцарски символ е спорно дали наистина е живял или не-но признателният народ му направил паметник, на цокъла на който пише“Soweit die Berge stehen auf ihrem Grunde!“-докато планините са на мястото си /т. е. ще те помним завинаги/-това е швейцарската историческа памет, а българската си я знаем-ние имаме много герои……

Ърнест Хемингуей, безкомпромисният

Автор: Ърнест Хемингуей

Ърнест Хемингуей пише в спалнята на дома си в предградието на Хавана, Сан Франсиско де Паула. Всъщност той има и специален работен кабинет, в квадратната кула в югозападния ъгъл на дома, но предпочита да работи в спалнята си, като се качва в кулата само когато героите му го „подгонят“ там.

Спалнята е на първия етаж и е свързана с главната стая в дома. Вратата между двете помещения се държи полупритворена от тежък том, изреждащ и описващ световните самолетни двигатели. Спалнята е голяма, слънчева, прозорците гледат на изток-югоизток, пропускайки дневната светлина върху белите стени и пода, оцветен в жълто.

Помещението е разделено на две по-малки чрез няколко високи до гърдите библиотечни рафта, поставени под прав ъгъл към срещуположните стени. Голямо, ниско двойно легло изпълва едната секция, до него грамадни чехли и обувки, акуратно подредени. Двете нощни шкафчета отстрани до главата се огъват под масивни купища книги. В другата ниша стои масивно бюро със столове от двете му страни, върху него – подредена бъркотия от листове и бележки. Зад него, в далечната част на стаята, стои шкаф, украсен с леопардова кожа, простряна върху него. Останалите стени са покрити от боядисани в бяло библиотечни шкафове, от които книгите преливат върху пода, където са натрупани сред стари вестници, списания за борба с бикове и купища писма, навързани на пакети с гумени ластичета.

Именно върху един от тези претъпкани книжни шкафове – онзи срещу стената до източния прозорец, на около метър и половина от леглото му – Хемингуей е устроил „работния си плот“ – около половин квадратен метър свободно пространство, притиснато между книги от едната страна и купчина вестници, ръкописи и брошури – от другата. Върху шкафа е останало точно толкова място, колкото да се побере една пишеща машина, до нея дървена поставка за писане, пет или шест молива и парче медна руда, което служи за прес-папие, когато вятърът духа през източния прозорец.

Хемингуей пише само прав – работен навик, който е придобил още от самото начало на кариерата си. Той стои в чифт от огромните си чехли върху износената кожа на африканска антилопа, а пишещата машина и поставката за писане се намират пред него, долу-горе на височината на гърдите му.

Когато започва някой проект, Хемингуей винаги пише отначало с молив, върху поставката за писане, на тънка хартия за пишеща машина. Държи снопче чиста хартия отляво до пишещата машина, в пюпитър с широка метална щипка, на която пише „Тия Трябва да се Платят“. Слага хартията върху наклонената поставка, обляга се на нея, като крепи хартията с лявата ръка, и я изпълва с почерк, който в течение на годините е станал по-едър, по-момчешки, с оскъдна пунктуация, много големи начални букви и – много често – вместо точка, Х. Когато свърши страницата, той я защипва с изписаната страна надолу в друг пюпитър, поставен от дясната страна на машината.

Хемингуей се прехвърля на пишещата машина, отмествайки поставката за писане, само когато работата му върви бързо и добре, или когато писането е лесно, поне за него: например когато пише диалози.

Ежедневният му напредък се записва – „за да не се бъзикам със себе си“ – върху голяма табела, направена от едната страна на кашон и закрепена на стената отсреща, под носа на планинската газела, чиято препарирана глава украсява помещението. Цифрите по табелата показват, че дневното производство от думи варира между 450, 575, 462, 1250, обратно на 512, като по-големите цифри указват дните, в които той работи извънредно, за да не се чувства виновен когато прекара следващия ден в риболов някъде по Гълфстрийма.

Човек на навика, Хемингуей не ползва перфектно подходящото за целта бюро от другата ниша. Макар че то предоставя повече пространство за писане, върху него също са натрупани най-различни неща: снопче писма; платнено лъвче-играчка от вида, които се продават из бродуейските нощни клубове; малка торбичка от зебло, пълна със зъби на хищници; гилзи от патрони; обувалка за обувки; изрязани от дърво фигури на лъв, носорог, две зебри и брадавично прасе – тези последните подредени в правилна редичка върху бюрото – и, разбира се, книги: натрупани по бюрото, около масите, наблъскани безразборно по рафтовете – романи, исторически книги, сборници от поезия, драма, есеистика. Достатъчен е само един поглед, за да се схване разнообразието им. На рафта срещу коляното на Хемингуей се виждат Обикновеният читател от Вирджиния Улф, Къща в раздор на Бен Еймс Уилямс, Избрано от Partisan Review[1285], Републиката от Чарлз Биърд, Нахлуването на Наполеон в Русия от Тарле, Колко млад изглеждаш от Пеги Уд, Събраните поеми на Т. С. Елиът и две книги върху смъртта на генерал Къстър в битката при Литл Биг Хорн.

При всичкото първоначално впечатление за безпорядък обаче, при по-внимателно изследване стаята говори за собственик, който е по принцип подреден, но не може да понесе мисълта да изхвърли каквото и да било – особено ако то има за него някаква сантиментална стойност. Един от книжните шкафове е покрит със странна смесица от сувенири: жираф, направен от дървени топчета, малка желязна костенурка; модели на локомотивче, два джипа и венецианска гондола; мече-играчка с ключ за навиване на гърба; маймуна с чифт чинели; миниатюрна китара; накрая, малък тенекиен модел на американски двумоторен военен самолет (едното му колело липсва) – всичко това почиващо в безредие върху малка кръгла постилка. Очевидно е обаче, че тези предмети си имат своя стойност, също като трите биволски рога, които Хемингуей държи в спалнята си, и чиято стойност се основава не на размерите им, а защото придобиването им е било свързано с големи опасности в джунглата, но в края на краищата е завършило щастливо. „Разведрявам се, когато гледам към тях“, казва той.

Хемингуей може и да признава подобни суеверия, но предпочита да не говори за тях, живеейки с усещането, че по този начин стойността им намалява. Същото е и отношението му към писането. Много пъти по време на това интервю той подчертаваше, че изкуството на писането не трябва да бъде измъчвано от прекомерно подробно изследване – „защото, макар и наистина да има една част от писането, която е стабилна и не може да бъде увредена чрез говорене за нея, то другата част е крехка, и ако говориш за нея, структурата се разрушава и ти оставаш с нищо“.

В резултат на това, макар и да е великолепен разказвач и човек с чудесно чувство за хумор, притежаващ дълбоки познания по темите, които го интересуват, Хемингуей намира за трудно да говори за писането – не защото има само малко идеи по тази тема, а просто защото изпитва толкова силно чувство, че по тези теми не бива да се говори, че питането за тях го „паникьосва“ (за да използваме един от любимите му изрази) до степен, при която той почти не може да говори. Голяма част от отговорите в това интервю той предпочете да напише на поставката си за писане. Евентуално заядливият тон на отговорите също е част от това силно чувство, че писането е нещо лично, самотно занимание, което не се нуждае от свидетели, докато окончателната работа не е завършена.

Тази отдаденост на изкуството му може и да говори за личност, много различна от необуздания, безгрижен, скитащ по света Хемингуей от популярната представа. Реалността е, че Хемингуей, ако и очевидно да се наслаждава на живота, влага една и съща всеотдайност във всичко, което върши – една умонагласа, която е по същество сериозна, с реален ужас пред неточността, несериозността, измамата, половинчатостта.

И всеотдайността, която той влага в изкуството си, не е никъде по-очевидна, отколкото в жълтата спалня – където рано всяка сутрин Хемингуей застава в абсолютна концентрация пред поставката си за писане, помръдвайки само за да прехвърли тежестта от крак на крак, дишайки тежко когато работата му върви добре, възбуден като момче – или пък раздразнителен и нещастен, когато артистичната интуиция му убегне за момент; роб на една самоналожена дисциплина, която продължава докъм обяд, когато взима възлест бастун за разходка и напуска дома, за да отиде до плувния басейн, където прави ежедневното си половинкилометрово плуване.

* * *

Джордж Плимптън: Приятни ли са часовете на реалния писателски процес?

Хемингуей: Много.

Можете ли да разкажете нещо за този процес? Кога работите? Придържате ли се към стриктен график?

Когато работя над книга или разказ, пиша всяка сутрин толкова рано след зазоряване, колкото е възможно. По това време не те безпокои никой, хладно е, или дори студено, и се стопляш докато работиш. Четеш какво си написал и, тъй като винаги спираш когато знаеш какво ще се случи по-късно, продължаваш оттам нататък. Пишеш докато стигнеш до място, където все още имаш сок и знаеш какво ще се случи, спираш и се опитваш да преживееш до следващия ден, когато се захващаш отново. Започнал си в шест сутринта, да речем, и може би ще работиш докъм обяд или да си готов преди това. Когато спреш си толкова празен, и заедно с това никога напълно празен, а по-скоро отново пълнещ се, сякаш си правил любов с някого, когото обичаш. Нищо не може да те нарани, нищо няма значение до следващия ден, когато започваш отново. Именно чакането до следващия ден е истински трудното.

Можете ли да освободите мисълта си от проекта, над който работите, когато сте далеч от пишещата машина?

Разбира се. Но за това се иска дисциплина, и тази дисциплина е придобита. Така трябва.

Преработвате ли нещата когато четете до мястото, до което сте стигнали предния ден? Или това идва по-късно, когато цялото е свършено?

Винаги преработвам всеки ден до мястото, на което съм спрял. Когато всичко е свършено, естествено го минавам още веднъж. Имам още един шанс да коригирам и преправям, докато някой го пише на машина и го виждам в чисто копие. Последния шанс е при коректурите. Благодарен съм за тези различни шансове.

Колко много преработвате нещата?

Зависи. Преработвах Сбогом на оръжията, последната му страница, тридесет и девет пъти, преди да съм доволен.

Някакъв технически проблем ли имаше? Какво ви затрудняваше?

Да намеря правилните думи.

Препрочитането ли „дава сока“?

Препрочитането те поставя в точката, при която нещата трябва да продължат, доколкото можеш да го знаеш до тук. А сок винаги се намира някъде.

Но има ли и моменти, в които вдъхновението липсва напълно?

Естествено. Но ако спреш в момент, в който знаеш какво ще се случи по-късно, можеш да продължиш. А докато можеш да започваш отново, дотогава си наред. Сокът ще си дойде.

Торнтън Уайлдър разказва за умствените трикове, които помагат на писателя да върши ежедневната си работа. Той казва, че веднъж вие сте му разказвали, че острите по двадесет молива всеки ден.

Не знам дали изобщо някога съм имал двадесет молива по едно и също време. Изхабяването на два твърди молива дневно е добра порция работа.

Кои са някои от местата, където работата ви върви най-добре? Хотелът „Амбос Мундос„трябва да е бил едно от тях, ако може да се съди по броя книги, които сте написали там. Или може би обкръжението няма особено влияние върху работата ви?

Амбос Мундос в Хавана беше много добро място за работа. Това е чудесно място, или поне беше. Но съм работил добре навсякъде. Искам да кажа, успявал съм да работя толкова добре, колкото мога, при най-различни условия. Телефонът и посетителите са разрушители на работата.

Необходима ли е емоционална стабилност, за да се пише добре? Веднъж ми казахте, че можете да пишете добре само когато сте влюбен. Можете ли да разкажете малко повече за това?

Що за въпрос? Но все пак ви поздравявам за опита. Човек може да пише пo всяко време, по което хората ще го оставят на мира и няма да го прекъсват. Или по-скоро, ако е достатъчно безскрупулен в тази връзка. Но най-доброто писане със сигурност се получава когато си влюбен. Ако не ви дразни, бих предпочел да не се впускам в тази тема.

А какво ще кажете за финансовата сигурност? Може ли тя да бъде вредна за доброто писане?

Ако е дошла много рано и обичате живота също толкова, колкото и работата си, ще е нужен много характер, за да се преодолее изкушението. Но щом само веднъж писането се е превърнало в основния ви порок и най-голямо удоволствие, само смъртта може да го спре. Тогава вече финансовата сигурност е от голяма помощ, защото ви предпазва от тревоги. Тревогата разрушава способността за писане. Лошото здраве също е нещо лошо, доколкото то създава тревога, която атакува подсъзнанието и разрушава резервите.

Можете ли да си припомните някакъв точен момент, в който решихте да станете писател?

Не, винаги съм искал да бъда писател.

Филип Янг, в книгата си за вас, предполага, че травматичният шок от тежкото ви раняване от снаряд през 1918 е имал голямо влияние върху вас като писател. Спомням си, че в Мадрид накратко говорихте върху тезата му, като я намирахте неубедителна и продължихте, казвайки, че според вас способностите на писателя са не придобита, а наследена характеристика, в смисъла на Мендел.

Очевидно през онази година в Мадрид мисълта ми не е била особено дълбока. Единственото, което би могло да ми послужи като оправдание е, че говорих само накратко за книгата на господин Янг и неговата теория за травмата в литературата. Може би двете мозъчни сътресения и черепната фрактура от онази година са ме направили безотговорен в твърденията ми. Спомням си, че ви казах, че съзнанието може би е резултат от наследен расов опит. Звучи приемливо в някакъв добър весел разговор след мозъчно сътресение, но пък си мисля, че долу горе това е и мястото, където един такъв разговор трябва да се подреди. Така че, до следващата травма на освобождението, нека да го оставим дотук. Съгласен ли сте? Но все пак ви благодаря за това, че не споменавате имената на евентуалните роднини, за които може би съм говорил. Удоволствието на разговора е в изследването, но голяма част от това и всичко, което е безотговорно, не би трябвало да се записва. Щом само бъде записано, вече трябва да застанете зад него. Може би човек го е казал само за да провери дали наистина го вярва или не. А по въпроса, който ми зададохте – последиците от раните варират в голяма степен. Дребните рани, които не чупят кости, са от малко значение,. Понякога те придават самочувствие. Раните, които причиняват значителни костни и нервни увреждания не са добри за писателите, нито пък за когото и да било другиго.

Коя според вас е най-добрата тренировка за човека, който мечтае да стане писател?

Нека да кажем, че трябва да отиде и да се обеси, защото смята, че доброто писане е невъзможно трудно. А след това трябва да бъде насечен без милост и принуден от собственото си Аз да пише толкова добре, колкото може, през остатъка от живота си. Поне ще има историята за обесването, като за начало.

А какво да кажем за хората, които са започнали академични кариери? Смятате ли, че големият брой хора, които имат преподавателски позиции, са направили компромис с литературните си кариери?

Зависи от това какво наричате компромис. Дали използвате думата в смисъл като за жена, която е била компрометирана? Или става дума за компромиса на някой държавник. Или компромиса, който правите при бакалина или шивача, че ще им платите малко повече, но пък по-късно? Писателят, който умее и да пише, и да преподава, трябва да върши и двете неща. Множество компетентни писатели са доказвали, че това може да се направи. Аз не бих могъл да го върша, знам го, и се възхищавам на онези, които са могли. Склонен съм да мисля обаче, че академичният живот би могъл да сложи точка на един външен опит, което пък да ограничи възможността за натрупване на знание за света. Познанието обаче изисква повече отговорност от писателя и прави писането по-трудно. Опитът да се пише нещо с непроменлива стойност е пълновременна работа, ако и в реално писане да се прекарват само по няколко часа на ден. Писателят може да се сравни с кладенец. Има също толкова видове кладенци, колкото и писатели. Важното нещо е в кладенеца да има добра вода, и е по-добре да се вади редовно количество, отколкото да се пресуши кладенеца, а след това да се чака докато се напълни отново. Виждам, че се отдалечавам от въпроса, но пък той не беше много интересен.

Бихте ли препоръчали журналистическата работа за младия автор? Колко важна беше за вас подготовката, която получихте в „Kansas CityStar“?

В Star човек се виждаше принуден да пише в прости, декларативни изречения. Това е полезно за всекиго. Вестникарската работа не може да навреди на никой млад автор – и дори може да му помогне, ако успее я напусне навреме. Това е едно от най-прашните клишета и моля за извинение заради това. Но когато задавате стари, износени въпроси, то трябва да очаквате и стари, износени отговори.

Веднъж бяхте писали в „Transatlantic Review“, че единствената причина да се пише журналистика е човек да бъде платен добре. Казахте: „А когато разрушавате ценните неща, които имате, пишейки за тях, вие искате поне да получавате големи пари за това“. Възприемате ли писането като един вид саморазрушение?

Не си спомням да съм писал такова нещо. Но то звучи глупаво и достатъчно насилствено, за да съм го казал с единствената цел да избегна необходимостта да стисна зъби и направя някакво смислено изказване. Със сигурност не мисля за писането като за някакво саморазрушение, макар че журналистиката, след като е достигната една определена точка, действително може да се превърне в саморазрушение за сериозния творчески писател.

А мислите ли, че интелектуалния стимул от компанията на други автори е от някакво значение за писателя?

Разбира се.

В Париж, през двадесетте години, имахте ли усещането за „групова принадлежност“ с други писатели и артисти?

Не. Нямаше групово чувство. Изпитвахме респект едни към други. Уважавах мнозина художници, някои на моя възраст – Грис, Пикасо, Брак, Моне (който по онова време все още беше жив) – и неколцина писатели: Джойс, Езра, добрата стара Стайн…

Когато пишете, откривате ли влияние върху себе си от това, което четете в момента?

Не, откак Джойс пишеше Улис. Той не беше директно влияние. Но в онези дни, когато думите, които знаехме, ни убягваха и трябваше да се борим за всяка отделна дума, влиянието на неговата работа беше нещото, което промени всички и направи възможно за всички ни да се изтръгнем от ограниченията.

Успявали ли сте да научите нещо за писането от други писатели? Онзи ден ми разказвахте, че Джойс, например, не можел да търпи да говори за писането.

В компанията на хора от собствения занаят човек обикновено разговаря за книгите на други писатели. Колкото по-добри са писателите, толкова по-малко те говорят за онова, което са написали сами. Джойс беше много голям писател и обясняваше какво прави само на идиоти. Другите писатели, които той уважаваше – от тях се очакваше, че те ще разбират какво прави, като просто четат книгите му.

През последните години изглежда избягвате компанията на други писатели. Защо?

Това е по-сложно. Колкото по-далеч отивате в писането, толкова по-самотен ставате. Повечето от най-добрите и най-старите ви приятели са мъртви. Други се преместват да живеят другаде. Виждате ги само рядко, но си пишете и имате с тях същия контакт като в кафенето през старото време. Обменяте комични, понякога ободрително-цинични и безотговорни писма и това е почти толкова хубаво, колкото и разговорите. Но сте по-самотен, защото това е начина, по който трябва да работите, а времето за работа се съкращава постоянно и ако го пилеете, имате усещането, че сте извършили грях, за който няма прошка.

А какво ще кажете за влиянието на някои от тези хора – вашите съвременници – върху творчеството ви? Какъв беше приносът на Гъртруд Стайн, ако го е имало? Или на Езра Паунд? Или на Макс Пъркинс?

Съжалявам, но не съм добър в тези аутопсии. Има съдебни медици, литературни и не-литературни, способни да се занимават с подобни неща. Мис Стайн е писала надълго и нашироко, при това със значителна неточност, за влиянието си върху моето творчество. За нея изглежда беше необходимо да го направи, след като беше научила как се пише диалог от една книжка на име Слънце изгрява. Бях много привързан към нея и намирах великолепно, че се е научила да пише диалози. За мен не беше нещо ново да уча от всекиго, жив или мъртъв, и нямах представа, че това ще засегне Гъртруд така силно. Тя вече пишеше много добре в други отношения. Езра беше изключително интелигентен по темите, които познаваше истински. Не ви ли отегчава този вид разговор? Това клюкарстване от задния двор на литературата, съпровождано от пране не мръсно бельо отпреди тридесет и пет години ми е отвратително. Би било по-различно, ако някой беше се опитал да каже цялата истина. Това би имало някаква стойност. На това място е много по-просто и по-подходящо просто да благодаря на Гъртруд за всичко, което съм научил от нея за абстрактните връзки между думите, да кажа колко привързан бях към нея, да потвърдя лоялността си към Езра като велик поет и верен приятел, и да кажа, че толкова много обичах Макс Пъркинс, че никога не успях да приема факта, че той е мъртъв. Никога не ме е карал да променям и дума от онова, което съм писал, с изключение на някои думи, които по онова време не бяха възможни за публикуване. Оставяхме празни места и всеки, който знаеше тези думи, щеше да разбере кои са те. За мен той не беше редактор. Беше мъдър приятел и великолепен компаньон. Обичах начина, по който той носеше шапката си и странния начин, по който се движеха устните му.

Кои според вас са литературните ви предшественици – онези, от които сте научили най-много.

Марк Твен, Флобер, Стендал, Бах, Тургенев, Толстой, Достоевски, Чехов, Ендрю Марвъл, Джон Дан, Мопасан, добрия Киплинг, Торò, капитан Мариà, Шекспир, Моцарт, Кеведо, Данте, Виргилий, Тинторето, Йеронимус Бош, Брюгел, Патинир, Гоя, Джото, Сезан, Ван Гог, Гоген, Сан Хуан де ла Круз, Гонгора – ще ми отнеме цял ден да си припомня всекиго. А освен това ще прозвучи така, сякаш претендирам за ерудиция, която не притежавам, вместо да се опитвам да си припомня всички хора, които са оказвали влияние върху живота и работата ми. Това е стар, отегчителен въпрос. Слагам сред тях и писатели, или поне започнах, защото за писането уча от художниците също толкова много, колкото и от писателите. Питате ме как става това? Ще ми отнеме още един ден да обяснявам. Що се отнася до композиторите и изучаването на хармонията и контрапункта, това би трябвало да бъде очевидно.

Източник

Ърнест Хемингуей (21 юли 1899 – 2 юли 1961) е един от най-известните американски писатели – новелист, автор на кратки разкази, журналист, носител на Нобелова награда за литература (1954 г.) и награда Пулицър през 1953 г. за книгата „Старецът и морето“. Той е част от така нареченото „Изгубено поколение“ – група от американски бележити литератори, които живеят в Париж и други европейски страни в периода от края на Първата световна война до Голямата депресия.

Коментари (3)

- 11-04-2013|Златко

И така, практическото решение, което в момента се очертава в търсенето на работещ компромис между идеята за по-широка просветителска дейност и необходимостта някои от текстовете да се предлагат само за абонати, изглежда така: през първите няколко дни от съществуването си тук на сайта ВСЕКИ текст ще бъде пускан за свободен достъп. След този период онези от тях, върху които самият аз имам права, тоест преводите и някои от авторските ми текстове, ще бъдат „заключвани“. Ако имате някакви други, по-добри идеи, можем да ги обсъдим…

- 14-04-2013|Bai Hasan

Г-н Златко, големи разочарования ви чакат ако мислите, че някой ще плаща, за да чете онлайн неспециализирани текстове. Има достатъчно ресурси на руски, на английски – свят безбрежен, за да си мислите че ще четем платени сайтове. Смях и разочарования. Смехът за нас, останалото за вас – предвиждам :)

- 14-04-2013|Златко

През 89-та, младо момче, попаднах на един философски колоквиум в Дубровник, тогавашна Югославия. Хубаво място, идилия, море… Та по едно време нещо се позаприказвах на плажа с едно тамошно момиче, но като започнах така повечко да се напъвам, тя по едно време ме изгледа доста хладно и промърмори: „аман от туристи!“.

Днес, кажи-речи двадесет и пет години по-късно, вече започвам да я разбирам. Особено когато чета коментари като тоя тук…

Какво беше неолиберализмът?

Автор: Майкъл Клун

Как се случи всичко това?

В ранните седемдесет години западните правителства, академични среди и медии разбираха взаимоотношенията между държавата и пазара в съгласие с либералния консенсус, който се беше утвърдил след края на Втората световна война. По време на периода, който днес навсякъде се нарича „златната ера на капитализма“, правителствата, капиталът и трудещите се бяха постигнали едно нелесно разбиране, според което пазарите водят до социална разруха, ако бъдат оставени сами на себе си. На държавата се гледаше като на нещо необходимо, за да смекчава неравенството, да предоставя основните услуги и – чрез комбинация от монетарни и фискални средства – да изглажда капиталистическия цикъл от бумове и кризи. Но през ранните 80 години всичко това вече беше се променило: британското и американско правителства, поддържани от значителни групи сред медиите и интелигенцията, бяха обявили, че държавата е причината за социалното зло, че свободните пазари могат да вършат почти всичко по-добре от правителствата, и че икономическите кризи от миналото са били резултат от държавната намеса.

Това гледище често е наричано „неолиберализъм“ – понятие, използвано за пръв път между двете войни от различни континентални и британски икономисти за описание на икономическата доктрина, която предпочита приватизацията, дерегулацията и освободените от контрол пазари, пред публичните институции и правителството. Тези философи виждаха в себе си поддръжници на ценностите на класическия либерализъм в един свят, заплашван от неконтролируема държавна власт – заплаха, ярко въплъщавана от тоталитарните общества в нацистка Германия и сталинистка Русия. Писатели като Лудвиг фон Мизес и Карл Попър виждаха надежда в либерализма на Джон Стюарт Мил и Адам Смит. Те споделяха скептицизма на по-ранните философи относно способността на човешкия разум да чертае функционални и етични социални подредби и бяха привърженици по-скоро на процеси на „либерален“ или отворен обмен, с цел създаване на познание и разпределение на богатство.

Значението на представката „нео“ винаги е предизвиквало множество дебати. За мислителите от левицата, „нео“ беше сигнал за един либерализъм, лишен от множество черти, които правят класическия либерализъм приемлив и ефективен. В някои по-скорошни студии върху Адам Смит например, се подчертава степента, до която неолиберални мислители като Фридрих Хайек се съсредоточават върху ентусиазма на Смит по отношение на самоорганизиращите се пазари (в Богатството на народите), като същевременно пренебрегват неговата защита (в Теория на моралните чувства), на важността на непазарните ценности за поддържането на социалния ред. Действително, неолибералното прегръщане на перспективата за един социален свят, почти изцяло организиран от пазарни отношения, силно разграничава този вид мислене от класическата либерална традиция, която насърчава един вид капитализъм, вграден в институциите на гражданското общество, нормите на цивилизованото общуване и държавното регулиране на икономиката.

Има две популярни версии относно това как всъщност философията на свободните пазари и минималното правителство е започнала да определя икономическите политики на Великобритания и САЩ. Според десницата, включваща наследниците и последователите на Милтън Фридман, провалите както на държавния социализъм, така и на кейнсианската социална държава, са направили триумфа на неолибералните идеи неизбежен. За левицата, включваща фигури като марксиста-географ Дейвид Харви и журналистката и авторка Наоми Клайн, неолибералните политики са израз на интересите на капитала, който систематично е проникнал в правителствените среди, за да премахне следвоенните регулации.

В Господари на вселената: Хайек, Фридман и раждането на неолибералната политика, икономическият историк Дейниъл Стедман-Джоунс убедително показва, че и двата популярни варианта са погрешни. Това, че неолиберализмът е спечелил, не се дължи нито на неуспехите на социалната държава, нито пък на някакъв „стратегически план“, прокарван от агентите на капитала. Историята, която разказва Стедман-Джоунс, е значително по-нюансирана. Той показва, че възходът на неолиберализма е резултат от серия от повече или по-малко ad hoc[1286] ходове от страна на политици, активисти, медийни фигури и икономисти, в отговор на цяла серия от политически и икономически шокове, започнали през 1970-те години. Представата за някаква драматична конфронтация между неолибералите и привържениците на следвоенния центристко-ляв консенсус е до голяма степен порождение на една ретроспективна дясна пропаганда, която левицата изглежда е приела до голяма степен.

* * *

В основни линии разказът на Стедман-Джоунс изглежда така: появата на стагфлация[1287] през 1970-те, както и утвърждаваната неспособност на конвенционалната икономическа наука да обясни феномена или да се справи с него, е направила сравнително левите правителства от онова време в САЩ и Великобритания по-възприемчиви към определени технически пренагласявания на политиката, събирателно познати под названието „монетаризъм“, с цел борба срещу инфлацията. Монетаристите смятат, че контролът върху паричната маса би трябвало да бъде основното средство, използвано от правителствата за смекчаване на колебанията в икономиката – в противоположност на гледището (водещо началото си от Джон Мейнард Кейнс), че за укротяване на цикличността в бизнеса трябва да бъдат използвани както монетарни, така и фискални правителствени намеси. Интелектуалните наставници на тези монетаристки политики, Милтън Фридман и неговите последователи от фондацията Херитидж, Американския институт за предприемачество и икономическия факултет от университета в Чикаго, също са били склонни да вярват в силата на свободните пазари да организират обществото по-ефективно, отколкото на това е способна държавата. Но, макар че както демократичната администрация на Джими Картър в САЩ, така и лейбъристката на Джеймс Калахан във Великобритания, възприеха монетаристките политики и започнаха да ги прилагат, те отхвърляха философията на свободните пазари.

Прилагането на тези монетаристки политики действително укроти инфлацията, но заедно с това задълбочи рецесията, което пък допринесе за падането на демократическото (респ. лейбъристко) правителство в двете страни. Консервативните правителства на Маргарет Тачър и Роналд Рейгън, които ги наследиха, започнаха да твърдят, че неолибералното свободно-пазарно мислене е спасило Америка и Великобритания, и че тези идеи трябва да бъдат систематично прилагани, за да се реши широкия – и продължаващ да съществува – спектър от икономически и социални проблеми. Тази представа – а именно, че неолиберализмът се е справил там, където не е успяло кейнсианското мислене, тоест в борбата със стагфлацията, спечели широка популярност.

Противопоставяйки се на разпространеното мнение, Стедман-Джоунс разчленява възприетия и отляво, и отдясно мит за монолитния неолиберализъм на няколко концептуално и исторически отделни елементи и показва как те са били споени в единно цяло благодарение на „късмета“, който им е предоставил онзи конкретен исторически момент. Тези елементи са:

А) Мрежата от интелектуалци, обединявани от вярата в силата на свободните пазари, първоначално обединени в „Общността Мон Пелерин“ на Фридрих Хайек, а по-късно упражняващи широко влияние чрез различни консервативни и либертариански тинк-танкове и икономически факултети в Чикаго и Вирджиния.

Б) Развитието на монетаризма от Милтън Фридман и превръщането му в жизнеспособен политически конкурент на властващия дотогава кейнсиански подход.

В) Икономическите кризи от 1970-те, от колапса на споразумението от Бретън Удс[1288] до петролния шок, предизвикан от OPEC, достигнали кулминацията си в неконтролируемата инфлация и високата безработица от онова време.

Стедман-Джоунс цитира твърдението на Фридман, че „ролята на мислителите […] е преди всичко да поддържат всички възможности отворени, да имат налични алтернативи, така че когато грубата сила на събитията направи промяната невъзможна, винаги да има някаква достъпна алтернатива“. Когато най-тежката следвоенна криза дискредитира кейнсианската ортодоксалност, Фридман вече има готово и привлекателно техническо решение. От своя страна една презокеанска мрежа от интелектуалци и журналисти – фигури като Ед Фулър от фондацията Херитидж, Самуел Бритън от Файненшъл Таймс, Питър Джей от BBC – е готова да представи различието между тези политики не просто като техническо решение, но и като въпрос на епохален избор между социалната държава и свободния пазар.

Ето защо, според Стедман-Джоунс, неолибералният пробив се е появил в резултат не толкова на някакъв „стратегически план“, а по-скоро като следствие от цяла серия локални решения. Например: пред лицето на неподдаващата се на контрол инфлация, през 1979 администрацията на Картър назначава като шеф на федералния резерв Пол Фолкър. Тук може да се посочи и неохотното съгласие на привържениците на Хайек, традиционно вярващи в свободните пазари, да сключат мир със социалните консерватори.

Стедман-Джоунс проследява възхода на неолиберализма до решението на по-скоро центристки-левите правителства да възприемат монетаристки политики. Описанието, което той дава на това решение, е може би най-отличителната черта на неговия разказ. За да се разбере как този аргумент поставя предизвикателство пред утвърдените днес начини на мислене по отношение на неолиберализма, е необходимо да се върнем крачка назад, и да се огледаме малко по-внимателно.

Дискусиите върху неолиберализма, както отляво, така и отдясно, страдат от онова, което Пол Кругман и други икономисти наричат „зомби“-идеи. Това са икономически концепции, които са били дискредитирани много отдавна, но продължават да се влачат наоколо. От страна на десницата, една от централните зомби-идеи е, че намалената държавна регулация върху пазарите води до стабилен икономически растеж. Ако вярвате в това, то възходът на неолиберализма е фасулска работа. Неолиберализмът в такъв случай става просто философията, която работи. Но дали трябва да се вярва в това? Идеята, че освобождаването на пазарите води до добри и стабилни икономически резултати, не би трябвало никога да надживее времето на Голямата депресия[1289] и със сигурност би трябвало да бъде премахната в резултат на историческия опит от онези времена.

Междувременно, едно ново поколение от ляво настроени икономисти е открило, че техните прогресивни събратя страдат от своя собствена зомби-идея. Майк Бегс например наскоро заяви, че марксистката икономика, която мнозина хора сред левицата продължават да намират привлекателна, страда от фатален недъг. Маркс вярва в трудовата теория за стойността – тоест идеята, че стойността на една стока е равна на труда, който е вложен в нея. Цели поколения от икономисти-марксисти са се облягали на тази основа при изграждането на представата си за това как функционира световната икономика. Мислители като Дейвид Харви са използвали тази теория, за да създадат едно изтънчено обяснение на неолиберализма като естествения начин, по който капиталът реагира на променящите се условия. Ако приемете марксистката теория на Харви, то възходът на неолиберализма отново се превръща във фасулска работа. Но, както посочва Бегс, концепциите, намиращи се в основата на теории като онази на Харви, са били решително опровергани още преди повече от столетие и още никой не е успял да предостави някаква убедителна защита в тяхна полза.

Щом само веднъж осъзнаем, че фасулските обяснения за неолиберализма са на практика идеи-зомбита, то въпросът за неговия възход става истински интересен. Как е станало така, че правителствата от западния свят са прегърнали тази радикална философия на свободните пазари? Стедман-Джоунс отговаря така: те никога не са го правили. Онова, което те наистинаса приели, е монетаризма. Монетаризмът – идеята, че е възможно да се смекчат икономическите цикличности чрез контрол върху общата маса на парите – е изобретена от Милтън Фридман, който е неолиберал. И буквално всички – и отляво, и отдясно – свързват монетаризма с неолибералната обвързаност със свободните пазари. Но, както твърди Стедман-Джоунс, това са две напълно различни неща – и историята подкрепя твърденията му.

Монетаризмът е правителствена политика за направляване на икономиката. Свободните пазари са визия за една икономика, освободена от правителствен контрол. Разбирането на начина, по който един по същество технически и политически подход е започнал да бъде идентифициран с вярата в свободните пазари е нещо, което открива възможност за напълно нов поглед към фундаменталната икономическа и политическа трансформация на нашето време. А разбирането за това как тази идентификация е била отричана, ни позволява да разберем пък продължителността и устойчивостта на най-голямата от всички зомби-идеи: тенденцията да се обвинява правителството за всичко, което не функционира в икономиката.

Историята на монетаризма започва с начина, по който кейнсианската ортодоксалност е започнала да доминира икономическите политики на англоезичните демокрации. Базисната логика на тази ортодоксалност е добре позната. Голямата депресия демонстрира по внушителен начин тенденциите на капитализма към периодични колапси, но проблемът е не само в това, че цикличните кризи изглежда стават все по-тежки и че произтичащата от тях безработица заплашва социалната стабилност. Кейнс твърди, че дори и евентуалните възстановявания не могат със сигурност да доведат до продуктивна заетост на цялото население. Той вижда един вид базисна несъвместимост между обществените цели и резултатите, които се произвеждат от пазарите. Но правителствата могат да преодолеят тази несъвместимост. Чрез комбинация от навременна монетарна политика и държавни разходи ние можем да се противопоставим на цикличното намаляване на търсенето, и да възстановим пълната заетост. По-късно, когато икономиката е заплашена от прегряване, ние можем да повишим данъците и да затегнем паричната маса, за да се противопоставим на инфлацията.

Огромните правителствени разходи от времето на войната премахнаха американския проблем с безработицата и засилиха престижа на кейнсианския подход. Появи се един кейнсиански „технологически елит“, който започна да контролира нивата на фискални и монетарни политики, надявайки се да позволи на страната никога повече да не изпадне в толкова разрушителна депресия. Кейнсианската вяра в силата на правителството да решава социалните проблеми беше примесена с по-широки либерални цели – да се инвестира в националната инфраструктура, да се създаде широка система на здравеопазване, да се надвие бедността – които бяха преследвани от няколко последователни демократически и републикански администрации. И, макар фанатичните расисти и антикомунисти да се противопоставяха все по-яростно на тези социални програми, когато станеше въпрос за икономика, според известната фраза на Никсън, всеки беше кейнсианец.

Но икономическите технократи си имаха своя ахилесова пета. Стедман-Джоунс посочва, че макар Кейнс да се е съмнявал в това, че управлението на търсенето и предлагането може някога да се превърне в точна наука, неговите наследници постепенно са започнали да вярват, че напредъка в областта на статистиката им дава достъп до по-подробна, по-навременна икономическа информация, която те биха могли да използват, за да улучват всеки път точното място между ниската безработица и ниската инфлация. Развоят на събитията скоро щеше да опровергае самоувереността им.

Милтън Фридмън междувременно беше развивал един алтернативен начин за правителствен контрол над пазарите, с „много по-скромни цели“ и вдъхновяван от скептицизъм по отношение на способността на която и да е централизирана администрация да събира точна и своевременна информация за комплексната модерна икономика. Той отхвърляше убеждението на кейнсианските технократи, че може да се постигне едновременно и ниска инфлация, и пълна заетост, твърдейки, че използването на (по неизбежност груби) фискални инструменти за повишаване на заетостта винаги ще води до тенденция към повишена инфлация. Далеч по-добре е, смята той, да се ограничава централната икономическа политика до онова, която тя действително може да върши добре: контролиране на инфлацията чрез контрол върху паричната маса.

Появата на стагфлацията, както и очевидната неспособност на икономическата ортодоксалност да се справи с нея, дискредитираха кейнсианците и повишиха авторитета на монетаристите. Икономическата политика вече изглежда не работеше и в хода на 1970-те години натиска за прокарване на промени стана неудържим. Монетаристите се издигнаха до ключови политически позиции, но този възход не означаваше капитулация от страна на центристко-левите правителства пред неолибералната вяра в свободните пазари, както биха искали да вярват привържениците на десницата. Идеята, че приемането на монетаризма е означавало приемане и на свободните пазари, е резултат от едно ретроспективно „приравняване на монетаризма с един теоретически различен от него набор от аргументи относно предполагаемото превъзходство на пазарите над правителствената намеса в икономиката“.

На пръв поглед това твърдение изглежда странно, като се има пред вид както статуса на Фридман като най-важния представител на мисленето за свободата на пазарите, така и факта, че – в сравнение с кейнсианството – монетаризмът представлява един сравнително ограничен начин на правителствена икономическа намеса. Не е ли в такъв случай изборът на монетаризма просто форма на избор на по-голяма свобода на пазарите?

Но всъщност, както показва Стедман–Джоунс, монетаризмът не е същото като неолибералната свобода в пазарите. Монетаризмът не е програма от типа laissez-faire[1290] – нито пък е бил въведен по такъв начин за контролиране на пазарите през 1970-те години. Той е по-скоро програма за правителствен контрол над икономическата променливост. Имайки пред вид стагфлацията, изборът между монетаризма и кейнсианството изглежда не точно като някакъв идеологически избор, а по-скоро като избор между две различни техники за прилагане на държавна намеса.

Фактът, че хората от онова време са били в състояние да направят ясна разлика между монетаристката политика и неолибералната философия се илюстрира нагледно от острата реакция на Хайек срещу плана на Фридман. Хайек защищава премахването на законните платежни средства (legal tender) и спонтанното, направлявано от пазарите, създаване на частни валутни единици. От другата идеологическа страна на спектъра, демократическите и лейбъристки правителства, слабо заинтересувани от освобождаване на пазарите от правителствената опека, са могли да възприемат монетаристките политически решения, без заедно с това да смятат, че въвеждат банкрута на социалната държава. По-късното обяснение е стриктно post-factum[1291], твърди Стедман-Джоунс. И ако не са се случили точно онези събития, като например кризата със заложниците в Иран, то историята на либералната капитулация и провал никога не би могла да послужи като оправдание за наистина неолибералните политики от 1980-те и 1990-те години.

Източник

Майкъл Клун е американски писател и критик. Преподава в университета Case Western Reserve.

Коментари (12)

- 06-04-2013|Кой крив, кой прав

Нилс Бор беше отсякъл: „„Квантов свят няма!“ Въпреки принципът на неопределеността и въпреки че скоростта на светлината не е най-голямата (засега най-голяма е тази на Хигс-бозона), земята ще продъли да се върти невъзмутимо и когато спим. Да мислим ние простите, защо това е така. А че уличните протести в името на по-голяма социална справедливост няма да решат въпроса кой крив, кой прав е пределно ясно. Българското народо-население го е проумяло без помощта на Фридман, Кейнс и домашно произведените си юпита, затова индивидуализма му е неговата запазена марка. „Бедни ми, бедне, народе, кой те в таз … черна люлка люлее?“

- 07-04-2013|Martin Zaimov – Поглед отвътре

Опитът ми с въвеждането на монетарна парична политика у нас под формата на валутен борд напълно потвърждава описаната история с нашия случай. Правителството на Жан Виденов реално подготви въвеждането на валутен борд. Иван Костов по същото време бе много скептичен.

- 07-04-2013|квантов анализатор – marx

Адам Смит е налучкал теорията за трудовата стойност, Маркс само нищи идеите на Смит и Рикардо – полит икономията. Като Маркс доказва по безспорен нечин по научния метод – че свободния пазар ще пострада от капитализма – принадената стойност – която се отнема от пазара и се трупа извън потреблението, банки и злато, което води до кризи.

- 07-04-2013|квантов анализатор

Монетеризма има за цел да спре краят на капитализма. Като връща принадената стойност при потребителите, чрез инфлациЯ, чрез кредити – и когато банките закъсат за ликвидност – на банките се дават пари от кредитор – от последна инстанция, печатница, срещу не ликвидните деривати. Златото като стандарт – било пречка, то е едно и също като количество, и когато икономиката расте – нуждата от пари расте – а щом нещо е в дефицит – повишава му се цената – тоест златото, но понеже долара е бил фиксиран към златото, а повечето валути към долара, това е водило до приятна дефлация – поевтиняване на стоките но не става като голямата депресия – защото е само за външна търговия и лихвата е ниска, има попощи и работа. Държавата е хубаво нещо, защита и сигурност. И фирмите плащат цена за държава – според данъците. нямаш пари за данъци – отиваш в лоша държава?!

- 07-04-2013|квантов анализатор

след рузвелт – Златото като стандарт – било пречка, то е едно и също като количество, и когато икономиката расте – нуждата от пари расте – а щом нещо е в дефицит – повишава му се цената – тоест златото, но понеже долара е бил фиксиран към златото, а повечето валути към долара, това е водило до приятна дефлация – поевтиняване на стоките, но не става като голямата депресия – защото златото е само за външна търговия и лихвата е ниска, има попощ за безработни – и работа. Държавата е хубаво нещо, защита и сигурност. И фирмите плащат цена за държава – според данъците. нямаш пари за данъци – отиваш в лоша държава?!

- 07-04-2013|Boris Petrov

Хубава статия. Парадоксът е, че иманно Картър назначава Пол Вокър за председател на борда на Фед, а той практически сломи инфлацията в САЩ с високи лихви, посредством оскъдни пари… и подкрепи триумфа на Рейгън, който чак през 1983 отговори с ниски данъци…което му осигури преизбиране…Картър пък си замина не заради икономиката, а заради Иранската криза…статията показва колко парадокси има в политиката и икономиката …интелектуално мисля, че светът просто следва махалото от ляво-надясно и обратно…просто доразвива и доработва стари идеи и концепции…може би това е формулата за оцеляване на капитализма-сподобността му да се приспособява…и реинвнт-ва…

- 08-04-2013|квантов анализатор

Това което се нарича стагфлация – е първо причинено от това че Америка не може да даде злато на външните пазари на долари, така доларите заливат САЩ, а в другите страни има много долари – нали имат валутен борд към долара и резервите има са в долари – търговията е само с долари. Но златото в светът е само за 30-милиарда долара – тогавашни. А колко долара е имало отпечатани? Вероятно поне десет пъти повече от цената на всичкото злато. И, на свободният пазар златото се е тъгувало на по високи цени. (Спасителният план е бил монетаризма, а днес такъв план мисли – Сорос, план за спасение на капитализма.) След падането на златният стандарт – е нормално да има инфлация която да води и стагнация(чрез пропадане на спестяванията – с това и загуба на бизнес – работни места).. Макар..

Капитализъма и спестяванията – когато нарастват, е нормално да създадат дефлация – защото отклоняват средства от пазара, и така правят ниско потребление, а това прави парите да са дефицит – и да поскъпнат. Дефлацията води до фалит на бизнеса – с това и безработица, защото ако е взет кредит, той не може да се върне ако стоките поевтиняват и клиентите не се увеличават.

Но…

Ако заплатите се увеличат с X процента, няма как стоките да скочат с X процента – защото работниците не взимат 100% от придадената стойност нито е възможно да се достигне пределната производителност.

Въобще монетаризма лъже за стагфлация. Стагфлация? Просто борба за американски стоки чрез долари от чужбина. Цената на златото е обезценявало долара – така и валутите от Бретън Уудс. Цената на петрола се движи по златото, неписано правило, но графиките го доказват. Ето защо и петрола поскъпва, тогава. През 70те златото поскъпва 20 пъти спрямо долара.

- 08-04-2013|квантов анализатор

Адам Смит е нАлучкал идеята за трудовата стойност, иначе е трябвало да каже – че свободен пазар няма, а има пазар за злато. И да признае че това не е либерално! Кой произвежда злато?? ВСЕКИ??

Защото, по негово време – златото е било целта на този който продава, или пести. Те са разменяли стоки за злато, а то самото не е пазарно – парите са монопол. МОНОПОЛ! Пазарът расте по-бързо от количеството злато, и дефицитът му прави богатите по-богати – без да правят нищо. Но стоките – са поевтинявали, и само от борба за злато е имало файда.

МЕРКАНТИЛИЗМА“

Най-добрите пари са напълно стоковите пари, които са гарантирани с няколко стоки. Но този фиксинг на стоки към пари, ще накара тези стоки да имат постянна цена. Това също обезсмисля свободният пазар. Значи още не е възможно да съществува такъв пазар – какъвто иска Адам Смит. НО ТАКЪВ ПАЗАР – КОЙ ИСКА? Искат го левите! НАЛИ СА ОРИГИНАЛНИТЕ ЛИБЕРАЛИ. http://www. dokumentalni. com/? p=1321

- 15-04-2013|банчо цензурски

любопитно

- 20-04-2013|квантов анализатор

Физиократите се противопоставят на меркантилизма, като тяхното мото е „Laissez faire et laissez passer, le monde va de lui même!“.

„Физиократите стават известни и с твърденията си, че истинско богатство създава само селскостопанската дейност, но не и търговията и промишлеността,[26] макар че те не изразяват изцяло възгледите им, а са по-скоро аргумент в полемиката им срещу аристокрацията и църквата. По това време Франция е в тежко икономическо положение, предизвикано от войните и голямото потребление на стоки и услуги, за които се смята, че нямат икономическа стойност. Според физиократите, аристокрацията и църквата отклоняват ресурси от икономическото развитие, а селското стопанство е останало единственият сектор, допринасящ за богатството на страната.

Сравнявайки положението във Франция с това в Англия, Адам Смит стига до извода, че възгледите на физиократите са „с всички [техни] несъвършенства [може би] най-доброто приближение до истината, която тепърва трябва да бъде публикувана по темата за политическата икономия“.[27] Разграничението между продуктивен и непродуктивен труд (при „стерилната класа“ на физиократите) се превръща в основна тема за формиращата се през този период класическа икономическа теория.“(цитат – уики)“„– значи Смит не е имал предвид регулациите в демократична държава, а реалната икономика е земеделието. Това трябва да се знае от всеки.

Ако всички потребяват стоки от реалната икономика, значи парите им отиват в реалната икономика, на всички – тогава какъв е проблема!!? – АКО ИМА ДЕМОКРАЦИЯ – СВОБОДНИ ЦЕНИ

ПЕТРОЛЪТ И ЗЛАТОТО ОТ 1960г. до сега – се покачват над 30 пъти – 3000%, а храните 4-5 пъти, машините се покачват 30 пъти. И това не се дължи на дефицит на петрол. Цените на петрола са били десетки години по 3 долара или по малко, когато златото е било 35 долара. НО МОНОПОЛИСТИТЕ МОГАТ ДА СИ ПОЗВОЛЯТ ЦЕНИ В ЗЛАТО И СРЕБРО – ЗА 100 ГОДИНИ НАПРЕД.

- 22-04-2013|квантов анализатор

Адам Смит е говорил за пазарна икономика без капитализъм. Примерно той е визирал един човек произвежда сирене, друг произвежда обувки, трети хляб, четвърти е шивач, пети е дърводелец. Ако всеки от тях произвежда много – тогава всеки ще има много. Ако увеличат производството два пъти – за всеки ще има двойно от всичко.

Но ако се търгува с пари, и трябва да ги трупаш като капитал. Тогава ако произвеждаш много, стоката ти ще поевтинява. И ще взимаш по-малко пари, или колкото и да се трудиш и произвеждаш, ще печелиш същото. Ако други имат същият бизнес, и ти произвеждаш повече – тогава този който произвежда повече ще печели повече, но ще намалят парите на тези от същият бранш които не увеличават производството. Така едните ще станат монополисти. А това ще ги накара да диктуват цента и производството, с което ще извличат печалба от производителите на другите браншове. Ето защо парите не са присъствали в теорията на Адам Смит. И той е включил трудът като източник на стойност. Което също е тъпо защото и с труд може да се търгува, но не всеки има средства за производство. И този който има повече от труд, тоест има крава, на него няма да му се налага да се труди и ще наеме човек който разполага само с труд. А това каква разлика е с феодализма? Нали Смит е либерал? И това е тезата на Маркс – че либерализъм не е достатъчен за да има равенство и свобода, защото хората се различават по притежавания капитал, и това дава власт на едните над другите. Капитал е образованието, поетата култура и възпитание, връзки, наследство. Капитализма е власт на тези с по-добро наследство. Това не е демокрация. Това не е либерализъм. БКП бяха с най-добро наследство.

И мафията.. След френската революция са взели властта спекулантите и политиците – защото са създали капитал от тези си дейности.

Днес в световен мащаб, имат власт страните с по-голям капитал. Опита е капитал. Държава с по-голям опит, корпорация с по-голям опит.. Освен че капитал значи пари. Наследсвото е капитал. Така – че по капиталистически тези с повече капитал винаги ще са по напред – и то прогресивно по напред. И така.. До следващото ниво на Историята.

Капитализма е власт на тези с по-добро наследство. Това не е демокрация. Това не е либерализъм.

- 15-06-2013|ЯСНА

Няма такова нещо като прозападно и така нататък население.. Опомнете се. Това е глупост. Всичко което е човек, зависи от поетата култура и информация. Различните етноси също се различават по опита и поетата култура. Холивуд когато е правило чалга, през 1930те, американците са били на ниво култура като сега българите гледащи канал Планета. Ето защо държавата е необходима, да прави по-висша култура и знание, иначе ще има само чалга и регрес, и ентропия на обществото. Религията има функция да издигне цивилизацията. При хитлеризма е имало много чалга. Един грък каза че по частните телевизии в Гърция има само чалга, ниска култура, но каза думата ЧАЛГА. Ще се прочуе тази дума. Сега в светът стават революции и бунтове, защото народа има интернет за помощ – като медия – като яснота – проверка какво е демокрация, а олигархията стана свръх богата заради неолиберализма и последният кредитен цикъл в светът. Народа не мрази вече демокрацията, разбра какво е тя, разбра че това му е липсвало, а са го лъгали че олигархията и неолиберализма – дясното, че са демокрация. ДА, НАРОДИТЕ СИ ИСКАТ ДЕМОКРАЦИЯТА, ЗНАЯТ ВЕЧЕ КАКВО Е ТЯ!!

В служба на султана, в служба на революцията

Автор: Александър Везенков

Местните български първенци през 70-те години на XIX век

Създаването на днешната българска държава в бившите османски провинции е резултат от чужда военна намеса – Руско-турската война от 1877-1878 г. Все пак то е предхождано от едно национално движение, известно в днешната историография като „Българско възраждане“, което в общи линии съвпада с периода на реформите в Османската империя – от 20-те до 70-те години на ХІХ век – и до голяма степен е повлияно от тях. Оформя се също така и движение за политическа независимост, което се развива през 60-те и 70-те години на века, макар че и по-рано е имало различни заговори и бунтове. Изследванията върху движенията за политическа независимост на България обикновено се концентрират върху вътрешната им логика, обръщат внимание на чуждите влияния, както и на примера на по-раншните национални въстания и борби в региона – тези на сърби и гърци, но често пренебрегват османския контекст, в който това движение се развива. Що се отнася до българския случай това означава да се вземе под внимание контекста на късната танзиматска епоха.

Този подход може да ни помогне да разберем някои от парадоксите, които се срещат в съществуващите публикации, посветени на българското националноосвободително движение. Един от тях е, че много от участниците в революционните комитети заемат също така и различни постове в местната османска администрация. В случая става дума не толкова за чиновнически длъжности, а преди всичко за членство в различните административни съвети и смесени съдилища, които се създават в Османската империя в епохата на реформите. Днешните изследвания рядко се спират на този феномен, защото подобни информации не се вписват в образа на революционера, отхвърлил всякакъв компромис с османската власт и тръгнал на решителна битка срещу нея. Примерите обаче са многобройни и, както ще се опитам да покажа, не се дължат на случайни съвпадения. Ще дам няколко такива примера, преди да пристъпя към анализа на този проблем.

Поредица от съвпадения

Да започнем с един от най-известните случаи – процесът срещу Васил Левски и другите заловени след Арабаконашкия обир. Извънредната комисия, която разследва заловените, заседава в края на 1872 и началото на 1873 г. в София – средището на санджака, където е извършен грабежът. От протоколите на комисията се вижда, че в нея има четирима българи.[1292] Най-известният от тях е хаджи Иванчо Пенчович, богат българин от Русе, издиган на различни високи служби в Османската империя, по това време член на Държавния съвет (Şura-i Devlet). Днес се е наложила една крайно негативната оценка за „колаборационизма“ на хаджи Иванчо Пенчович и името му е нарицателно за сътрудничество с османската власт. С особено възмущение се коментира съпричастността му към изграждането на паметника на Левски в София след Освобождението.[1293] В някои по-стари публикации обаче Пенчович е определян по-скоро позитивно като деец на българската общност в Русе и на движението за църковна независимост.[1294] В спомените на д-р Христо Стамболски дори се разказва, че Левски се е срещал с Пенчович и отседнал в дома му на Хейбели Ада по време на посещението си в Цариград, като от него и други богати българи получил и значителна сума пари за революционната организация.[1295]

Вторият българин в комисията е хаджи Мано Стоянов, влиятелен български търговец от София, който в предните години, а и по това време е член на търговското съдилище (Mahkeme-i Ticaret),[1296] а по-късно е избиран за член на окръжния наказателен съд (Meclis-i Temyiz-i Hukuk ve Cinayet) ада.[1297] Той обаче е запомнен като дарител за различни патриотични начинания, като според някои сведения се е присъединил и към революционния комитет или най-малкото го е подпомагал с пари.[1298] За да бъде хаджи Мано възприеман преди всичко като български патриот допринася и фактът, че през ноември 1877 г. той е арестуван.[1299]

Третият представител на българската общност е Пешо Тодоров, познат като Желявеца, който по това време, а и в следващите години, е член на административния съвет на санджака (Meclis-i Idare-i Liva).[1300] В хода на следствието става ясно, че към революционния комитет се е присъединил неговият син Тодор Пешев, който специално е говорил по комитетски дела с помощника на Левски и организатор на Арабаконашкия обир Димитър Общи.[1301]

Четвъртият се е подписал само като Мито, като от други източници се разбира, че това е Мито Каймакчи.[1302] Това е същият Мито, когото откриваме в по-ранни и следващи години на няколко пъти като член на окръжния наказателен съд в София.[1303] И за него има сведения, че се е присъединил към революционния комитет.[1304]

Според някои източници, преди пристигането на Иванчо Пенчович в София, заедно с по-горе изброените трима член на комисията е бил друг влиятелен представител на българската общност в града – Димитър Трайкович; твърди се, че той участвал при първите разпити на Димитър Общи.[1305] През 60-те и 70-те години Трайкович е избиран за член на административния съвет на Софийския санджак,[1306] но също влиза и в създадения от Левски революционен комитет в София, като за разлика от мнозина други принадлежността му към комитета е безспорна.[1307] Тъй или иначе, той не е член на следствената комисия по време на разпитите на самия Левски.

Няколко месеца по-късно в Хасково е заловен Атанас Узунов, който след залавянето и обесването на Левски е натоварен с ръководството на революционните комитети в страната. Сред осъдените по този процес е и Коста (Коща, Кощи) чорбаджи (Коста Тодев, наричан още Симитчиев), който е един от членовете на революционния комитет в Хасково, но предходната година е бил член на административния съвет, а също и на общия съвет на вилаета (Meclis-i Umumi).[1308] Според спомените на Стоян Заимов, в началото на процеса Коста чорбаджи е включен сред участниците в разпитването на първите заловени,[1309] но след като се разкрива съпричастността му към комитетската дейност, той сам е препратен сред обвиняемите и в крайна сметка получава доживотна присъда в Диарбекир.

След въстанието от април 1876 г., при съденето на изловените бунтовници, срещаме същите парадокси. В „Записките“ Захари Стоянов разказва как в затвора в Ловеч докарват голяма група троянски първенци, един от които, Цочо Спасов, малко по-рано е бил член на комисия, която е разследвала самия Захари, докато бил в затвора в Троян. Според З. Стоянов в тази група имало хора, които по-рано са сътрудничили на Левски. Показателно е, че Захари Стоянов, иначе критичен към „чорбаджиите“, не казва да ги е подозирал и дори сам търсел контакт с тях, а най-вече с разпитвалия го малко по-рано Цочо Спасов.[1310]

Друг интересен пример е този на Цанко Дюстабанов – член на околийския съд (Мeclis-i Dе’avi) в Габрово; той е привлечен малко преди въстанието от Яким Цанков, касиер на земеделската каса в Габрово и председател на революционния комитет в града. Впоследствие Дюстабанов става водач на четата, която се сформира в Габровско по време на въстанието. В комисията, която го съди, заседава и Юрдан Теодоров – този последният малко по-рано e избран за член на Търновския окръжен съд с решаващата подкрепа на Дюстабанов.[1311] Самият Цанко е син на Христо Дюстабанов – габровски първенец, участник в подготовката за Търновското въстание от 1856 г., но и „чорбаджия на селото“.[1312]

Има и други такива примери, за някои от които ще стане дума в хода на изложението. За някои от тях могат да възникнат съмнения, че се приписва героизъм със задна дата. Поради оскъдицата от документи за състава на революционните комитети, твърденията в по-късни спомени за съпричастност към тях не винаги могат да бъдат доказани. Членуването в смесените съвети също се нуждае от допълнителни проверки на документацията, защото административните годишници (т. нар. салнамета) не винаги позволяват идентифицирането на членовете им, а и не изброяват всички членове на местната администрация. Все пак разполагаме с достатъчен брой безспорни случаи като отправна точка. Тези съвпадения са впечатляващи предвид малкия брой както на участниците в комитетите, така и на представителите в смесените съвети и съдилища. Нещо повече – поне на пръв поглед не бихме очаквали едни и същи хора да са включени и на двете места.

По-важното е, че тези парадокси далеч не ca изглеждали толкова необясними на съвременниците. Тук ще се опитаме да хвърлим светлина върху общите фактори за поява на подобни ситуации. Първо ще направим един преглед да дискусиите в историографията. След това ще се насочим към някои аспекти от развитието на българското революционно движение през 60-те и 70-те години на ХIХ век, за да разберем защо и как то се пресича със съдбата на българите на османска служба.

Историографията

Участието на чорбаджиите в националната революция е многократно обсъждано, натрупан е значителен материал, но въпреки това в специализираната литература и досега не е дадено задоволително обяснение на парадокси като тези, които бяха цитирани по-горе. Нека видим от една страна как са разглеждани конкретните такива случаи, а от друга – как се поставя въпросът по принцип в изследванията.

Когато става дума за конкретните случаи, някои автори споменават тези съвпадения, без да се впечатляват особено, но и без да ги обясняват. Така по повод следствието по Арабаконашкия обир Петър Динеков само отбелязва съвпадението с една нищо незначеща фраза: „Нищо чудно че някои от изследвачите може би са били членове на комитета.“[1313] Във връзка със същия случай Георги Плетньов смята, че членуването в такива съвети е било „добро прикритие за революционната им и патриотична дейност“ и обяснява съвпадението с това, че революционната мрежа не била разкрита.[1314] Това обаче все още не обяснява защо османската власт се е обърнала точно към участници и съчувственици на заговора, за да обследват вече заловените, при положение, че в Софийската каза, откъдето са хаджи Мано, Пешо Тодоров и Мито, по това време има над десет хиляди души мъже-християни глави на семейства, от които над 1000 в града София.[1315]

В други издания, в пояснителните бележки за членове на смесените съдилища, тези последните са представени едновременно като „участници в революционното движение“, без да се анализира противоречието. Така в обяснителните бележки към „Миналото“ на Ст. Заимов (изданието от 1983 г.) за Пешо Тодоров Желявеца се казва, че е бил „общественик и сподвижник на революционното движение; член на меджлиса в София, където защитава участниците в Ботевата чета. В дома му са ставали заседания на революционния комитет“; за Мано Стоянов е пояснено, че е „подпомагал революционната организация в града“.[1316] По подобен начин в изданието на спомените на Никола Обретенов (1988 г.) за един от членовете на извънредния съд през 1876 г. в Русе Георги Попов (Попито) е пояснено, че е бил „участник в рев[олюционното] движение; член на меджлиса (административния съвет) и на извънредния съд в Русе (1876)“.[1317] Не става ясно как са се съчетавали тези два типа дейност в биографията на едни и същи хора, толкова повече, че от перспективата, в която се разглеждат тези проблеми в българската историография, те са взаимноизключващи се.

По същия начин и в ред публикации в биографичните данни на „водачи на въстанието“ без допълнителни обяснения се посочва, че тези хора са били „кметове“, „помощник кметове“, и т. н.[1318] Лекотата, с която силно идеологизирани публикации дават подобни информации, до голяма степен се дължи на разбирането, че е съществувала силна местна автономия и общинските дела са били в ръцете на българите. От такава гледна точка кметове и заемащите други подобни длъжности не изглеждат представители на османската власт.

Общата рамка за обсъждане на тези проблеми са дискусиите около ролята на „чорбаджиите“ в националната революция. Терминът „чорбаджия“ е доста неясен, но и много използван, като в общия случаи така се означават местните първенци, богатите и изобщо „влиятелните хора“ („нофузлиите хора“[1319]). Опитите да се дефинира по-ясно тази категория включат в нея хората, заемащи длъжности в местната власт; много от изследванията изместват акцента и говорят за местно/общинско „самоуправление“. В тази категория влизат както кметовете (мухтари), така и членове на различните смесени административни съвети и съдилища (общо наричани меджлиси).[1320]

Въпросът за ролята на чорбаджиите в националните борби започва да се обсъжда още от съвременниците, като оценките отиват и в двете крайности. В ранните години на комунистическия режим властта налага разбирането, че под османска власт се е организирала и провела една чисто „народна“, дори „селска“ революция, в която чорбаджиите и изобщо по-богатите нямат участие и даже я предават. Тази теза е ревизирана от 60-те години насетне, като най-съществена стъпка в това направление е дискусията, която се провежда през 1976 г.; от нея се появяват ред публикации в списание „Исторически преглед“ на следващата 1977 г.[1321] Постепенно набира сила противната гледна точка. Първоначално няколко от авторите отбелязват, че не всички чорбаджии са били „предатели“ и „оръдия“ на османската власт. Няколко изследвания предлагат и количествен анализ. Едни от тях посочват голям брой българи на османска служба сред въстаниците,[1322] други, вече в целенасочен опит за реабилитация на чорбаджиите, се опитват да покажат, че една голяма част от тях са взели участие в революционните прояви.[1323] Може би най-цялостен опит за нов поглед към ролята на „чорбаджиите“ в националната революция прави Георги Плетньов.[1324] Изследването му представлява подробен преглед на участието им в проявите на националното възраждане, включително в революционните борби. В същата насока е и публикуваната малко по-късно книга на Милена Стефанова.[1325] Тези публикации се вписват в една по-обща линия на „реабилитиране“ на „отричани“ и „позабравени“ фигури от националното възраждане, която се налага в българската историография през последните десетилетия.

Твърдението, че „чорбаджиите“ всъщност са взели участие в революционното движение (комитетската мрежа на Левски, Априлското въстание) се обосновава с тезата за „общонародния характер“ на борбата за национално освобождение. Наистина, много автори, както съвременници (З. Стоянов), така и по-късни изследователи (комунистическата историография от сталинския период), сочат като изключение неучастието на много от първенците (за съвременниците това са „чорбаджиите“, „богатите“, „учените глави“, а за комунистическата историография – „буржоазията“ / „едрата буржоазия“) и подчертават предателствата на някои от тях, техните „колебания“, „съмнения“ и „непоследователност“. Обратно, по-късните „ревизионистични изследвания с право отбелязват, че масово неучастие, отделни предателства и доволно много „колебания“, „съмнения“ и „непоследователност“ има сред всички останали слоеве на населението. Ако само една малка част от първенците се включили в революционните комитети и в надиганията, то не по-голям е процентът на участие сред „обикновените хора“.[1326]

Тази постепенна „реабилитация“ обаче просто води до прехвърляне на отделни хора от една категория в друга. Историографията от последните десетилетия продължава да мисли в ясно разделя категории на „революционери“, „умерени“ и „предатели“ и спорните фигури са класирани или в една, или друга категория. В този случай хаджи Иванчо Пенчович е запомнен в крайна сметка само като оръдие на властта и предател, a хаджи Мано Стоянов и Димитър Трайкович само като „възрожденци“ и съчувственици на революционното движение; и на двамата са наречени улици в София. За Димитър Трайкович се казва, че появилите се у Левски подозрения към него не са били основателни[1327], а участието на хаджи Мано Стоянов в смесената комисия, доколкото ми е известно, никъде не се представя осъдително, макар документите от процеса, където името му се появява няколко десетки пъти, да са публикувани преди повече от половин век. Като патриоти и вероятни членове на революционния комитет в София се споменават Мито Каймакчията и Пешо Тодоров Желявеца.[1328] Не само в популярните представи, но и в много „академични“ публикации като българин, участвал в процеса срещу Левски, често се отбелязва само хаджи Иванчо Пенчович.[1329]

Същото разделяне в ясно отграничени категории се получава и при опитите за даване на обща картина на поведението на първенците. Противопоставяйки се на разглеждането на чорбаджиите като единна група, Д. Страшимиров говори за смяната на стария тип чорбаджии с едно ново поколение богати хора, които стават правителствени чиновници, но си остават патриоти и дава за пример революционните водители в Габрово.[1330] Други, обратно, заклеймяват чорбаджиите, когато говорят за 60-те и 70-те години, но отбелязват, че в по-далечното минало те са играели главно положителна роля. Без да бъде достатъчно ясен, Николай Генчев представя привлечените към освободителното дело като „буржоазия“, която от негова гледна точка играе водеща роля в националната революция, а сътрудничещите с властта – като „чорбаджии“.[1331] От аналитична гледна точка тези интерпретации не помагат да се разбере разглежданият тук проблем, тъй като отказват да видят как едни и същи хора се включват и в структурите на османската власт, и в революционните комитети.

Днешна обяснителна схема е основана на разбирането за несъвместимостта на участието в националната революцията и в османските политически структури. Тази представа е затвърдена под влияние на политическите борби през ХХ век. Комунистическата идеология, и съответно историография, внася едно строго разбиране за чиста политическа биография – отделният човек или е с чуждата власт, или с революционното движение; този черно-бял модел е усвоен и от критиците на комунистическото управление, както впрочем се вижда и от лустрационните закони. Като обяснителен модел този подход е сам по себе си проблематичен, а по отношение на разглежданите тук случаи и до голяма степен анахроничен – при изграждането на революционната мрежа през 70-те години на XIX век, участващите в местната османска власт не са автоматично отхвърляни като възможни членове на революционните комитети.

Известни са и други случаи на хора, които едновременно служат на Османската държава и на собствената си общност. Това минава за нормално за „църковните и просветните дейци“ и напълно се вписва в идейния климат на танзиматската епоха, когато заемането на постове в местната (османска) власт се представя за служене на „отечеството“. От друга страна, при мюсюлманите – каквито са мнозинството от албанците и особено от арабите, заемането на служби в османската администрация и в армията обикновено не се разглежда като компрометиращо верността им към оформящата се към края на ХIХ век национална кауза. Тук виждаме този феномен в неговата най-крайна форма – местни лидери на християнското население (в случая на българското), които са включени едновременно в местната администрация и в революционната дейност.

Като равносметка може да се каже, че всички цитирани публикации дават изобилен, макар не винаги напълно достоверен материал за „патриотичната“ и дори „революционна“ дейност на „чорбаджиите“. Тук обаче не ни интересува тяхната „реабилитация“ като социална категория или поотделно, а защо организирането на революционната мрежа и вдигането на въстание неизбежно минава през опити за въвличане на местните първенци. Затова трябва да се върнем към иначе добре познатата история на движението за политическа независимост.

Местните първенци в революционните комитети

Българското революционно движение се развива през 60-те години на ХIХ, като разчита на радикални националистически елементи сред емигрантите първо главно в Сърбия, а след това все повече в Румъния. Убедени и готови на саможертва млади български националисти, а покрай тях и хора с не съвсем ясни мотиви и убеждения, се организират в малочислени военни дружини, които да преминат в Османската империя, за да подбудят народа за борба, а и да привлекат вниманието на Великите сили и на европейската общественост.

Пред тези инициативи изникват ред трудности. Преди всичко недостигът на водачи с боен опит води през 60-те и 70-те години до опити за привличане на „войводи“ на „хайдушки дружини“. Макар да приемат да водят някои акции, в други случаи старите войводи отказват участват в борбите; в крайна сметка опитите да ги привлекат повечето пъти пропадат. Приемствеността между „хайдутството“ и борбите за национално освобождение, която представя днешната историография, е в пълен контраст с разочарованието на самите революционери от същите тия хайдушки войводи.[1332] Сред ръководителите и участниците има и ред криминално проявени лица – проблем, често споменаван в по-стари изследвания и усилено експлоатиран от противниците националноосвободителното движение, но с малки изключения отбягван от днешната българската историография.[1333]

Съществен проблем за самите организатори е сравнително малкият брой събрани бойци. Много от плановете за изпращане на чети остават не се осъществяват, като тук ще се ограничим до най-важните. На два пъти, съответно през 1862 и 1867 г. се подготвят бойни единици в Белград (известни съответно като Първа и Втора българска легия в Белград), които обаче не преминават в страната. През 1867 г. последователно преминават две малки чети, всяка от по няколко десетки души, водени от Панайот Хитов и Филип Тотю, които след няколко сражения се съединяват и изтеглят обратно. На следващата 1868 г. друга една група сред радикалната емиграция, Българското общество, замисля изпращането на няколко подобни чети, но поради сравнително малкия брой набрани доброволци, всички те се сливат в една и така тя достига общо 127 души.[1334] Под водачеството на Стефан Караджа и Хаджи Димитър тя преминава Дунава през юли 1868 г. и след няколко сражения е разбита. Изпращането на чети не само остава без успех в международен план, но техните инициатори са разочаровани преди всичко от липсата на подкрепа от страна на българското население вътре в империята. Към четите се присъединяват само единици, а в повечето случаи именно българи ги предават на властта.

В края на 60-те години една нова тактика e изработена и въведена на практика най-вече от Васил Левски (1837-1873). Тя цели да привлече хората, живеещи вътре в империята към подготовката за въстание. Левски участва в няколко от споменатите опити от 60-те години на ХIХ, и сам се убеждава, че дейността на радикални, но маргинализирани елементи не е достатъчна за успешна борба. Неговата тактика се състои в това, да организира българското население в революционни комитети, които подготвят отвътре всеобщо въстание. Същата организационна тактика е използвана и по-късно от българските революционери, в опита за въстание през септември 1875 г. (Заарското въстание) и въстанието от април 1876 г. (Априлското въстание). Без да бъде достатъчно силна сама по себе си, постигнатата от тях мобилизация е все пак впечатляваща на фона на неуспеха на организираните отвън чети. Това важи и за четите, преминали през Дунава непосредствено след въстанието от пролетта на 1876 г. За най-голямата от тях, четата предвождана от Христо Ботев се знае, че наближава, а според някои оценки дори надхвърля 200 души, но към нея се присъединяват само неколцина от местното българско население. Тези последни опити само потвърждават предимствата на комитетската тактика.

Комитетите са замислени като организатори на въстанието в съответното селище и в тях се набират малък брой членове, обикновено до 10 души. Това се прави и от съображения за по-сигурно запазване на тайната на организацията.[1335] По-важно било да се намерят такива хора, които имат достатъчно влияние, за да организират и поведат останалите, отколкото просто да се увеличава броят на съзаклятниците. Това насочва организаторите на революционните комитети не само към млади български националисти, за които било и най-вероятно да се присъединят към каузата, но и към местните първенци, които имали необходимите материални средства и лично влияние в селището. Поради самата логика на патриархалното общество, за да се присъедини населението на дадено селище или общност, трябвало да бъдат привлечени неговите предводители. Показателен в тази връзка е и примерът с въвлечените в подготовката на бунта манастири – по правило става дума за съдействие, оказвано от техните игумени.[1336] Само там, където се е присъединил игуменът, може да има по-многобройно участие на монаси и включване в борбата на целия манастир – както е в Дряновския или Батошевския манастир при въстанието от 1876 г.

Съвсем логично, организаторите на революционните комитети се насочват към привличане на местни първенци и това е в рязък контраст с негативния образ на „чорбаджиите“, който доминира в емигрантската преса. Някои от изброените изследвания изрично подчертават новото и по-прагматично отношение на Левски към „чорбаджиите“.[1337] Другите публикации също споменават привличането на местни първенци в революционните комитети, макар да не го развиват в дълбочина.[1338] Тактиката на Левски по привличане на такива първенци е още по-силно изразена в дейността на своенравния му помощник Димитър Общи – разкритията за състава на комитетите след залавянето му подсказват, че в тях той систематично е привличал „чорбаджии“.[1339]

Много от другите революционери нямат подобни стремежи, но организационната тактика на апостолите от 1876 г. неизбежно води към опити за привличане на местните първенци. За това свидетелства и Захари Стоянов, който иначе сам е изключително подозрителен към „чорбаджиите“ и „учените глави“: „Според гореказаните правила тайното общество трябваше да се състои: от свещеника и учителя (ако ги има) и от по-първа ръка хора, с доказана честност и влияние в местността, на число до десет души най-много. Всеки един от тия членове ще има за длъжност да убеждава и записва второстепенни или прости членове…“.[1340]

От голямо значение е да се вземе предвид бързината, с която се изгражда революционна мрежа и се подготвят въстанията. Първият автор, който систематично изследва подготовката и провеждането на въстанията, Димитър Страшимиров, разглежда процеса в рамките на десетина години, които първо нарича „епоха на комитите“, а впоследствие „комитетското десетилетие“.[1341] Следващите автори обаче се увличат в издирването на все по-дълга предистория на тези събития. В крайна сметка днешната българска историография представя делото на Левски и въстанието от април 1876 г. като логичен завършек, последен етап от една многовековна борба за свобода, която тръгва да се готви от дълбините на народа и постепенно набира сила.[1342] В действителност опитите за изграждане на революционна мрежа разполагат с малко време: Левски, заедно с двама-трима помощници, създава мрежата от революционни комитети за около три години; организаторите на въстанието от 1876 г. се опират на създаденото от Левски, но от преминаването си в страната до началото на бунта имат само няколко месеца на разположение.

За да се изгради толкова бързо мрежата от комитети и да се подготви въстание революционерите се опират на съществуващите социални структури. Видяхме, че организаторите на четите от 60-те години се обръщат към водачи на полу-разбойнически дружини, макар тези последните да нямат някаква изначална връзка с националната кауза. Постепенно някои от тях са интегрирани в националното движение и ги виждаме да участват в чисто национално-политически прояви.[1343] Организаторите на въстанията от 1875 и 1876 г. вътре в страната също търсят контакт с подобни „войводи“.[1344]

За вдигането на населението обаче те трябва да разчитат на съвсем други посредници – на влиятелните хора във всяко селище. Всъщност и в по-ранни въстания движеща сила са местни първенци, които оглавяват недоволството на населението.[1345] Вдигането на национална революция има принципно различна мотивация, вписва се в една друга рамка, но по места организаторите му достигат до същата практика – да вдигнат на бунт местните първенци.

Досегашните изследвания поставят на първо място въпроса за мотивите на „чорбаджиите“ да участват, и наблягат на патриотичното им чувство.[1346] Тук трябваше да се изведе на преден план другият въпрос: защо организаторите на революционните комитети привличат „чорбаджиите“? Многократно е отбелязвано, че революционерите се обръщат към тях поради необходимост от пари и това често пъти дори става със заплашителни писма.[1347] Все пак те не се ограничават до това да вземат парите на местните богаташи (впрочем османската власт също се възползва от парите на богатите хора и те по принуда стават дарители за различни благоустройства и обществени каузи), а ги въвличат и в самите комитети. Това е защото „чорбаджиите“, заедно със свещениците и донякъде учителите, имат едно нерегламентирано влияние върху останалите жители на селището, което не можело да се остави неизползвано.[1348]

Местните първенци като членовете на смесените съвети и съдилища

Нека погледнем и другата страна на проблема – участието на немюсюлманите, в това число на българите, в смесените административни съвети и съдилища. Много от съвременниците твърдят, че техни членове стават удобни за властта лица, които безкритично утвърждават всичко, което им се предложи – едно от обидните названия, с които ги наричат, е „еветчии“ (от тур. evvet – да). В една по-наукообразна форма, тези твърдения се повтарят и в много съвременни изследвания.

В действителност обаче местните първенци имат своето влияние, и то се дължи не на демократизма на танзиматските управници, а на ограничените им възможности да наложат пълен контрол по места. Създаване на централизирана администрация минава през елиминиране на най-непокорните местни първенци, но и интегриране на останалите в централизираната йерархия. Налагането на контрола на централната власт настъпва отгоре надолу, така че колкото по-ниско е нивото, толкова по-голяма е ролята, оставена на местните първенци. Така що се отнася до управлението на по-големите административните единици тези първенци влизат като членове на смесените административни съвети и съдилища и играят сравнително маргинална роля, но в селата и махалите те сами държат управлението като кметове (мухтари) и членове на съветите на старейшините (ихтияр меджлиси), а думата им се слуша дори когато не заемат формално някакъв пост.

Макар да има много неясноти по процеса на избирането им, с увереност може да се каже, че членовете на съветите и съдилищата не са просто „хора на властта“, а приемливи за властта представители на местния елит. [1349] Членовете на съветите са хора, които сами имат влияние, а не са „откъснати“ от населението „оръдия на чуждата власт“. От друга страна османска власт не подкрепя безусловно местните първенци и реформените мерки по това време са свързани с ограничаване на злоупотребите им, с поставянето на местните дела под контрола на един по-широк кръг от населението.[1350] Че властта се опитва да противодейства на своеволията на местните първенци признават и нейните противници. Захари Стоянов дори пише: „Турското правителство при всичката си деморализация, завинаги е държало страната на народа против тиранията на различни забити, аени, чорбаджии, па даже и подвластни князове.“[1351] Действията на османската власт срещу подобни местни фактори могат да бъдат тълкувани и като периодични превантивни удари срещу потенциалните водачи на подвластното население.[1352] Съвременници и изследователи са единодушни, че след всяко въстанието именно първенците попадат под подозрението, че са ръководители и организатори на бунта и стават жертва на преследване. Репресиите се стоварват и върху такива, които в действителност нямат връзка с въстанието или подготовката за него.[1353]

Същевременно не можем да пренебрегнем разбирането за чорбаджиите като оръдия на властта – за разлика от ред други интерпретации то не е по-късно изобретение. Настроенията на радикалните елементи през 60-те и 70-те години на ХIХ век срещу „чорбаджиите“ откриваме по страниците на тогавашната преса, в частни писма на учители, вестникари, емигранти и революционери. Местните първенци са интегрирани в административната йерархия на империята и действат като част от нея, макар и по-места да се радват на значителна свобода. Съвременниците с основание виждат в тях хора, тясно свързани с османската власт.

И така, османската власт също има своите резерви към местните първенци – точно това са хората, които посягат на монопола на властта; но те са и хората, чрез които могло да се управлява. Не бива да се изненадваме, че след войната от 1877-1878 г., при създаването на новата българска администрация, отново ще срещнем имената на същите хора. В много случаи руските окупационни власти на свой ред ще заложат на заварените първенци. Това предпочитание се дължи не само на консерватизма на руския автократичен режим, но и на разбирането, че това е единственият начин бързо да се уреди новата администрация и успешно да се управлява страната. В други случаи местните първенци сами успяват да се наложат и да се доберат до ръководни позиции.[1354] Така например в София, на властови позиции непосредствено след Руско-турската война откриваме повечето от споменатите около процеса от 1872-1873 г. По време на войната Марин Дринов изготвя списък с първенци от София и околностите (изглежда за нуждите на руските окупационни власти), в който са включени Пешо Тодоров и Хаджи Мано.[1355] От септември 1878 г. Димитър Трайкович, а също и синът на хаджи Мано Стоянов – Димитър, стават членове на губернския съд.[1356] От началото на 1879 г. хаджи Мано Стоянов става член на градския съвет.[1357] Синът на Пешо Тодоров Желявеца, споменатият Тодор Пешев, става председател на софийския съдебен съвет (1878), а след това председател на градския съвет (1879).[1358] За около месец през юни-юли 1879 г. самият Пешо Тодоров и хаджи Мано Стоянов са членове на ревизионния комитет на Българската народна банка.[1359]

От ключово значение е и ролята на духовенството. По отношение на тях също има дискусия като мненията варират от това, че те остават встрани от борбата за политическо освобождение до опити да се докаже, че масирано участват в нея.[1360] Важното е, че тук има същото припокриване на участието в структурите на османската власт и на революционната мрежа. В османския политически модел населението на империята се разглежда като съставено от религиозни общности, и техните духовни предстоятели в много случаи представляват общността. Това не само не изчезва в епохата на реформи, но в някои отношения е затвърдено и кодифицирано. Така мюфтиите и духовните предстоятели на немюсюлманските общности са членове по право на административните съвети на санджаците и казите, а имамите и поповете – на съвета на старейшините на селата.[1361] От друга страна самият избор на висшите духовни предстоятели се намира под държавен контрол.

Но революционерите също разчитат на духовенството – споменахме, че свещеникът е сред първите потенциални участници на местния революционен комитет. В много от случаите установяването на връзка между отделните селища също става с посредничеството на духовни лица. Членът на комисията по съденето на бунтовниците в Търново Юрдан Теодоров ни разказва един интересен пример, за това как съдействал да бъде помилван поп Георги от село Желтеш, Габровско. По това време амнистията вече е дадена за редовите участници, но не и за подбудителите и организаторите на въстанието. На пръв поглед попът бил обречен, защото се разбрало, че е водач на излезлите от селото четници. Все пак защитниците успели да изкарат поп Георги обикновена маша в ръцете на организатори от по-високо ниво, твърдейки „че той насила е бил принуден от бунтовниците да вдигне народа на въстание, защото е поп и думата му се слуша.“[1362] Като изключим въпроса за принудата, която в случая е измислица на защитата, схемата отговаря на истината – за вдигането на бунт в дадено село от голямо значение е посредничеството на свещеника. Именно в този социален контекст е родена поговорката „Вържи попа да е мирно селото“. И османската власт, и революционерите се опитват да използват религиозната мрежа – съответно за контрол или за мобилизиране на населението за своите цели.

Освен утвърдените местни първенци и духовните предстоятели, има и още една линия на пресичане – това са младите, образовани хора. Че те са сред активните участници в революционните борби е обстойно описано. Но същите се радват на интерес от страна на османската власт и за тях пътят към някои държавни служби е отворен. Може би най-ясно личи това в големия административен център Русе. Така съвременници разказват, че валията на Дунавския вилает е канил Ангел Кънчев за управител на образцовия чифлик край Русе (Нумуне чифлик).[1363] Малко по-късно, към 1874 г. се оказва, че почти всички членове на революционния комитет в града са на различни служби, главно по железниците.[1364] Докато първенци и духовници попадат в смесените съвети, то млади образовани хора заемат чиновнически служби, включително в самата османска администрация. Този процес е само в началото си, но и сред тези хора откриваме немалък брой участници в революционните комитети, а и в самото въстание.

Една специфична и само на пръв поглед маловажна категория, която заслужава внимание, са съдържателите на ханове. През епохата на Танзимата централната власт се опитва да наложи строг контрол върху движението на хората и за прилагането му е необходимо сътрудничеството на ханджиите. Захари Стоянов пише: „Според тогавашните полицейски правила, един съдържател на хан можеше да се каже, че е полицейски агентин. От него зависеше много; той имаше възможност да хване всички празноскитащи се личности, особено зимно време. Всяка заран отиваше на конака да подписва тескеретата на пътниците под своя гаранция.“[1365] Точно при тези условия съучастието на ханджиите се оказва от решаващо значение и за организаторите на революционните комитети, които са в непрекъснато движение, но рядко имат редовни документи. Сам Захари Стоянов изброява ред ханджии, като водещи фигури в местните революционни комитети: Найден Дринов (Панагюрище), Никола Райнов (Стара Загора), Гено Атанасов и Койчо Георгиев (Търново-Сеймен, дн. Симеоновград). Ханджията Гешенов е сред водещите революционери в Панагюрище, а З. Стоянов отсяда именно при него.[1366] Също и около Арабаконашкия обир наяве излизат голям брой ханджии и на първо място трябва да отбележим Христо Цонев (Латинеца), в чиито хан е заловен Левски – Христо е сред членовете на революционния комитет в Ловеч от основаването му. Сред другите заловени ханджии са Марин поп Луканов от Ловеч, Цветко Вълчев от Правец, Дочо Мръвков от Плевен, Станчо хаджи Иванов от Тетевен, Герго Стойков от Голям Извор, чорбаджи Тоне Иванов от Желява, Гавриил Генчев (Брънчев) от Орхание.[1367] Повечето от тях са състоятелни хора и са сред най-влиятелните местни първенци. Съдържатели на ханове са също така Мано Стоянов и Димитър Трайкович, като Левски е отсядал и в двата хана. Не на последно място трябва да се отбележи, че привлечените към революционните комитети кметове снабдяват тези, които трябва да пътуват с необходимите разрешителни (тезкерета, mürur tezkeresi).[1368]

Локалното измерение на проблема

Освен участието на различни обществени групи и пропорциите помежду им, както се прави при цитираните изследвания, трябва да се вземе под внимание локалното измерение на проблема. Защото става дума за комитети, които се създават и за въстания, които избухват, а по-често не избухват, в точно определени селища. Показателно е, че до началото на ХХ век самото название „Априлско въстание“ се среща сравнително рядко и в историческата литература то се налага най-вече след едноименния труд на Димитър Страшимиров, публикуван през 1907 г. B предните десетилетия това въстание е известно най-вече по името на региона или дори отделните селища, в който избухва: най-често се споменава „средногорското“ или „панагюрското“ въстание, а покрай това се говори за „тракийското въстание / въстанието в Тракия“ „копривщенското“, „клисурското“, „брациговското“, „перущенското“, „новоселското“, дори за „сливенското“ и „търновското“, а и други някои въстания. Така, макар влиятелни мемоаристи като Захари Стоянов и Стоян Заимов да пишат за „Априлското въстание“, през 1901 г. е отбелязана „25годишнината от средногорското въстание“. Самият Димитър Страшимиров, макар да написва първата цялостна история на въстанието, отбелязва, че то не е единно, а сякаш това са „отделни избухвания, избухвания дори не в едно и също време“. „Априлско въстание“ обаче не е само сборно наименование на всички тях. С налагането на това ново наименование изцяло се обръща логиката на мислене и локалното измерение на въстанието изчезва. Днешните публикации за „Априлското въстание“ в отделните селища просто проектират националната версия върху всяко от тях.

Но независимо от това, че е замислено като общо българско въстание, независимо че получава широк международен отзвук, в който въпросът за жертвите и извършителите се генерализира (българи, християни / турци, Османска империя), самото въстание протича в точно определени селища, навсякъде следвайки своя логика. Където чорбаджии и „учени глави“ са се противопоставят, няма въстание: така става през есента на 1875 г. в Стара Загора.[1369] В такива случаи бунтовниците или се отказват от замисленото въстание, поради неговата очевидна обреченост, или излизат като малка чета извън селището.

Въстание има там, където към движението са се присъединили и местните първенци, в това число и тези, които са на служба на империята – такъв е случаят с Панагюрище, средището на Четвърти революционен окръг. З. Стоянов пише открито за това съвпадение: „Горепоменатите двама векили в селото, Щърбанов и Гешенов, които представляваха султанската власт във войнишкото Панагюрище, както казах, не само че бяха съучастници в приготовлението на въстанието, но бяха едни от първите деятели на комитета, членове на комисията.“[1370] Подобно е положението и в масово въстаналите села около Панагюрище – така например в село Петрич член на ревoлюционния комитет е и тогавашният кмет на селото Мито Стоянов.[1371] Дори в Копривщица, където въстанието избухва противно на желанието на мнозинството от местните първенци, „трима от азите – конашки съветници – бяха членове на комитета: Брайко Енев, Илия Мангърът и Н. Вълев.“[1372]

Подобно е положението и в селата в Търновско, които се присъединяват към въстанието: неколцина чорбаджии в Горна Оряховица са членове на революционния комитет в града, на страната на въстаниците застават кметовете на Батошево и Ново село.[1373] Точно наопаки, в повечето останали случаи, когато местните първенци се обявяват против въстанието, то замира още в зародиш.

Развитията в Батак ни показва много ясно как движещи сили са пак местните първенци, които при това са сродени помежду си, макар да не са единодушни по въпроса за самото въстание. Ръководителят на въстаниците Петър хаджи Горев Кавлаков, впоследствие преименувал се на Петър Горанов, е син на един от предишните кметове на града. Самият Петър Горанов е влиятелен човек, и в един момент е избран за член на съда в Пазарджик, но отказва да заеме тази длъжност.[1374] Освен това той е зет на Ангел Кавлака, кмет на селото по това време и най-видна фигура сред „благоразумните“. Изненадващо на пръв поглед, този последният също е сред поканените за организирането на революционния комитет. Като водачи на отделните въстанически подразделения са определени синовете на Трендафил Керелов – в миналото също кмет на селото, един от тези, които ще водят преговорите за капитулацията на Батак. Получава се един нестабилен баланс между застъпниците на двете позиции, като първоначално изглежда натежава гласът на привържениците на бунта. В момента, в който мнението на „благоразумните“ окончателно надделява, водачът на въстанието напуска селото заедно със свои близки и последователи; така се стиха до парадокса, че именно организаторите на бунта в това село се спасяват от последвалото масово клане.

В известен смисъл съгласието или отказът на първенците е решаващ. За достатъчно влиятелен революционен комитет можем да говорим само там, където са се включили и местните първенци; въстание в дадено селище има само тогава, когато и първенците участват в него; най-сетне селището се бори само дотогава, докато първенците не решат да се сложи оръжие.

Привличането на местни първенци личи и по възрастта на участниците в местните революционни комитети. На сравнително младата възраст на апостолите от 1876 г. контрастира по-високата средна възраст на членовете на местните комитети (а и на участниците в самото въстание), като вторите са с около десет години по-възрастни.[1375] Основна задача за младежите, тръгнали да правят революция, се оказва да привлекат улегналите местни първенци.

От решаващо значение е националният проект на организаторите на въстанието да бъде сведен до равнището на отделните селища. Тук те навлизат в мрежа от лични връзки и лоялности, в която сами са безсилни да се налагат. Във връзка с една случка, при която дълго трябвало да чака завръщането на игумена на Калугеровския манастир „Св. Никола“ отец Кирил, Захари Стоянов разказва: „…без препоръка на местни хора, никъде не можех да мръдна. Това е поразителен факт, че без участието на населението апостолите не чинеха нищо.“[1376] Тази препоръка трябва да идва от влиятелни хора, и това са най-често свещеници, а също търговци и учители.

Показателно е разминаването между обобщенията за „националната революция“ и разказите са станалото на отделните селища. Така например З. Стоянов твърди „От чорбаджиите, по-първите търговци, дипломираните учени комитетът се вардеше като от турците, защото на тия хора гечинмекът беше добър, следователно малко ги тях интересуваше съдбата на България“. Веднага след това в бележка под линия той добавя, че Левски е „ходил при някои богати, най-много в Пловдив“, но това не дало резултат.[1377] И на други места в книгата си З. Стоянов, говорейки за чорбаджиите изобщо, обобщава, че те са били сред противниците на революционното движение, че са се интересували само от собствените си интереси и затова са държали страната на властта. Но самият той разказва за множеството местни първенци сред ръководителите на бунта в различни селища. Виждаме едно разминаване, което добре улавя Стоян Заимов в коментарите си върху „Записките“: „З. Стоянов е неподражаем в епизода, но е слаб в обобщението“.[1378]

Затова отново трябва да подчертаем, че въпросът не би могъл да бъде изяснен с дълги списъци на чорбаджии, свещеници, учители, ханджии, бедни или заможни хора. Необходимо да се разгледа пълният състав на отделни комитети, всички участници в конкретни събития.[1379] Това ще ни покаже как изграждането на модерната национална или имперска мрежа, всъщност зависи от сглобяването на съществуващите по места социални структури. В крайна сметка всяко селище се оказва представлявано от своите първенци – както пред султанската администрация, така и пред революционната организация.

Отделен въпрос е доколко тези съвпадения са плод на съзнателно търсене. В някои случаи революционерите нарочно се обръщат към хора, заемащи длъжности в османската администрация. Така при разпита на Димитър Общи се разбира, че когато към комитета е привлечен Тодор Пешев, той настоявал да се крие това от баща му (Пешо Тодоров Желявеца), защото последният е член на „съвета“. На тази му предпазливост Димитър Общи отговоря: „Недей се плаши, защото ние си имаме наши хора във всички правителствени съвети“.[1380] Като пример за умишлено привличане на първенци, заемащи официални длъжности, внимание заслужава село Голям Извор. В него има силен революционен комитет и то става център на революционен окръг, в който се включват три околни градчета (Орхание, Етрополе, Тетевен) и една дузина села.[1381] Както разбираме от протоколите на следствието по Арабаконашкия обир, тук членовете на комитета първо се опитват да отровят кмета (мухтаря) на селото Димитър (Крачунов), а след като не успяват, насила го привличат в организацията.[1382] Съвпаденията в Панагюрище също са плод на тактиката на организатори на въстанието. Дотогавашните представители на българската общност Петко Брадестилов и Велко Илчов сами подават оставка, за да дадат възможност на хора, свързани с бунтовниците, да заемат тези длъжности. Избраните на тези постове Щърбанов и Гешенов са допълнително приети за членове на революционния комитет, който така извънредно се увеличава от десет на дванадесет члена. Двамата нови „векили“ назначават за охрана към местната власт („пандури“) членове на тайната полиция на революционната организация.[1383]

В повечето случаи обаче, привличането в комитетите на лица, включени и в местните структури на османската власт, не се прави съзнателно. Напротив, в указанията за набиране на комитетски дейци се казва, че не бива да се разкрива целта по-отрано на тези, които „имат тесни съприкосновения с турците“.[1384] Но както вече показахме, търсейки първенците и влиятелните фигури във всяко селище, „апостолите“ на националната революция попадат точно на тях.

***

Въпреки всички досегашни ревизионистични разработки, българската национална историография разглежда създаването на революционното движение и модернизацията на Османската империя като два отделни процеса. На пръв поглед нищо общо не би следвало да има между „българите на турска служба“ и „комитетските дейци“ – тези хора служат на коренно противоположни каузи. Че става дума за две различни каузи не би могло да има съмнение, но на тях често пъти служат едни и същи хора. И това е така, защото всеки опит за свързване в по-голяма мрежа трябвало да използва съществуващите социални структури. Османската власт открай време се опира на влиятелните местни хора. Дори когато започва да създава модерна централизирана администрация, тя се опитва да ги инкорпорира в управленската система. Поради ограниченото време с която разполагат, организаторите на националната революция са в още по-голяма нужда от такава тактика. За тях няма друга възможност освен да привлекат в революционната организация местните първенци и влиятелни хора, за да ги вдигнат на бунт. Насочвайки се към местните лидери, Левски, а по-късно и последователите му, се обръщат към същите хора, които османската власт включва, или допуска да бъдат включени, в смесените административни съвети и съдилища. И тук не става дума само за хора от еднаква „социална среда“, а буквално за същите лица, които едновременно заседават в местните съвети и подготвят въстание.

Публикувано в: Историческо бъдеще, 2008-2009, 1-2, с. 63-84 = „In the service of the Sultan, in the service of the revolution: Local Bulgarian notables in the 1870s.“ In: Conflicting Loyalties in the Balkans: The Great Powers, the Ottoman Empire and Nation-Building. H. Grandits, N. Clayer, R. Pichler, eds. London: I. B. Tauris, 2011, p. 135-154.

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Демир баба текке – традициите на свещеното място

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Демир баба текке е един от първите официално обявени в „Държавен вестник“ (бр. 66 от 1927 г.) национални паметници на културата поради забележителната си архитектура, природна среда и запазеност. От 8 декември 1988 г. той е част от историко-археологическия резерват „Сборяново“ През 1985 г. НИПК започва строителна консервация и реставрация на сградата, която продължава до 1995 г. От 1992 г. тюрбето се охранява денонощно от служители на Историческия музей в Исперих, които осигуряват свободен достъп до него през светлата част от денонощието, въвеждат ред при посещенията и го опазват от иманяри.

Демир баба е най-почитаният светец сред алианското (къзълбашко) население на Североизточна България. Неговата гробница – тюрбе, е едно от най-посещаваните места не само от алианите, но и от ортодоксалните мюсюлмани (сунити), а след Освобождението – и от християните от околните села.

Факторите, способствали за това уникално явление, са многобройни и от различен характер. За разбирането им е необходимо малко обяснение към историята на неортодоксалните течения на исляма. Съвременните къзълбаши обясняват произхода на името си от прозвището на последния праведен халиф Али. След понесено поражение от пророка Мохамед, Али се отдалечил от полесражението с рана в главата (според друга версия просто бил с червена шапка), а противниците му крещели след него: „Дръжте Червеноглавия (Къзълбаш)“. Всъщност къзълбашите били тюркски номадски племена в Североизточен Иран, основно население на Сефевидската държава, където шиитският ислям бил официална религия. Постоянните конфликти на Османската империя с шиитски Иран стават причина за жестокото преследване на пограничните с Иран и на анадолските алевии, а по време на султан Селим I Явуз, и на заточението на алиани в Североизточна България. Още в Иран сред алевиите трайно проникват идеите на суфизма, които са залегнали и в основата на философската и морално-етичната система на два мистични ордена – на сефевидите и на бекташиите. Задължителен принцип за посветените и в двата ордена са идеалите за социална справедливост, равенства на хората пред Бога, борба със злото и утвърждаване на братстквото и добротата между хората. Поради жестоките преследвания на сефевидите в Османската империя, те се влели в ордена на бекташиите, основан от Хаджъ Бекташ Вели, към които тогавашната власт се отнасяла по-търпимо заради съюза им с еничарите. Бекташизмът се е изградил върху основата на синкретични мюсюлмански течения и представите на анадолските тюрки и християни и макар че официално се е считал за сунитски, изповядвал шиизма под суфийска форма. Много алевии (къзълбаши) се вливат в него, като полагат клетва за служене на Хаджъ Бекташ Вели. Бекташийският орден се развива от практиката на поклонение на един светец, която получава широко разпространение и в Североизточна България. Сред най-възрастните алиани и досега се срещат преписи от предания за подвизите на Хаджъ Бекташ Вели, Саръ Салтък, на Демир баба и др.

С името на Демир баба е свързана част от местния фолклор на селата, населени с алиани: Бисерци, Севар, Острово, Свещари, Мъдрево, Брадвари, Преславци и др. Съвременната обработка на алианския фолклор е направена от Борис Илиев в книгите му „Железният баща“ и „При извора Петте пръста“. През 1952 г. на изследователите става известно и ръкописно житие на Демир баба, написано на османотурски с много арабски и персийски изрази, датирано от 1716-1717 г. Самото житие е обстойно изследвано от Невена Граматикова, която е автор на фундаменталния труд „Неортодоксалният ислям в българските земи“, издаден през 2011 г. В житието (вилаетнаме) се говори, че Демир баба е роден по времето на султан Сюлейман I Законодателя, а предполагемото време на построяване на тюрбето е 1612-1617 г.

Самото тюрбе е седмоъгълна постройка с купол и четириъгълно предверие с вход на изток. Най-забележителното в него е мястото на построяването му – в извивка на каньона на р. Крапинец, до мощен карстов извор. Провежданите през 1983-1991 г. разкопки в двора на теккето и в близката околност разкриха любопитни факти. Тюрбето е било построено на мястото на древно тракийско светилище (VI в. пр. Хр. – II в. сл. Хр.). Част от огромните скални блокове от жертвениците на светилището са вградени в дебелите 1,2 – 1,5 м стени на тюрбето. Върху единия от тях са запазени стъпалата, по които тракийските жреци са се изкачвали, за да отправят своите молитви към боговете. Върху скала при входа на двора личат улеите, по които са се стичали жертвена кръв и вино, а в подножието и са открити фрагменти от питоса (голям глинен съд), където се е събирала жертвената течност. Дълбоко под плочите на двора се е запазила стената от светилището и четири жертвени площадки. През елинистичната епоха (IV – III в. пр. Хр.) светилището е било свързано с близко разположения тракийски градски център – резиденция на тракийски владетели от племето на гетите. В района са намерени релефи и статуетка на Херос – Тракийския конник.

По времето на траките в светилището са били почитани хтоническите божества на земята, на водата и на подземното царство. По време на Първата и Втората българска държава на това място вероятно е съществувал християнски параклис, тъй като в края на XIX в., при първите археологически обхождания на района, братя Шкорпил описват голям каменен кръст на склона на хълма. За съжаление по-късно не са намерени дори следи от него. Мястото, на което е построено теккето Демир баба, е било свещено за населявалите този район различни племена и народи повече от 2000 години преди построяването му.

След Освобождението, и особено след Балканските войни, в района се заселват бежанци от Беломорска Тракия, а след Ньойския договор – и добруджанци от Северна Добруджа. Масово придошлото християнско население, носещо в традиционната си култура почитта към свещени извори (аязмо), започва да посещава района на теккето и изворите край него, още повече, че това е единственото място с предостатъчно вода в целия безводен район. Преселниците християни свързват мястото и изворите край него с името на Свети Илия и устройват събори на 2 август – Илинден (по стар стил). Така на едно място се преплитат сунитски, алиански и християнски традиции, върху основата на древни традиции. Ритуалното измиване, връзването на парцалчета от дрехата по дърветата и други магически по своя характер действия идват от онова прастаро време, когато е била почитана Богинята-майка на всичко живо и символично измивана и обличана на определени празници. Много от легендите за Демир баба го описват като драконоборец, победил ламята и лечител, което свързва култа към него не само със свети Георги, но и с култа на древните здравеносни божества, почитани на това място. В миналото посетителите алиани са имали право да останат в Теккето три дни и две нощи в специална сграда за гости, наречена имарет. Сградата е съществувала до началото на 70-те години на XX в., когато е разрушена заради санитарно-охранителния режим на района, който е вододайна зона за града и част от Общината.

Съвременните посетители на Демир баба текке могат да се разделят на две групи: вярващи алиани, които посещават тюрбето по религиозни поводи, като курбан, адак и т. н. и най-общо казано – туристи. Между последните има просто любопитни хора с исторически или природонаучни интереси и др.

Главните празници са два: старият събор на 2-ри август и празника на традиционния турски фолклор на 18 май. Въпреки че в последния празник се влага значителен политически подтекст, с годините той придобива все повече характер на народен събор.

При единичните и групови посещения, както и в дните на съборите, никога не е имало инциденти на етническа основа. Древните традиции

На свещените места за мир между всички е суфийският принцип за равнопоставеност на всички хора пред бога. Макар и неизказани и неписани, те се спазват от всички посетители.

Настоящето изложение е твърде кратко и повърхностно и има за цел да даде бегла представа за сложността на процесите и явленията, протичали и протичащи в развитието на религиозните и обредни представи, и принципите на съвместно съществуване в региона. Встрани от него остават многобройни легенди за живота на Демир баба, за лековитата вода на извора, както и за човешката жертва, която това място взема всяка година. Интересните и доста тайнствени обичаи на алианите, вярванията и бита им, сходствата и различията с ортодоксалния ирански шиизъм, заслужават вниманието на научната и културната общественост. Така също интересно е да се спомене и почти забравеният и обвит в легенда, шейх Бедреддин Симави, водач на първото и единствено разноетническо въстание срещу султанската власт.

Почти не засегнах темата за културно-историческото наследство на историко-археологическия резерват „Сборяново“, в границите на който се намира и един от седемте български паметници на световното културно-историческо наследство – Свещарската гробница, както и много други изключително интересни археологически обекти (общо около 145 от каменно-медната епоха до късното средновековие).

Хилядолетният опит от съвместно съществуване между различни племена и народи е дал своето отражение върху съвременните взаимоотношения между хората от Делиормана (Лудогорието), направил ги е по-толерантни и по открити към проблемите на другите, с една дума – по-близки и човечни.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Светът на исляма“.

Коментари (8)

- 02-04-2013|Гост

Встрани, на двайстина метра по долу от текето се намираше до 81 година страра около 300, а може би и повече годишна дървена постройка с необикновена конструкция, по интересна от инженерна гледна тока от текето според мен, с осмоъгълна форма. Огромни дъбови талпи с дебелина 20 и височина 6О см, разположени хоризонтално като в северните дървени къщи. Покривна конструкциа от две кръстосани греди носеши поп, крепяш покривните ребра, всичко това покрито с плочи. В тази постройка, наречена имарет, са ставали ритуалните къпания и смяна на партньора (подобни ритуали свързани с избягване на безплодието съществуват и днес

- 02-04-2013|Красимир Дамянов – Имарета под текето

началото на миналия век в Испания. (виж/ Лорка, драмата Йерма)Както и дае. Това богатство, което вероятно не помните и не сте виждали, беше унищпжено съзнателно от началника на варненския клон на института по паметниците Михаил Кънчев, не без участието и на местния музей в Разград. И сега вероятно може да се видят талпите и плочите разхвърляни наоколо. По този повод напуснах института: заповедта ми за прганизиран демонтаж, номерирне на талпите, трябваше да сде види какво има под нея, после възстановяване част по част, укрепване на постройката и консервация, бе иполвана за разрушаването ѝ. Историята съм описал в Дневникът на една Пеперуда, глава „Пътища и мостове“ и май някъде я има в Либерален Преглед. Изключително място, с изключителна архитектура, която вече не съшествува. Като конструктор, а и като писател повече, намирам връзка на тази необикновена конструкция с едно от твърденията, че алианите са арменска павликянска секта, прогонена от земите им и приела този вид ислям за оцеляване. Конструкцията напомняше на кавказки дървени конструкции и не се среща по нашите земи. разбира се това е повече екзотика отколкото научна хипотеза, и най вече национално богатство, което бе унищожено преди възродителния процес. После си помислих, че не е било случайно.

- 02-04-2013|Златко

радвам се да те приветствам с добре дошъл тук във форума, Краси. Винаги ми е липсвал гласът ти. И не се отказвай, ако те залаят някои куче(нца). Такава им е природата, няма как…

Хайде, сполай на всинца ни!

- 02-04-2013|Красимир Дамянов

Няма проблем, стига да не ми изтриваш коментарите както напрви с бедния Пънч заради кощунствената му идея, че хомосексуалистите, които са около 15 процента рано или късно ще основат своя партия, но че той, т. е. аз няма да се запиша в нея И какво лошо имаше в това? Ти ще се запишеш ли?

- 02-04-2013|Златко

Между другото, сега като регистриран абонат можеш сам да си редактираш коментарите по всяко време (правописни грешки, всичко). Много народ се ядосваше преди, че не става, но нямаше как, защото досега нямаше регистрирани посетители…

- 04-04-2013|Krassimir Damianov

Чудесна възможност! Следващия път ще опитам. Успех в начинанията и по малко се показвай. Бъди тайнствен, бди, но не въздавай.

- 04-04-2013|Златко

Мене ако питаш, проблема на всички ни е един и същ, Краси: всички ние искаме, ако може така, другите някак да се променят, ама ние да си оставаме същите.

Е, трудна работа, майка му стара…

- 05-04-2013|Метин – Демир баба текке

спомням си мъгляво в моето детство, когато родителите ме водиха до това мистично място.

в детските ми представи това бе нещо като приказка.

добре си спомням фонтанче където хвърляха монети(това не е турски или мюсюлмански обичай). прекарваха ни дрешките през някакъв каменен отвор за здраве и дълголетие.

спомням си го и тюрбето.

после се вързваха панделки или късчета парцал от дрехи по клони, врати, халки или въобще където мойе, с отправени пойелания към бога за сбъдване на йелания(това е древен ритуал останал още от тенгриянството, практикуван и до днес).

спомням си че излизахме от тюрбето, сякаш излизаме от дйамия – тоест вурвейки назад, с лице към тюрбето.

спомням си че се бяхме покатерили на някакъв хълм в близост до тюрбето, преминавайки през пътечка, която на места бе доста опасна и грачеше с пропаст.

след като се изкачихме на хълма, имаше нещо като обред и после пикник.

в нашето семейство има и сунити и алевити.

но тюрбето съм сигурен че бе посещавано и от двете секти на исляма.

Вентимиля – приказка за танца на променящите се граници

Автор: Мими Михайлова

Влакът от Милано спря на гара Вентимиля точно в полунощ и двайсет секунди, когато другият влак за Ница потегли, без да дочака онези, които правеха връзка. Когато хората се разотидоха, на чакалнята бяха останали три жени. Поогледаха се и всяка седна в различен край на помещението. Имаха пет часа престой до следващия влак.

Едната жена беше слаба, с къса огнена коса, тесен панталон и дънково яке, което хвърляше сянка като стреха над оголения ѝ пъп. Тя седна близо до вратата, но все се подместваше в очакване да усети своето място.

На срещуположния край стоеше жена, преминала цвета си. Косата ѝ, вълниста и прошарена, се спускаше до хълмовете на заобления ѝ ханш. Беше скръстила ръце, върху чийто перваз почиваха гърдите ѝ.

Брюнетката с резки движения се завъртя по средата на среднощната зала, изгледа другите две жени и седна срещу вратата. Не я свърташе на едно място. Върна се пак в средата на чакалнята:

– Дами, не знам дали някоя от нас ще успее тук да си почине…Защо да не дочакаме изгрева и следващата връзка в някое приятно заведение край брега? Аз съм Албина.

Червенокосата посрещна погледа ѝ:

– Тамара. Стига по това време да има нещо отворено.

Двете жени гледаха към по-възрастната от тях:

– Да пробваме. Може и да усетим града в съня му. Цветана.

Априлската вечер беше типична. Вятърът рошеше перчемите на крайбрежните палми. Мракът на водата беше погълнал небето, светлината на луната и дори шума на вълните. Жените с настръхнали кожи вървяха бързо, без да знаят дали това е тяхната посока. Просто следваха котешките стъпки светлина на уличните лампи.

Асфалтът свърши в пясъка, където тиха музика държеше все още отворени вратите на едно кафене. Не изглеждаше, че заведението работи, но не беше и затворено.

На една от масите стоеше мъж с празна чаша пред него, който ги покани с жест. Жените седнаха близо до вратата, за да не изгубят усещането за вятъра. Мъжът донесе кана с черна течност преди гостенките да са пожелали нещо:

– Малага. Това е най-доброто, което мога да ви предложа. От мен е.

Трите жени огледаха по-добре сега домакина си. Мъжът беше с черен панталон, очертаващ стегнатите му бедра, и с разкопчана бяла риза. Кожата на гърдите му беше карамелена и гладка. Вгледаха се в лицето му – без емоция, но очите му бяха горещи въглени, покрити с пепел. Жените стрелнаха с поглед виното, което отразяваше светлините като намигване, и го поканиха да се присъедини към тях.

Тази среща насред път отвори приказки за различните посоки на случайната компания. В началото разговорът тръгна неравно. Отваряха дума за времето, за пътуването, за кризата, но мислите им бяха другаде.

Мъжът имаше странен тембър – първо се усещаше мисълта като изгладен от водата камък, а после гласът му догонваше думата като вълна:

– Връзката за Ница значи изпуснахте. Често се случва.

Албина веднага взе думата:

– Много пътувам и знам, че човек трудно отваря душата си за непознати, но, от друга страна, срещаш интересни хора и идеи, различни гледни точки за себе си и света. Не ми се ще да пропускаме тази възможност.

– Аз отивам в Перпинян – не спираше да бърбори брюнетката. – Да бях тръгнала пеша – усмихна се и с гребена на дългите си пръсти отметна косата си назад, – вече да съм стигнала.

– В природата има четири сезона; ние, хората, живеем в три времена – детство, помъдряване и старост; люлеем се между две емоции – страх и любов, и всъщност само пътят, а не целта ни държи в този свят – каза Тамара, но по-скоро говореше на себе си.

Цветана, потопила поглед във виното, констатира за домакина:

– Ти май не си оттук.

Мъжът мълчеше замислено. Възрастната жена продължи:

– Изглеждаш като нас – очакваш някакъв момент или знак, за да отпътуваш.

– Преди години и аз изпуснах връзката. Останах за малко…И вече десета пролет съм тук.

Тамара се намеси:

– И аз десет години събирах сили и смелост.

– За какво ти бяха нужни? – попита Албина.

– Да кажа „Стига!“.

Събраните от случайността странници мълчаха и даваха пространство на всеки да сподели себе си. Вечерта и виното предразполагаха пътниците да „открехнат“ вратата към собствените си мисли и чувства.

Тамара продължи:

– Задушавах се от неговата уж любов и изливах гнева си във фитнеса, работех извънредно, а когато се прибирах вкъщи преглъщах студенината и мълчанието му с много бърбън. Знаех, че ми изневерява, изневерявах му и аз, но това не ме правеше по-щастлива. Не бях себе си. Трудно е да теглиш чертата и да кажеш „Аз съм дотук“. Но го направих. Тръгнах си.

– Да, куфарите ни винаги трябва да са готови за път. За всяко нещо идва времето, щом узрее – додаде Цветана.

Албина се обърна към домакина:

– Как ти е името?

– Георгиус Сеферис, като дядо ми – Поета.

– Какво търсиш тук?! – поде Цветана.

– „Гласът на една жена, забравена с помощта на толкова разум и толкова мъка“[1385].

– Само с разум не можеш да разбереш света и да спасиш себе си, ако я няма магията на любовта – Цветана постави дланта си върху масата.

– Иначе се опитвам да пиша по малко музика…, а се изхранвам с кръчмата.

Всички мълчаха. Георгиус продължи:

– Смятах да се посветя на Камино, да извървя пътя до Сантяго…

Албина не издържа на новото замлъкване:

– И остана на Пътя на водата.

– Останах заради реката – Роя. Често вървя нагоре по течението ѝ. Там, където има бързеи и водата се пени, побеляла покрай хълбоците на камъните, усещам своите емоции. Където водата е спокойна, събирам златните люспи на мисли, думи и мелодии.

– Какво стана с жената? – полюбопитства Тамара.

– Във Валенсия е. С друг.

Тамара тъжно се усмихна:

– Разбрах наскоро и приех една софистка молитва: „Господи, разбий сърцето ми, за да се отвори място за Безграничната любов!“…

Цветана я прекъсна:

– Ти за къде пътуваш?

– Отивам в Бордо, при сестра си.

– „Lilia sola regunt lunam undas castra leonem“ е девизът на града- Георгиус погледна Тамара право в очите – и означава „Лилията сама управлява край луната, вълните, замъка и лъва“. Може би отиваш на точното място.

– Ще ни стигне ли времето да разберем кой какъв е? – се чу възбуденият глас на Албина.

Георгиус пак потъна в себе си:

– Нужно е да разберем самите ние какви сме, защо сме стигнали дотук.

Албина се обърна към Цветана:

– Ти накъде си тръгнала?

– Нестинарка съм. Поканиха ме от една школа за фламенко в Кордоба да направим общ танц.

– Нищо не съм чувала за твоя танц – гласът на Албина звучеше като извинение.

– Играя върху жарава и понякога пророкувам, понякога лекувам…, но никога за себе си. Нестинарката е посредник между Бога и хората. Служи на другите.

Георгиус се оживи:

– Значи фламенкото ще е продължението. Ще изразиш себе си, ще заявиш Аз-а си. Интересен проект.

Тамара се включи:

– Разкажи ни нещо повече.

– Двайсет години живях в Германия. Избягах от първия си мъж, беше алкохолик. Омъжих се повторно и заедно с немеца изучихме моите дъщери. Но сърцето ме болеше за България и се върнах. Курт харесва обикновения живот, а и все още ме обича – последва ме. Родното ми селце Бяла вода е до Кости, вдън гори тилилейски. Затова реших да си купя имот във Веселие. Хареса ми името, а и хем е в букова гора, хем е близо до морето. Върнах се при моята Странджа. Исках да усещам пръстта с краката си, да я преравям с ръцете си и с потта си да замесвам всяка пролет новия живот. Няма по-хубава мая от тази за моето щастие!

Георгиус прекъсна унеса ѝ:

– Кажи им за танца. Гледал съм го в Гърция. Това е магия!

– Баба ме беше учила да играя някога, но бях забравила. И като се върнах, се разболях. Цял месец ме гореше огън отвътре. Пих билки, сменях лекари, но нищо…Докато насън не ми се яви Света Елена със сина си Константин и ми каза, че трябва да ѝ служа. На другия ден беше техният празник. Отидох за иконата на светците и тъпана в дома на старата нестинарка. Тя вече всичко знаеше. И играхме в огъня заедно. После останах сама.

Заинтригувана, Тамара се дивеше:

– Не се ли изгаряш? Как така си играеш с огъня!

– Търся границите си. Когато играя в жаравата, следвам дъха на огъня. А той ту се разширява, ту ме прибира навътре. Изтръгва вик дълбоко от гърдите ми и знам, че трябва да пресека кръга. От пепелта краката ми се връщат към мигащите въглени, бият по земята, сърцето ми тупти бързо. Всяка искра удря с палка по кожата ми. Мехът на гърдите ми съживява жарта. Местя кръга, движа овала на земята. И хуквам със ситни стъпки към синкавите очертания на безкрая. Дървото с Майката и Сина, което държа с две ръце, ме дърпа напред и не ме оставя без посока. Превръщам се в стълб от кръв и пот. Сводът на небцето огласява пулса ми. От гърлото ми излизат виковете на тялото и на земята, която е в мен. Ръцете ми се издигат нагоре, протягат се и пренасям жаравата на небето. Аз съм квачката и пиленцата. Аз съм сламата и пътят. Бялата диря.

– Ортодоксална християнка ли си или езичница?

– Не знам. Пазя и иконата, и тъпана. Дали съм християнка?! Искам го, но съм далеч от смирението…Търся Любовта…Искам да стигна до Бога! Моля се с вяра, моля се усърдно и изпадам в екстаз, който ме кара да стена, да викам, да играя диво, да се чувствам част от огъня и земята, от небето и кръвта…И тогава знам, че аз и Бог сме едно…

Вглъбен в себе си, Георгиус заговори, сякаш продължаваше мислите на Цветана:

– На всеки 20 мили трябва наново да се заявяваш, по нещо да отвоюваш, да се бориш за свободата си. Имаме семето за всякакви смели постъпки. Вярвам, че сме безкрайна комбинация, макар и от ограничен набор възможности.

– Не премисляш ли много – сепна го с намесата си Цветана!? – Просто излез на пътя и тръгни.

– Май е време да се връщаме на гарата – подсети Тамара.

Цветана се обърна към Албина:

– А ти защо бързаш за Перпинян?

– Ще участвам в подготовката на фестивала на фотографията. Ще събирам и подреждам различни изображения на живота.

Георгиус за първи път се усмихна закачливо:

– Тази вечер трябваше да сте на гарата в Перпинян, за да усетите енергията, която накарала Салвадор Дали да твърди, че е център на вселената. Сигурно Албина ще я усети.

– Центърът на вселената е там, където е човекът – каза Цветана и прегърна домакина на сбогуване.

Всички тръгнаха по пътя си. Край рехавия бял облак се прокрадна опашката на луната – криеща се лисица.

Мими Михайлова е завършила специалностите „Българска филология“ и „Психология“. Автор на две стихосбирки: „Жива вода“ и „Целуната от изгрева“. Издала две книги с критика: „Кризата на прехода. Митични и културно-антропологически наративи“ и „Пътят на неофита“. Пише разкази и есета. Има публикации в печата и в електронните медии. Член на Дружеството на писателите – Пловдив и в управителния съвет на НПО – Клуб на дейците на културата – Пловдив.

Коментари (4)

- 03-04-2013|Тодор Астарджиев

Не е лошо, ама то не значи че госпожица Михайлова пише хубаво. И жена ми пописва и и казвам същото от възпитание и любезност. Господин Златко не пробутвай такива неща на нас бедните читатели дето нямат стотинки да ти плащат блажната баница щото беден не значи и прост, бе златен.

- 03-04-2013|Златко

Хм, привилегията да ми говорят грубиянски – оттук нататък – ще бъде запазена (между другото) само за абонати на списанието:) Така че умната, бай Тодоре, да не осъмнеш утре с екранче, което ти казва „за тебе и толкова няма“…

Не че мие приятно да говоря с такъв младши-лейтенантски тон де…

- 13-04-2013|Historian

Добре, че отсега нататък, не-абонатите няма да четем и грубиянски отговори…

- 17-08-2013|Радомир Парпулов

Г-жо Михайлова, хубаво си го написала … Интересна и мъдра история. На мене ми хареса и това ми стига.

За дребните привилегии на членството…

Автор: Златко Енев

Предполагам, че не е нужно да обяснявам на нас, тоест на мен и вас, смисъла на това тъй очебийно заглавие (в края на краищата огромното мнозинство от нас са чеда на реалния социализъм). Членството си има привилегии. Членството означава, както и да го върти човек, някакъв вид изключителност. Членството е обещание за (или заигравка с) този най-желан от всички недостижими гроздове, елитността.

Казвам всичко това първо, за да благодаря на всички, които ме подкрепиха в тези седмица и половина (или може би две, не помня вече), откак стана ясно, че досегашният път – моят и на списанието – е стигнал до задънена улица. И които, с леко намигване, бих искал да разглеждам като някакъв вид елит. Ако не друг, то поне мой личен. Хората, които ми дариха най-рядкото благо на тоя свят, триеднното библейско „Вяра, Надежда и Любов“. Благодаря ви, покланям се пред вас!

На второ място, бързам да ви уверя, че добрата ви воля не е отишла напразно. Списанието не само ще съществува, то вероятно ще съществува дълго, при такава всеотдайна публика. С което не искам да кажа, че оттук нататък трябва да очаквате на всеки няколко месеца да вдигам стачка, или да ви безпокоя с паричните си проблеми. Искрено се надявам, че заедно ще успеем да намерим едно друго, далеч по-спокойно и по-нормално решение. Прочее, ето как изглеждат нещата след вашата тъй решаваща намеса:

Кризата е преодоляна. Както финансовата, така и психическата. Действително, бях се видял в чудо. Сега вече съм спокоен, не само защото ми помогнахте да осигуря следващите няколко месеца, но и защото всичко това ме принуди да сложа край на едно заслепение, което поддържах вече толкова години с цялата ярост на ръбатата си, инатеста и самотна душа: илюзията, че е възможно да се живее напук на всички човешки и обществени конвенции, напук на здрав разум, напук на всичко. Впрочем, нека не прекаляваме с патоса. Накратко: оттук нататък списанието започва да работи по една доста различна схема, която, надявам се, ще позволи на всички ни да имаме точно онова, което можем да си позволим и на което държим истински. Ония, които са готови да го ценят и като продукт, ще получат определени привилегии. Останалите, без да бъдат подценявани или осмивани по какъвто и да било начин, ще продължават да получават някакъв вид (да се надяваме все още вкусна и питателна) духовна храна, но в малко по-суров вид.

„Либерален преглед“ (който ще поднови съществуването си някъде към двадесет минути след като получите това писмо), вече е разделен на две основни части: свободна и такава, достъпна само за абонати. Надявам се в хода на годините, заедно, да успеем да постигнем онзи вид баланс, който е най-полезен за всички ни. Надявам се също да ми повярвате, че не Мамона е целта на тази операция (впрочем, ония, които не ми вярват, не могат да бъдат убедени с нищо: нека бъде тяхна свободната част от списанието). В никакъв случай не желая да подкопавам по какъвто и да било начин най-важната идея зад цялото начинание: просвещенската надежда, че четмото прави сляпото окàто, вярата във възможността за постепенно облагородяване и подобряване на българската културна и политическа сцена чрез бавен, мъчителен, понякога къртовски, труд по взаимно просветляване.

Впрочем, достатъчно с общите приказки. Две практически неща ще определят взаимоотношенията ни оттук нататък: звездичката и бутончето. Звездичката (*) ще маркира текстовете, достъпни само за абонати, а бутончето (което ще видите веднага в дясната горна част на списанието), ще служи като вход към пещерата на Аладин (хм, хм) за ония, които са решили, че си струва и да плащат по някой лев за удоволствието да четат най-доброто от най-доброто.

Третото важно нещо, което не бива да забравя, е уточнението, че всички хора, които някога са ме подкрепяли, ще получат безплатни абонаменти за списанието. Същевременно това е и молба към всички тях да ми пишат през следващите дни на адрес webmaster@librev. com, за да не пропусна никого (за да направя абонаментите са ми нужни следните данни: двете имена и адреса на електронната поща).

Останалото, надявам се, ще уточняваме в хода на времето. Ако някой от вас има усещането, че съм пропуснал или забравил нещо важно (тъй като нещата вече опират до реална справедливост, а не просто размяна на любезности), моля, пишете ми. В момента съм прекалено нетърпелив да пусна най-после любимата си машина в ход.

И така, добър шанс на всички ни! Заповядайте, огледайте се, преценете и ми пишете какво мислите.

Златко Енев, Берлин

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Отношението на студентите към хомосексуалността

Автор: Иван Евтимов

Хипотези и извадка

Един спонтанно възникнал спор между студенти на тема трябва ли да има „гей парад“ в София, доведе до идеята за провеждане на изследване, което да провери нагласите на студентите към хомосексуалността.

Изследването се проведе от първокурсници, слушащи лекции по „Увод в социологията“ в НБУ и от студенти трети курс в катедрата по библиотекознание към Софийския университет.

Използвахме двустепенна гнездова извадка като на първата степен се избираше специалност, а на втората курс и в курса се анкетираха всички присъстващи на дадена лекция.

Бяха анкетирани 579 студенти от двата университета като съзнателно не отбелязвахме в картите университета, специалността и курса, тъй като преценихме, че поради сравнително малкия брой анкетирани, един сравнителен анализ по тези признаци би бил некоректен и може да предизвика тенденциозни коментари.

Това, от което се интересуваме е отношението на студентите изобщо към хомосексуалността, както и връзката между авторитарните и либерални нагласи и нагласите към хомосексуализма.. В хипотезата на изследването определихме най-важните проблеми, с които се свързва отношението към хомосексуалните, а именно проблемът с законодателството и по-конкретно брачното законодателство и проблемът с техните граждански права – да имат същите свободи като останалите граждани и правото на хомосексуалните да упражняват всички професии.

Преценихме, че нагласите към хомосексуалните ще се проявят най-ясно във връзка със следните теми: кои отношения се намират за по-приемливи – гей или лесбийските, доколко приемливи и неприемливи се оценяват хомосексуалните отношения, как се оценява гей и лесбийската култура, как се характеризира гей парада, как се гледа на приятелството със хомосексуални и как биха реагирали студентите ако тяхното дете има хомосексуална ориентация.

Тръгнахме и от резултатите, получени при изследването на Адорно (1) за авторитарната личност. Това изследване показва съществуването на силна корелация между авторитарните нагласи и неприемането на хомосексуализма. Ето защо предвидихме въпроси, проверяващи авторитарните нагласи към различни групи от обществото ни.

Как се определя хомосексуалността

В хипотезата допуснахме, че отношението към хомосексуалните е силно повлияно от предварителните убеждения за причините и природата на хомосексуалността. От литературата на тема хомосексуалност, подбрахме осем най-често срещани изказвания за хомосексуалните и помолихме анкетираните да определят кое съждение е най-близко до тяхното мнение. Получихме следните резултати:

1

Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол.

36,6

2

Хомосексуалността е резултат на съзнателен избор.

22,1

3

Хомосексуалността е психическо заболяване

9,3

4

Хомосексуалността е мода

7,4

5

Хомосексуалността е резултат от родителско нехайство и неправилно отношение с децата. Момчетата стават хомосекуалисти, когато майката е властна и обсебваща спрямо сина си, а бащата е отдалечен и враждебен образ.

5,7

6

Хомосексуалността се развива като резултат на психическа травма, причинена от насилие в детството

5,4

7

Хомосексуалността е начин природата да изолира хората с дефектно ДНК и те да нямат деца;

2,2

8

Хомосексуалните мъже са педофили.

0,7

9

Не мога да преценя.

2,6

92,0

Най-голям процент са избрали мнението „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол» – 36,6 %. Следващото най-често избирано мнение е «Хомосексуалността е резултат на съзнателен избор» – 22,1 %. Останалите са избрани от значително по-малък процент като мнението, че «Хомосексуалните мъже са педофили» е избрано само от 0,7%. Поради тази причина изключихме това мнение от по-нататъшен анализ.

Връзката между избраното мнение и останалите отговори се разглеждат в подробния анализ на резултатите. Тук ще се ограничим с основните изводи.

Резултати

По въпроса кои отношения се по-приемливи, мненията са разделени почти по равно.

Намират за приемливи хомосексуалните отношения 27,8% и ги осъждат 32,6%. Същевременно много по-приемливи се оценяват лесбийските отношения, отколкото гей отношенията

Кои отношения ви се струват по-приемливи?

Брой

Процент

Намирам и двете за еднакво неприемливи.

189

32,6

Намирам и двете за еднакво приемливи.

161

27,8

Лесбийските отношения са по-приемливи.

152

26,3

Гей отношенията са по-приемливи.

16

2,8

Нямам мнение.

61

10,5

Общо

579

100,0

Кои отношения ви се струват по-приемливи?

Оказва се, че малко над половината от изследваните са запознати с гей и лесбийската култура.

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура

Гледал съм филми;

37,7

Чел съм литература;

21,1

Слушал съм музика;

8,6

Посещавал съм изложби.

4,5

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура?

Брой

Процент

Да

308

53,2

Не съм запознат.

271

46,8

Общо

579

100,0

Запознати ли сте с гей и лесбийската култура?

Познаването или не на гей и лесбийската културата не оказва голямо влияние върху оценката. Повечето от студентите я приемат, докато 27,8% я отхвърлят като антикултура.

Общо

Брой

Процент

Като част от културата на обществото.

245

42,3

Като антикултура.

161

27,8

Не мога да преценя..

173

29,9

Общо

579

100,0

Как оценявате тази култура?

Когато става въпрос законът да дава право на хомосексуалните да сключват брак и да отглеждат деца само 23,7% одобряват тази възможност. Още 28,5% приемат хомосексуалните да сключват брак, но не и да отглеждат деца и 26,8 са против законовото уреждане на хомосексуалния брак.

Според Вас:

Брой

Процент

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят и да имат деца.

137

23,7

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят, но да нямат деца

165

28,5

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

155

26,8

Не мога да преценя.

122

21,1

Общо

579

100,0

Степента на приемане или отхвърляне на хомосексуалните проличава най-силно при готовността на студентите да разрешават или забраняват някои професии за тези хора.

Близо 62% от студентите са склонни да забранят някоя професия като най-големи подозрения към хомосексуалните се изпитват, когато става въпрос за професии, свързани с възпитанието и отглеждането на децата.

Бихте ли забранили някоя професия за гейовете и лесбийките?

Брой

Процент

Бих забранил някоя професия.

358

61,8

не бих забранил нито една професия.

221

38,2

Общо

579

100,0

Бихте ли забранили някоя професия за гейовете и лесбийките?

Бих забранил:

да стават възпитатели в детските домове

37,1

да стават учители

28,8

да служат в армията

19,9

да стават политици

16,1

да стават лекари

0,9

всички професии

0,9

да стават полицаи

0,5

да стават хигиенисти

0,2

Връзката между авторитарните нагласи и отношението към хомосексуалните проличава в склонността на студентите да изолират определени групи от населението в лагери. Преди всичко, прави впечатление високият процент на студентите с авторитарни нагласи.

Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?

Брой

Процент

Ще изолирам някоя група.

385

66,5

Нито една група не трябва да бъде изолирана в лагер;

194

33,5

Общо

579

100,0

Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?

Антисемитските настроения не са много разпространени, но все пак ги има. Сравнително нисък е процентът на студентите, настроени враждебно към българските турци. Най-голям процент от студентите са настроени отрицателно към ромската общност. Данните отразяват реалното напрежение, което съществува между българи и роми. Веднага след ромите, най-голям е процентът на отрицателно настроените към хомосексуалните.

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

Ромите

33,2

Хомосексуалните

13,5

Турците

9,3

Евреите

5,9

Екстремистите и радикалите

0,9

Хомофобите

0,2

Наркоманите

0,2

Психопатите

0,2

Неотговорили

1,5

Общо

100,0

По въпроса за гей и лесбийските паради студентите се разделят на три почти равни групи като все пак малко по-голяма е групата на студентите, приемащи тази изява като израз на демократичността на обществото ни.

Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател:

Брой

Процент

За демократичността на едно общество;

224

38,7

За деградацията на едно общество;

174

30,1

Нямам мнение.

181

31,3

Общо

579

100,0

Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател

Когато студентите изразяват своето отношение към хомосексуалните абстрактно, без да имат предвид конкретни случаи, те са по-крайни и по-отрицателно настроени. Когато, обаче се изправят пред конкретни житейски ситуации, те показват много по-различни нагласи. На въпроса дали биха станали приятели с хомосексуален общо 76,2% отговарят положително.

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

Брой

Процент

Имам такъв приятел (ка)

184

31,8

Нямам, но сексуалната ориентация не би ми попречила да стана приятел (ка).

257

44,4

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел(ка).

138

23,8

Общо

579

100,0

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

Имам или бих имал такъв приятел (ка)

76,2

Не бих го(я) приел за приятел(ка)

23,8

Общо

100,0

Бихте ли станали приятел с някой, чиято сексуална ориентация е различна от вашата?

И при другата житейска ситуация, която най-съдбовно изправя човекът пред избор, отново 70,1 % ще приемат детето си и ще продължат да го обичат, колкото и да е трудно за 44,9 % от тях и само 10% ще се откажат от него.

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Брой

Процент

Ще продължа да го обичам и да съм с него, това няма значение

146

25,2

Ще ми е много трудно, но все пак ще го приема

260

44,9

Ще се откажа от него.

58

10,0

Не мога да преценя

115

19,9

Общо

579

100,0

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Общо ще го приемат

70,1

Ще се откажат от него.

10,0

Не мога да преценя

19,9

Общо

100,0

Как бихте се почувствали, ако детето ви е хомосексуално?

Когато проследим всички отговори, се вижда, че с отрицателни нагласи към хомосексуалните са около една четвърт от студентите. Същевременно малко повече от половината (55,7%) са давали положителни отговори. Студентите с отрицателни нагласи са по-последователни в мненията си. И в нашето изследване, както и в изследването на Адорно, авторитарните личности следват определен модел, при който отрицателното отношение към хомосексуалните е свързано с отрицателно отношение към малцинствата.

Нашето изследване фиксира наличието на силна корелация между отговорите на студентите. Тези, които биха изпратили в лагери евреите и турците, изпращат в лагери и хомосексуалните.

Изключение прави сравнението между, студентите които изпращат ромите в лагери и тези, които изпращат в лагери хомосексуалните. Тук няма корелация, тъй като много от студентите, които не биха изпратили в лагер хомосексуалните, биха изпратили в лагери ромите. Тоест, студенти с демократични нагласи към хомосексуалните и другите малцинства, са силно отрицателно настроени към ромите.

Ако авторитарно ориентираните личности са ясни, то при другите студенти, които имат по-либерални нагласи, се забелязва непоследователност в отговорите. В едни случаи те приемат за нормално хомосексуалните да имат равни права с останалите граждани, а в други са склонни да ги ограничават. При тях липсва съгласуваност между нагласите.

Прави впечатление и големият брой на избралите „нямам мнение“ при някои от въпросите. Тези студенти или не са си изградили позиция по въпроса или не желаят да я споделят.

Отрицателни отговори

1

Ще забраня да стават възпитатели в детските домове

37,1

2

Намирам хомосексуалните отношения за неприемливи..

32,6

3

Гей и лесбийските манифестации са показател за деградацията на едно общество;

31,3

4

Ще забраня да да стават учители

28,8

5

Гей и лесбийската култура е антикултура.

27,8

6

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

26,8

7

Не трябва да имат свои клубове.

24,2

8

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел

23,8

9

Ще изолирам хомосексуалните в лагери.

13,5

10

Ще се откажа от детето си.

10,0

Средно аритметично

25,6

Стандартно отклонение

7,9

Положителни отговори

Процент

1

Няма да изолирам в лагери хомосексуалните.

86,5

2

Имам или бих имал такъв приятел(ка).

76,2

3

Могат да да стават учители.

71,2

4

Ще го приема като мое дете и ще го обичам.

70,1

5

Могат да стават възпитатели в детските домове.

62,9

6

Трябва да имат свои клубове.

57,5

7

Гей и лесбийската култура е част от културата на обществото;

42,3

8

Гей и лесбийските манифестации са показател за демократизацията на едно общество;

38,7

9

Намирам хомосексуалните отношения за приемливи.

27,8

10

Законът трябва да гарантира правото на гей и лесбийките да се женят и да имат деца.

23,7

Средно аритметично

55,7

Стандартно отклонение

20,35

Еднакъв процент мъже и жени оценяват хомосексуалните отношения като неприемливи за тях. Различията започват, когато трябва да се определи положението на хомосексуалните в обществото и да се гарантират правата им на граждани. По тези въпроси жените са по-либерално настроени, а мъжете са по-авторитарни.

Различия по пол

Отрицателни отговори

мъже

жени

1

Ще забраня да стават възпитатели в детските домове

44,4

32,2

2

Гей и лесбийските манифестации са показател за деградацията на едно общество;

42,7

21,2

3

Гей и лесбийската култура е антикултура.

37,7

20,9

4

Законът трябва да забранява на гей и лесбийките да сключват брак.

36,8

19,8

5

Каквито и качества да има, не бих го(я) приел за приятел (ка).

35,1

15,9

6

Ще забраня да да стават учители.

33,9

25,4

7

Намирам хомосексуалните отношения за неприемливи..

32,6

32,7

8

Не трябва да имат свои клубове.

29,3

20,6

9

Ще изолирам хомосексуалните в лагери.

17,2

10,9

10

Ще се откажа от него.

14,6

6,8

Средно аритметично

32,43

20,64

Стандартно отклонение

9,29

7,82

По-голямата авторитарност на мъжете проличава особено силно при въпросите за професиите и за изолацията на някои групи в лагери.

Кои професии бихте забранили за гейове и лесбийки?

Мъже

Жени

Неотговорил

Общо

Бих забранил някоя професия.

49,2

176

73,6

50,8

182

53,7

100,0

358

61,8

Не бих забранил нито една професия;

28,5

63

26,4

71,0

157

46,3

0,5

1

100,0

100,0

221

38,2

Общо

41,3

239

100,0

58,5

339

100,0

0,2

1

100,0

100,0

579

100,0

Кои професии бихте забранили за гейове и лесбийки?

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

мъж

жена

Неотговорил

Общо

Бих изолирал някоя група

44,2

170

71,1

55,8

215

63,4

100,

385

66,5

Нито една група не трябва да бъде изолирана в лагер;

35,6

69

28,9

63,9

124

36,6

0,5

1

100,0

100,

194

33,5

Общо

41,3

239

100,0

58,5

339

100,0

0,2

1

100,0

100,0

579

100,0

Кои групи от населението бихте изолирали в лагери?

ЗАКЛЮЧЕНИЕ

В общността на студентите, отношението към хомосексуалността не е еднозначно. Въпреки че преобладават либералните оценки, значими са и авторитарните нагласи. При това авторитарното мислене не е изолирано само по отношение на хомосексуалните, а както са показали и други изследвания, е част от един общ авторитарен модел за оценка на обществената реалност.

Процентът на студентите с авторитарни нагласи е твърде висок и е обезпокоително, че такива нагласи съществуват при най-образованата група от населението ни.

Най-тревожен е високият процент на отрицателни нагласи спрямо ромското население. При определени кризисни социални ситуации, те могат да провокират етнически конфликт.

Това, което е положително, е че отрицателното мнение за хомосексуалните и за техните права в обществото, се изразява на едно общо, абстрактно ниво. Когато стане въпрос за поведение в реалния живот, авторитарните нагласи отстъпват мястото на едни по-нормални отношения. Тоест, наличието на отрицателни стереотипи към хомосексуалните, в повечето случаи не прераства в дискриминация на тази група.

1. През 1950 г. Адорно твърди, че предразсъдъците се дължат на личностен тип.

Изследователският екип под ръководството на Адорно разработва въпросник, наречен Ф-скала. Адорно твърди, че дълбоко в структурата на личността има черти, предразполагащи някои индивиди да бъдат чувствителни към тоталитарните и антидемократични идеи и са склонни на предразсъдъци.

Екипът провежда кейс стъди, психометрични тестове и клинични интервюта.

Според изследването авторитарната личност проявява тенденция да бъде:

Враждебно настроена към хората с по-нисък статус от нейната, но покорна към хората с по-висок статус;

Изключително твърда в своите вярвания и мнения;

Конвенционална, придържаща се към традиционните ценности.

Авторитарният тип категоризира хората на „ние“ и „те“ и намира своята група за най-висша.

Изследването показва, че индивиди с много стриктно възпитание от критични и сурови родители, са по-склонни да развият авторитарна персоналност. Индивидът не е в състояние да изрази неприязън към двоите родители. Индивидът по-късно изразява натрупаните агресивни импулси и омраза спрямо по-безопасни и слаби субекти като етническите групи.

Авторитарните черти, така както са идентифицирани чрез Ф-скалата, предразполагат някои индивиди към фашистки характеристики като:

– етноцентризъм

– обсебени са от ранга и статуса;

– подчиняват се на авторитетите;

– фиксирани са във властта и са склонни към жестокост.

– намират хомосексуалните за по-лоши от криминалните.

Наличието на авторитарен тип обяснява защо някои хора не променят предразсъдъците си.

Има и някои слабости в тезата на Адорно

Твърдият стил на възпитание не винаги произвежда хора с предразсъдъци;

Някои хора с предразсъдъци не се вписват в авторитарния тип.

Не може да обясни защо цели социални групи са с предразсъдъци. Би трябвало да допуснем, че всички членове на групата са с авторитарна персоналност, което е твърде съмнително. Културните и социални норми дават по-добро обяснение на предразсъдъците, когато разглеждаме социалните групи. Ниското образование също е обяснение за високите стойности по Ф скалата.

Роден през 1942 във Варна. Помощник-капитан (1967-1971) във флота. Научен сътрудник в НИИ по телевизия и радио (1971-1975); учител в СПТУ по строителство (1977-1978); специалист в Института по изкуствознание към БАН (1978-1980); главен асистент в катедра „Културна политика“ към Философския факултет на СУ „Св. Кл. Охридски“ (1991-1992); доктор през 1993 г.; доцент в катедра „Библиотечно информационни науки (1993). Автор на множество статии и карикатури в периодичния печат. Автор на книгите „Един залив и един връх“, София, 1999 г., „Спомени за прехода“, София, 2005 г. и „Sociologia del mare“, 2010 г.

Коментари (18)

- 12-04-2013|Историк

Много аматьорско е това изследване.

„Бяха анкетирани 579 студенти“ – и не е посочено нито КОГА, нито КЪДЕ, нито по какъв точно начин са били анкетирани тези студенти („лице в лице“, или по някакъв друг начин?)…

И по-нататък: твърди се, че „поради сравнително малкия брой анкетирани“ (!?), нямало да се прави „сравнителен анализ“ по ред признаци…

Извинявайте, ама бройката от 579 анкетирани НИКАК НЕ Е МАЛКА, особено когато става въпрос (както е в случая) не за цялата съвкупност от населението, а за една конкретна социална група (и то дори става въпрос не за цялата група, не за „студентите като цяло“ – а по-скоро за студентите от хуманитарните специалности).

- 12-04-2013|Динко Петров

http://www. youtube. com/watch? v=nNAZwVkWUvo

- 14-04-2013|Пепи Евтимова – re:

Историк, лепнали сте етикета „аматьорско изследване“, но не изследването, а аргументите ви са аматьорски. КОГА? е проведено изследването. Да, датата липсва, но в България гей паради се провеждат само от 2-3 години, така че – или миналата, или по-миналата година. Освен това, попитайте и вероятно ще ви се отговори. КЪДЕ? – написано е – в СУ „Климент Охридски“ и в Нов български университет от студенти и сред студенти в двата университета. Всъщност как щяхте да разберете, че респондентите са студенти хуманитаристи, ако това не беше указано? По-конкретно КЪДЕ? – ами в аудиториите, където студентите от избрания курс присъстват на дадена лекция – и това е казано. КАК? Очевидно е че чрез попълване на индивидуална анкетна карта, защото за 45 мин. един курс не може да бъде изследван чрез интервю, като фокус група или с друг по-специфичен метод. Какви сравнителни анализи ще се правят избира изследователският колектив, не аз и вие, но това не прави изследването аматьорско. Освен това, от 579 души при двустепенна гнездова извадка, по признаци, например възраст, курс, специалност, семейни/несемейни и прочее биха се формирали или пренебрежително малки съвкупности, или такива с пренебрежително малки разлики, или такива с изключително случаен характер и сравнителните анализи между тях биха били по-скоро спекулативни, а не научно обосновани. Един преподавател е длъжен да научи и на това студентите си. Какво от анализа на данните ще бъде публикувано – също е въпрос на избор на автора. Изследването си е много професионално, най-вече защото от една страна обучава студентите на подготовка на модел и инструментариум за изследване, работа на терен, обработка на данните и прочее, а от друга страна ги учи как да използват теоретичните си знания /в случая теорията на Адорно/ при формирането на теоретичния модел и залагането на изследователски хипотези. Уважавайте чуждия професионализъм, което би било гаранция, че уважавате и собствения. Социолог.

- 15-04-2013|Димитър

Не съм социолог и няма да давам оценка на проучването, просто ще споделя, че го прегледах с интерес и го намирам за обективно отразяващо нагласите в изследваната група. За мен най-важният въпрос от него е следният: как е формирана в изследваната група нагласата/убеждението, че „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол“. Промиването на мозъци си е казало думата, де – почти 40% от уж образовани хора да смятат това за вярно е показателно за влиянието на пропагандата и лобизма в полза на хомо отношенията. Но защо се учудвам, като същата теза бе приета на най-високо европейско ниво – хомосексуалността бе квалифицирана като „сексуална ориентация“ – много добро попадение, признавам, само дето „такова животно нема“ – и след това бе обявена за ПРАВО на всеки човек… Да се готвят наркоманите и всички други, ограничени в правото си на ЗАДОВОЛЯВАНЕ на физическите си желания да получат същото третиране. А нормалните… ми те да ходят в лагери, дето да им е нормално.

- 15-04-2013|Социолог и 1/2

Първо, когато се правят такива обобщения:

(„Авторитарният тип категоризира хората на „ние“ и „те“ „), все пак не бива да забравяме, че това важи за всички хора (а не само за „авторитарния тип“). Всяка личност категоризира хората на „ние“ и „те“ – по различни признаци. (Както се вижда и в текста по-горе, личности от един определен спектър спектър – можем да го наречем „либерален“ – също категоризират хората на групи – и публично твърдят, че например, личности с „авторитарна персоналност“ се характеризират с ред негативни качества, като „склонни към жестокост“…)

И съвсем ясно е, още от самото начало, че теорията на Адорно („Авторитарната личност“, 1950 г.) няма как да бъде особено подходяща при изследване на съвременните тенденции.

Самият Адорно е писал твърде скоро след Втората световна война, силно повлиян е бил от нея, и първоначално е планирал да озаглави книгата си „The Fascist Character and the Measurement of Fascist Trends“ („Фашисткият характер и измерването на фашистките тенденции“) – а заглавието, под което книгата му все пак бива публикувана („The Authoritarian Personality“) – е плод на компромис.

И по принцип, ако се следва теоретичната първооснова на Адорно, би трябвало в едно такова проучване да се съберат някакви данни и за семейната среда на анкетираните (за да се провери дали наистина „индивиди с много стриктно възпитание от критични и сурови родители“ показват по-“авторитарни“ тенденции) – а подобен въпрос (за родителите), както изглежда, изобщо е липсвал в горната анкета. Всъщност, ако се вземе предвид, че днешните студенти са израсли и са възпитавани основно в периода след 1989 г. (днешните студенти са раждани най-често в периода 1985-1995 г.), може да се предположи, че техните родители едва ли са били много „критични и сурови“ – и това се потвърждава, макар и индиректно, и от отговорите на анкетираните на въпроса за тяхната запознатост с „гей и лесбийската култура“.

- 15-04-2013|Think about it

Прочетох изследването и честно да си кажа то не ме изненадва.

Виждам една аналогия в процентите, която ще си позволя да споделя. През 1933 г. немският Райхстаг приема едно генерално пълномощно за канцлерът Хитлер, въпреки че НСДАП, т. е. нацистката партия, има само 43,9% от депутатите. Това дори не е мнозинство, а за констутуционно мнозинство да не говорим. Комунистите преди гласуването са избити или задържани, а социалдемократите понабити и принудени да мълчат, след което също избити или заточени в чужнина или по лагери.

За една несправедливост няма нужда „лошите“ да са в мнозинство, както ни е научила историята с този си най-известен пример.

65,5% от „интелигентното“ население (кавичките са умишлени) иска дадени групи да бъдат изолирани в лагери. Този процент е повече от процентът на нацистите в Германия през 1933 г. Да не забравяме, че и от немските 43,9% повече от половината не са знаели за убийствата по лагерите, което показва историческата справка, те са знаели за интернацията и за изселването, но не и за убийствата, т. е. два пъти повече българи днес искат лагери и са готови да заявят това в анонимно препитване, а защо не и в гласуване… Кой знае?!

Това покъртващо изследване показва, че „толерантният“ български народ не е толерантен – малко са европейските народи, които в 2/3 мнозинство да искат да се върнат лагерите за различните от тях. Още по-обезпокоителното е, че това е интелигенцията на нацията ни, т. е. можем да предположим, че действителният процент е доста по-голям.

Какво всъщност показва изследването, което не е репрезентативно – то показва неразбиране и страх, предразсъдъци и агресия спрямо другите.

И на мен не ми харесва, че ромското население в 95-99% не работи и получава социални помощи. И все пак не искам те да бъдат убити по лагери. Нима сме имали ромски министри или управници, нима не точно българите не ограбиха България и нейните богатства? Но както винаги виждаме откраднатите трохи – агнета, автомобили, керемиди и кабели, които са симптом, но не и причина за бедността ни.

Лесно е да мразим рализличните. Лесно е и този ни предразсъдък ни пази от грешки – не приемаме различното и така се пазим от него, независимо от това, дали е лошо или добро.

Винаги ще има ниски и високи, дебели и слаби, хубави и грозни, умни и глупави, черни и бели, хетеро- и хомосексуални, богати и бедни, но ако аз бях нисък, не бих искал да ме тъпчат по-високите, ако бях грозен също бих искал да имам право на любов, ако бях черен, също бих искал да се уча и да не се отнасят с мен като към негър от Алабама преди 150 години…

Да, аз съм по-висок от средния българин, не съм дебел, обичам и бивам обичан, имам по-добро социално положение, по-високо образование, говоря няколко езика и харесвам само жени и няма никога да принадлежа (най-вероятно) към категорията на дискриминираните, но кой съм аз да осъждам различния, да искам да го вкарвам в лагери, да му казвам как да е щастлив и да му предписвам, че каквото мен ме прави щастлив и него трябва да го прави щастлив.

Всяко поведение, което не водело до репродукция било перверзия: питам се ползването на презервативи перверзия ли е като не води до репродукция?

Нима всеки човек не е заслужил правото сам да определя какво го прави щастлив, докато не нанася вреда на другите?

Нима пушачите или алкохолиците не нанасят по-голяма вреда на икономиката със заболяванията си от две жени или двама мъже, които се обичат? Да, въпреки акцизите, този въпрос е изяснен вече икономически… Длъжен ли е всеки да се възпроизвежда? И ако не иска, въпреки че може и него ли ще заточим в лагери?

Енда минимална емпатия, когато искаме към нас да бъде проявена, като страдаме е добре и ние да проявяваме към другите, независимо от това, дали ни харесват или не…

- 15-04-2013|Социолог и 1/2

Не трябва да се смесват нещата. Не винаги едни проценти (в изследванията) водят непременно до други проценти (в реалния живот).

Например, това изследване уж е проведено по повод спор във връзка с един гей-парад в София – а в самото изследване именно този въпрос е разгледан твърде опростено и едностранчиво.

Ако се съди по публикуваните данни, въпросът в анкетата е бил от типа: „Според Вас гей и лесбийските манифестации са показател:

А) За демократичността на едно общество;

Б) За деградацията на едно общество;

В) Нямам мнение“

С така зададени готови отговори въпросът за отношението на анкетираните към гей-парада е изместен в една предварително разчертана (от изследователя) посока: въпросът е поставен като две алтернативи, и то някак ненапаснато асиметрични: от едната страна е поставена „демократичността“, от другата страна „деградацията“ на едно общество. Това е фалшива дилема, и не случайно именно на този въпрос има голям процент отговори „нямам мнение“ (31,3%). Просто и двата предложени отговора са твърде крайни – всеки в своята посока.

Ако става въпрос за „демократичност“, то демократичността в едно общество би трябвало да се изразява във възможността за публичен сблъсък на различни гледни точки. И от гледна точка на демократичността един „гей-парад“ не е по-“демократичен“ от един „анти-гей“ парад. Демократично би било такова общество, в което по едно и също време на едно и също място могат да се чуят както „про-гей“, така и „анти-гей“ позицията. Просто защото етиката на демократичността изисква всеки, който е излязал публично да отстоява дадена позиция, да бъде така добър да допусне и друг човек, който пък има противоложната позиция, също да я отстоява пак толкова публично.

В същото време неуместно краен е и другият предложен на анкетираните отговор: че гей-парадът бил показател „за деградацията на едно общество“. Не е задължително човек, който не одобрява провеждането на гей-парад, да смята, че едно такова мероприятие е показател именно за „деградация“ на едно общество. Напълно възможно е да има хора, които смятат, че провеждането на един гей-парад не влошава, но и не подобрява състоянието на обществото – просто защото големите и решаващи за състоянието на обществото проблеми, например, се намират другаде (и засягат много повече хора – засягат, например, мнозинството от хората, а не едно малцинство от 5-6%) – една такава позиция е напълно легитимна, но ако някои от анкетираните са се придържали към нея, те просто е нямало как да изявят това при така предложените в анкетата готови отговори на този въпрос.

Така че за в бъдеще, ако някой пак прави подобни проучвания, добре е да се постарае да напълни този въпрос с повече на брой и по-нюансирани като позиция готови отговори, измежду които анкетираните да могат да изберат такъв, който най-пълно да отговаря на собственото им мнение по въпроса.

Защото тези 31,3% „нямам мнение“, получени в анкетата по този въпрос, показват точно това: че на практика тези хора казват „никой от предложените готови отговори не ми харесва“.

- 15-04-2013|Think about it

Да, въпросът е поставен като две алтернативи, но има възможност без мнение да се отговори, но еъпреки това всички са отговорили. Няма грешни въпроси, има само грешни отговори. Да, демократичен би бил и един анти-парад, но това е лакмус за демократичността на едно общество, в което някоя група има потребност да протестира срещу друга, като отрича правото и на съществуване – демократичността не е само държавна характеристика, а и обществена. Обществото не винаги е държавата, въпреки, че е част от нея.

„Гей-позицията“ е „дайте ни право да съществуваме, а антигей позицията е „умрете изроди“ и замеряне с предмети. Нечии позиции не са мнения, а престъпления и те не са показател нито за зрялост, нито за демократичност. На всички протести на неонацисти в Германия те цитират Роза Люксембург, че всеки имал право на мнение, дори и то да е неудобно, но антисемитизмът не е мнение, а престъпление. Тук е тънката разлика.

Иначе сте прав, че даването на точки по всяка една позиция би била по-точно от типа на една точка за не съм съгласен и 10 подкрепям напълно. Така ги правим поне в Германия тези изследвания.

- 16-04-2013|Историк

Разбира се, че е по-добре да има скалиране на отговорите (скалата може да е от 1 до 10, може да е от 1 до 5, но при всички случаи следва да съдържа някакъв вид степенуване на категоричността на отговора – например така: „изцяло“ подкрепям, „отчасти“ подкрепям, „нито подкрепям, нито отхвърлям“, „отчасти“ отхвърлям, „изцяло“ отхвърлям…)

Защото в противен случай самите въпроси, които присъстват в една анкета, могат да бъдат „подвеждащи“ – в случая: подвеждащи към „екстремистки“ отговор.

Аз съм сигурен, че на никой от студентите в НБУ в една нормална (не-анкетна) обстановка не му и хрумва да „изолира“ някого в „лагери“… Сигурен съм, че студентите от НБУ, когато си говорят помежду си между лекциите, не си говорят на теми от типа: „Дайте да изолираме еди-кои си в лагери! Кога почваме? Утре? Или другия уикенд?“ Такъв въпрос, както се казва, изобщо не стои на дневен ред – пред никого.

Когато обаче (и то по време на лекция!) ти изтресат на масата пред теб един лист, и на този лист наред с другите въпроси има и такъв въпрос:

„Бихте ли изолирали някои групи от населението в лагери?“, ситуацията се променя коренно. Може никога да не ти и хрумвало нещо такова, то щом така ти поставят въпроса, щеш –не щеш, принуден си да мислиш именно в такава посока! От теб се иска отговор именно на такъв въпрос! И съответно, ти даваш някакъв „отговор“… (Забележете, че много по-близкия до реалността – и до ежедневието на студентите – въпрос: „Смятате ли, че представители на някои групи от населението не бива да бъдат приемани за студенти във вашия университет – или техният прием трябва да бъде ограничен?“ – НЕ Е зададен в анкетата!)

- 20-04-2013|Think about it

Аз пък съм сигурен, че тези данни са реални. Но причината да не се стигне до тяхното приложение е, че цивилизацията, от която вече сме чест ще ни изолира, ако бихме го направили. Т. е. те си го мислят и искат, но приложението му би довело до по-тежки последици. Ето защо не е вероятно да се стигне до интерниране в лагери. Но представете си следната ситуация – петролът свърши след 3 години (чисто хипотетично). Настава криза на доставки, услуги, няма Евро и ЕС. Всички държави се задълбочават в някакви конфликти и няма ресурс за прилагане на тези цивилизационни ценности – какво си мислите, няма ли при отсъствие на контрол тези същите вече нестуденти в НБУ да приложат възгледите си? Аз си мисля, че те са латентни.

Но и примерът да не бе толкова абстрактен – какво стана в Югославия и как можаха само в Сараево 30 000, повечето от които са невинни да бъдат избити от запасни и редовни войници. Ето какво става, когато тази латентност добие проява.

Аз се надявам да има някаква еволюция на ценностите – много хора, които са били по света са видели, че това не са истинските проблеми.

- 29-04-2013|Иван Кърнаров – За гей-парадите

Гей-парадите са отлично наименовани-в тях хомосексуалността се ПАРАДИРА!

През 2010 г. пазарджишкият прокурор Стефан Янев показа нагледно, че от правото до философията няма и една крачка, публикувайки фундаментално постановление, което трябва да влезе в учебниците. По повод на жалба на гей активисти срещу наредба за обществения ред Янев написа:“Естественият закон е свързан с половото съединяване на индивиди от мъжки и женски род, от което следва, че сексуалната ориентация между мъж и жена с цел създаване на деца е естествена, тъй като отговаря на естествения закон за възпроизводство на рода. Всеки индивид обаче си има право на избор, личен живот и мнение, дали ще си избере естествена или противоестествена сексуална ориентация. Тъй като сексуалната ориентация на индивида е нещо интимно, обикновено тя се споделя с други индивиди или съмишленици интимно. Публичната ѝ изява и демонстрация води до безсрамие, груба откровеност и пренебрежително отношение към обществения морал“.

Заключение-Гей-парадите не са проява на демокрация и свободомислие! Нека различните правят каквото си искат под юргана, но не и да ПАРАДИРАТ с него!

- 29-04-2013|Think about it

Така, тук ще напиша точни думи, които няма да Ви се харесат.

Сега чувам за случая с този прокурор. Според мен неговото изказване съдържа задължителните атрибути на едно престъпление по НК на Р. България. Ще предизвикам и такава проверка от най-високо ниво още това лято.

Честох поредията статии и ги намирам за фактически грешни и самото им изказване не е право на мнение, а екстремна, фашизоидна позиция.

Една законна сексуалност има право точно толкова да се пропагандира, колкото една друга законна сексуалност, т. е. техните паради във всяка цивилизована държава, иска ми се да вярвам и в България са законни.

Въпросният екстремистни прокурор не би трябвало да заема държавен пост, след като отрича държавното устройство, забраняващо по-различно отношение към различните от нас, само защото те не са като нас.

Преди са били забранени парадите на цветнокожите, на жените, на евреите, на друговерците, на опозицията. Стремежът на някой да му се забранява да се възползва от едно свое законно право ВЕДНЪЖ в годината е видим. Дайте и това да им забраним?! По възможност и да се опитаме да им нанесем опасни телесни повреди, ли?!

„Фундаменталното постановление“, г-н Кърнаров е във всеки учебник по недицинска етика и по история на църквата. То се смята навсякъде в сериозната наука, а не в пропагандната, като отречено, доказано грешно и привично за хората с по-нисък интелектуален запас.

Но конкретно той говори за „естествен закон“ – кой е той, кога е приет, за коя група важи? Отговор – няма такъв. От тук насетне вече всичко е идеология… Прокурорът заклеймява всяка връзка, неводеща до поколение. За него тя е перверзна. Какво да каже мъжът или жената с проблем, които не могат да се възпроизведат – че и те са перверзни ли?! Какво да кажат милионите двойки, ползваши противозачатъчни и кондоми – и те не се размножават – според дефиницията на прокурора и те са перверзни. Сексуална ориентация, създадена от природата не може да е „противоестествена“, всичко създадено от природата е „естествено“. Публично всеки ден се изявява другата законна сексуалност – полуголи хора по улиците, плакати със сексуално съдържание, филми с такова. Винаги на 365 дни става дума за нас – хетеросексуалните.

Не мога да разбера, какво Ви пречат тези хора. Те са по-умни и по-добре изглеждащи от средният им хомофоб, това ли Ви дразни? Или сте лично сексуално незадоволен и тяхното щастие Ви пречи.

Във всеки случай вече няма инквиция и всеки данъкоплатец има право на законен и защитен от фашизоидни лумпени протест. А нека те да си решат с какво да парадират и къде имат право – нека това да не сте Вие, който да им казва как да се възползват от правата си. Тези права са извоювани с много невинна кръв и туко така и аз ги съветвам да не отстъпват.

- 30-04-2013|Социолог и 1/2

Относно позицията на „Think about it“ само ще уточня, че доколкото ми е известно, „гей-парад“ никой не е „забранявал“ в България. Точно обратното: подходът „забрана“ беше приложен от властите спрямо групи, които имаха намерение да организират шествие против гей-парада. Факт, който, разбира се, нанесе повече вреда, отколкото полза, защото за пореден път доубеди населението, че на гей-хората властта се старае да дава особени привилегии…

- 30-04-2013|Златко

М-да. Умно село сме ние, спор няма. А що се отнася до „специалните права“ на всички преследвани или маргинализирани групи (сред които гейовете са само най-видимия случай), то същото може да се каже и за овчаря, който пази овцете си от вълци или родителите, които пазят децата си от педофили: те също в някакъв смисъл им дават „специални права“, не мислите ли?

(С молба за извинение към всички гей-хора, които дори и насън не бих сравнявал с овце, разбира се; просто в наше умно село, ако човек не слезе до нивото на възможно най-нагледните и банални сравнения, посланието рядко стига до подкорието)…

- 07-05-2013|Социолог и 1/2

М-да. „Умно“ село сме. Според шефа на „умното“ село, когато става дума за някой друг обществен въпрос (например, за АЕЦ „Белене“), е нещо съвсем нормално да я има в публичното пространство както позицията „ЗА“, така и позицията „ПРОТИВ“… Но виж, когато става въпрос за „гей-хората“ (и техните, например, „права“ да сключват „брак“), според шефа на „умното“ село по такава тема не може да има две мнения…

- 29-05-2013|мунчо – re:
Димитър писа:

Не съм социолог и няма да давам оценка на проучването, просто ще споделя, че го прегледах с интерес и го намирам за обективно отразяващо нагласите в изследваната група. За мен най-важният въпрос от него е следният: как е формирана в изследваната група нагласата/убеждението, че „Хомосексуалността е вродено физическо и емоционално привличане към представители на собствения пол“. Промиването на мозъци си е казало думата, де – почти 40% от уж образовани хора да смятат това за вярно е показателно за влиянието на пропагандата и лобизма в полза на хомо отношенията. Но защо се учудвам, като същата теза бе приета на най-високо европейско ниво – хомосексуалността бе квалифицирана като „сексуална ориентация“ – много добро попадение, признавам, само дето „такова животно нема“ – и след това бе обявена за ПРАВО на всеки човек… Да се готвят наркоманите и всички други, ограничени в правото си на ЗАДОВОЛЯВАНЕ на физическите си желания да получат същото третиране. А нормалните… ми те да ходят в лагери, дето да им е нормално.

Димитър, а вие кога избрахте да сте хетеросексуален? Един ден седнахте да помислите и решихте „Хоп, от днес ще харесвам жени“? Така ли се получи?

- 30-05-2013|Димитър

мунчо, като се замисля, да, точно така се получи при мен. Всъщност разбрах, че интересът ми към моя пол в сексуално отношение е заради липсата на жени в обкръжението ми и нуждата ми в същото време от задоволяване на сексуалния ми нагон. Само че ако човек си позволи да бъде управляван от нагоните си, вместо от разума си, кое е човешкото в него? Приех, че влечението към собствения ми пол е нездраво и грешно. След като разбрах, че просто имам нужда да задоволявам сексуалния си глад, насочих интереса си към другия пол…, та така…

- 30-05-2013|Златко

Хм, всичко това ми звучи някак поизмислено така. Никой от нас не си прави сметки и изчисления върху това кой пол да харесва и кой – не. Тия неща не са въпрос на съзнателен контрол, трябва ли сега да си обясняваме как се режат краставици? Виж, неприязънта към „различните“, „педалите“ или както там още са наричани, действително е въпрос на съзнателен избор, а не нагон. Така че, дайте да се съсредоточим върху нещата, при които има смисъл да се дискутира и да оставим на природата ония, при които няма. Инак току-виж сме стигнали до извода, че при особено силно желание, хоп-така ще размахаме ръце и ще се извисим към висините небесни, просто чрез силата на разума и волята си…

Когато видях звезди посред бял ден или: Интеграция в четири точки

Автор: Марко Погачар

Присъединителна глава първа

Беше краят на деветдесетте години, следите от танковете на Четвърта бригада, която беше докарала вкъщи добрите и лоши момчета отоперация „Щурм“, бяха се позаличили малко, а шумовете от перални, хладилници, телевизори и стереоуредби от погрешна националност, които пък бяха ги следвали месеци след това, върху препълнени авто-ремаркета и трактори, бяха се понижили до степен на поносимост – на самия мен всичко това ми беше през оная работа. Бях точно наполовина по-млад от сега и някак си не напълно интегриран. Катилите от гимназията бяха по онова време наточени само за три неща: футболния клуб „Хайдук“, Хърватска и „Оейсис“ Механизмът не беше кой знае колко сложен. По „Хайдук“ бяха луди, откак свят светува, долу-горе всички – и дори имаше едно време, в което това беше имало смисъл. Преди да стане третокласен провинциален футболен клуб, а феновете му – банда остригани до голо фашисти, този клуб можеше да обира призовете по европейските шампионати: през 1944 бяха спечелили, тогава още като отбор на освободителната югославска армия, в Сплит – бяха победили недостижимия английски отбор. Аз пък имах два леви крака и никакво желание да стоя на вратата, да ходя по стадиони или изобщо да си имам работа с футбола.

Хърватска също попадаше през онези години някак неизбежно в центъра на вниманието, тогава още повече, отколкото сега. Вярно е, че водехме лош живот, в онази окаяна, турбо-католическа, националистическа автокрация, но, хей, имахме си наша държава! Нито тогава, нито пък днес съм в състояние да разбера какво ѝ е толкова ценното на една държава, а значи това също ми беше през оная работа. Може би всичко това идва от факта, че съм некръщаван син на словенски юго-офицер, който още в началото на войната се изнесе в неговата си република, и на хърватска пощенска служителка, която остана; а такива [като мен] хора, то се знае, винаги са били враговете, те бяха по-скоро бяха предателите на нашето дело. Като си помисля реално – все пак съм имал късмет.

Всичко това си имаше икономически и политически основания, то е следствие от няколко грозни идеи и тъпи хора; но пък „Оейсис“? Хм, това вярно май никога няма да го разбера. Хронологията във всеки случай е очевидна: няколко години преди това за първи път бяхме започнали да приемаме сигналите на MTV (не напразно хората казват, че сателитните чинии са съборили СССР), и хиперинфлацията на спектаклите, на които бяхме изложени ежедневно, най-после придоби собствения си попкултурен символ. И така, именно в рамките, или по-добре казано, в ядрото на една по подобен начин измислена велика история – онази по тогавашно време абсолютно доминантна история на реинтеграцията и хомогенизацията на „хърватската национална идентичност и нейната същност“ (тази много неясен, но вездесъщ филиз на мечтаната ни с векове независимост) – се оформи първия ми важен интеграционен опит.

Спомням си го, сякаш беше вчера. На задния джоб на армейския си клин носех лепенка на Cripple-Bastards, на фланелката – надпис „Миряна обича само истински ядове и пънк“. Генералът тъкмо беше ритнал камбаната. По стените, вечно омазани с нечии лица и лозунги, сега вече бяха ретуширани „нашите“ лица и една нация на влюбени политици стоеше пред избори. В някои квартали не можеше да се отиде просто така; рано или късно човек попадаше на групи от скинхедове и футболни фенове, които на бърза ръка ощавяха кожата на посетителя в националните цветове. Ето защо се движехме на глутница, докато останахме само ние двамата. Ние, цял един тандем, открихме на някаква стена хърватския герб и се заехме с него, с ръце и крака, защото вече ни беше дошло до гуша от този герб, искахме да го махнем от тази стена, а отстраняването се проточи, нещо не вървеше, защото гербът беше тежък и здраво закрепен; и тогава изведнъж всичко потъна в тъмнина.

И аз видях от синьото небе всички звезди, най-вече жълти, но някак странно разпилени, и моментално се интегрирах на земята. Трикрилният гардероб, който ни държеше за вратовете и тупаше с нас по асфалта, откри първата ми присъединителна глава: оказа се, че гербът бил стоял на входа на полицейския участък на улица Петринка, и през тази нощ научих, зад закрити врати, всичко, което трябваше да зная за своята дотогава дълбоко скрита независимост. И националната интеграция беше, това е ясно, sine qua non: първата крачка по посока към Европа.

Присъединителна глава втора

Ако първата ми, прото-европейска интеграция, беше се случила в прогнилото сърце на многовековния защитен вал на християнството, то втората, макар и по замисъл много по-европейска, се случи в неговата привидна пълна противоположност, на географската и политическа граница на Европа, в изключения Истанбул на Босфора. Пристигнах там като млад студент, за новогодишно празненство, с приятелката ми и други приятели, след тридесет и пет часово друсане в автобуса на една туристическа фирма. През зимата Истанбул е изкусителен; Истанбул сутринта, Истанбул през нощта, мирише на боза, риба и дим; градът тъче плътен гоблен от светлини, който се влива в мъдрата тъмнина на Азия. Един град, чиито тела всеки миг издишват грам по грам души – и изхвърлят тон по тон лайна в морето. Такъв един Истанбул; гола и дива фантасмагория, площад Таксим в новогодишната нощ.

Бляскавият диско-глобус се разсипваше из съседните улици, високоговорителите грачеха и тракаха, ние бяхме петима и се държахме заедно. Изведнъж момичетата се развикаха, навалицата беше непоносима, отнесе ни настрани и вече не виждахме източника на виковете; там, където само допреди миг се бяха виждали главите им, сега се виждаше куп мъже, който се увеличаваше с всяка секунда. Върнахме се обратно при гласовете, пробихме си път с бой – едната вече лежеше на земята, другата я дърпаха и подмятаха насам-натам поне петнадесетина типа. Избутахме хората настрана, блъскахме и удряхме, където ставаше нужно, докато накрая успяхме да ги освободим и да се оттеглим в една странична улица. Бяха ги обарали здравата, кипяха от гняв и се намираха в състояние на лек шок, но въпреки това нощта продължи; тя пулсираше докато се вля в утринта, пулсираше заедно с пияните клетки и заличаваше с потока си спомена; и така прокуди сянката на цяла една година.

Вечерта на следващия ден се върнахме обратно в хотела си, там очевидно се снемаше филм. Пред входа стояха пет или шест репортерски минибуса, един куп прожектори и техника. Оказа се обаче, че ставало дума за риалити-шоу и че европейските звезди в него сме ние. Случая, който вече почти бяхме забравили, бил заснет от телевизионни камери. Журналистите бяха ни издирили и ни чакаха скрити на рецепцията. Дадохме интервюта за главните новини, за няколко булевардни предавания, заедно с материал за „Пчеларство и лов“, плюс всички важни вестници. На следващия ден в петнадесетмилионния град беше напълно невъзможно да изминем и сто метра, без да бъдем спрени от някого, без някой да ни се извини от името на целия турски народ, без кюрдите да бъдат обвинени за всичко, без да ни подадат в ръката топли гевреци и други подобни. Лицето ми – при кадрите в едър план нещата бяха изглеждали като доста приличен тупаник – беше попаднало по случайност по началните страници на най-масовите вестници.

Момент моля, кой тук откача?, попитах възрастния журналист, опитан ас в рибарска жилетка. Кой има интерес да фабрикува събитие, в което са ни замесили нарочно? Кой тук е инстументализиран и защо? Една страна с толкова тежки, включително и вътрешнополитически, проблеми, би трябвало да има съвсем други болни теми вместо…

Човекът в рибарската жилетка ме измери от глава до пети, запали си цигара и каза хладнокръвно, сякаш цял ден бяха му кълвали шарани, изпратени от небето: Интеграция, европейска интеграция. Заради голямата проевропейска кампания в Турция били използвали възможността да изпратят посланието, че на студенти от европейските страни подобни неща не могат да се случват по улиците на Истанбул – и ако все пак се случват, то тогава трябва да бъдат посрещнати с всеобщо осъждане. Ако не бяхте от Европейския съюз, никой петел нямаше да пее за вас, продължи човека с рибарската жилетка и издуха дима. А аз просто не можах да понеса мисълта да го разочаровам, да разваля историята му, като му кажа, „Ju nou, ajm from d Balkans“…

И така бях, за втори път, и пак против волята си, пипнат за врата и запратен към звездите.

Глава трета

При изреждането на важни за мен евроинтеграционни моменти пътувам вече по-навътре в континента, по сладководен път.

Бъди по-прецизен; къде точно беше? В Полша, далеч в северозапада, при Бигошч. И какво търсеше там? Взех участие в един фестивал по лирика, нищо не търсех. Как дойде там? Закараха ме с кола. От Берлин ме взе един приятел, поляк, който знае езика и улиците. По пътя минахме през градчето Багдад. Каква марка беше колата? Не знам. Каква е тая поезия? За някакви шифри ли става дума? И да, и не. Имаше всякакви видове поезия, както си му е реда при лиричните фестивали. Лошата беше истински лоша. Имаше ли ескалации в това отношение? Не, за такова нещо сме прекалено добре възпитани. Все още ни стяга топлия пуловер на дребната буржоазност. В това е нашето спасение. Имаше ли ескалация в други отношения? Този въпрос уловка ли е? Добре, големи католици ли са поляците? Поляците са много големи католици. Какво трябва да има във всяко прилично полско място, освен църква, пожарна станция и кръчма? Дом на светия отец Йоан Павел II. Може ли това да се каже и за твоята страна? Да, с изключение на споменатия дом. При нас папата виси на почетно място между държавния герб и логото на спонсориращата бирена фирма. Освен това почти нищо в тази страна не е мое. Какво не могат да понасят поляците от малките градчета? Не обичат да се нарича папата с малкото му име. Не обичат да чуват „Войтила“. А какво е твоето мнение? Мисля, че гореспоменатият е опасен престъпник, както и повечето от предшествениците му, заедно с принадлежащата към всичко това фирма. Какво още не могат да понасят поляците от малките градчета? Не обичат да те заварват в разговор със сърби и мюсюлмани. Защото ние хърватите сме окей, братя, но тия мюсюлмани, тия православни, руснаци, водили сме война едни срещу други – как може сега да седим на една и съща маса? И какво не обичат още? Словенци, които говорят чисто по полски. Преводачи. Обясни ми го това. Желько говореше прекалено чист полски. В бара, накрая на лирическия фестивал. Онзи с подозрителната поезия? Да, но всеки фестивал е така. И какво се случи след това? След няколко пилзенски вече не му вярваха, че не е поляк. Настояха да прекрати с провокацията. Да покаже документите си. И какво? Той отказа да представи документите си, и без това не ги носеше със себе си. И? Настояваха да отиде до хотела, придружаван от тях, и да си покаже документите. Трябвало да докаже, че не е поляк. Или моментално да престане с провокациите. Да престане и да се извини. И после? Ами не се извини. Стана и отказа да продължи разговора. А те? Обкръжиха го, ошамариха го и го хванаха за яката. А ти? Аз го хванах за ръцете, за да избегна всеобщ батак. А те? Докато го държах, един от тях го ритна в лицето, с high kick. И какво стана после? Всеобщ батак. Масов побой като заключение на лирическия фестивал, в резултат на което се интегрирах с господ знае кого и колко, защото осветлението беше лошо. В тъмнината всички единици изглеждат еднакво, когато се сблъскат едни с други. И как приключи всичко? След всеобщата и изключително успешна интеграция успях да хвана в Бигошч влака за Берлин и заспах начаса.

Присъединителна глава четвърта, засега последна

Този списък от важни интеграции е разбира се произволен и би могъл да изглежда другояче. Поне засега той следва една предварително известна посока – влажния сън на всеки не интегриран европеец: от периферията накъм центъра. Европейските звезди се посипаха върху мен, при четвъртия път, по-близо до средата на облаците, този път се интегрирах вертикално. И отново моята с две ръце поета интеграция (поради специфични обстоятелства нямаше как другояче да я поема) имаше един напълно предвидим катализатор и една определена посока на действието: тя дойде по принуда, отгоре, откъм посоката на реда и закона.

Отидох отново на поетическо пътуване, по-точно казано в Копенхаген – оттам идвам в момента. Всичко беше във възможно най-добър ред: отидох на спокойна разходка из града, обиколих с колело надлъж и нашир из Ньоребро, празнувах в специални жилища „за развлечение и разслабване“, които има във всяка по-нова сграда в Ньоребро, четох (некропоетика!) на гробовете на Ханс Кристиян Андерсен и Киркегор, мотах се дни наред из Кристиания и какво ли не още. Още от началото на седемдесетте години този наполовина извъндържавен оазис приютява пъстра картинка от неинтегрирани типове – застарели хипита, пънкове и прогонени окупатори на жилища, непрестанно мотани раста-типове и просто мотани типове, та чак до войнстващи веганци, фруктуарии и най-различни активисти по всичко, което хвърля сянка. Но щом само напуснах Кристиания (уличните табели съобщават порядъчно, че човек отново е в областта на Съюза), аз отново бях в сърцето на Европа – в онзи влажен сън – а от съня някак трябваше да се добера обратно вкъщи.

Този процес обикновено се нарича пробуждане; Транстрьомер казва: Пробуждането е скок с парашут от съня. И така аз се намерих от леглото отново на летището. А на летището върших в продължение на час или два нещата, които обикновено човек върши по летищата – нищо. А после се приближих, подсилен от съня, към гигантската птица: извадих от джобовете си всичко метално, сложих лаптопа в пластмасовата кутия и тръгнах, както един милион пъти досега, съвсем спокойно към металния детектор. А след това ме повикаха и ме попитаха дали моята чанта е наистина моя. Аз им отговорих: ама наистина истински. А те попитаха дали е имало възможност някой да е пъхнал нещо вътре. Аз казах, няма такава възможност. А те попитаха дали ми е известно, че нося със себе си оръжия, и аз ги зяпнах. После се сетих, разсмях се и бръкнах в страничния джоб, за да извадя швейцарското ножче, което инак използвам за отваряне на бутилки и за да си чопля зъбите, бях го забравил в багажа; тогава към мен се втурнаха двама двукрили полицаи, притиснаха ме с все сила към стената, та чак ноктите ми се забиха в нея, и изведнъж стана тъмно: една топла тъмнина, в която като перфектен ореол проблясваха жълти звезди.

Когато дойдох на себе си, ме разпитаха. Откъде имате оръжието?, питаха. Какво искахте да направите с него?, питаха. Познавате ли някой човек от този списък?, питаха; знаете ли, че в Дания…

И аз знаех, за първи път. Всичко ми стана най-после ясно, но бях прекалено раздразнен, за да сътруднича. Усмихвах се тайнствено, което изкара моите благодетели още повече извън кожата. Не можех да излетя. И си мислех: това е съдба! Исках да остарея и да умра в страната, в която един тирбушон е оръжие, бях готов да се боря за това. Продължавах да мълча като гроб, докато успяха да ме уговорят чрез хитри въпроси. Изплъзна ми се, че съм в Дания като писател. Поет, казах едва доловимо. Поет? Ах, по дяволите с тоя, казаха и посочиха с крак към изхода, а аз все още се усмихвах блажено. Нямаше вече литература, с която да се откупя. Но звездичките, които видях, бяха този път стопроцентово европейски и най-после можех да въздъхна свободно. Аз, интегрираният.

Източник

Марко Погачар е роден през 1984 в Сплит. Завършил е литературознание и история в университета Загреб. Автор е на четири книги с поезия, известен като един от младите таланти в хърватската литература.

България има нужда от нова, единадесета Божия заповед:

„Почитай труда на ближния!“

Автор: Златко Енев

Със Златко Енев разтоваря Румен Леонидов:

Златко, ти отново успя да разбуниш духовете с последната си камикадзе-операция (нещо подобно се получи при появата на романа ти „Реквием за никого“). Какви бяха реакциите към твоята „еднолична стачка“ и затварянето на електронното ти сп. „Либерален преглед“ за две седмици, в знак на протест срещу липсващата подкрепа?

Неочаквано положителни, в преобладаващата си част. Бях силно изненадан, тъй като прощалното писмо, което изпратих до всички абонати на седмичния бюлетин, се получи някак непомерно емоционално, това си беше чиста проба вик откъм дъното на кладенеца. Естествено, очакванията ми бяха за някакъв вид подобна ответна реакция. И толкова по-огромна беше изненадата ми, когато изведнъж заваляха човешки, изпълнени със загриженост и готовност за помощ отговори.

Какъв е изводът ти?

Че България нито е умряла, нито пък се кани да го прави, колкото и мрачна да изглежда повърхността на всекидневието. Разбира се, имаше и остри, гневни, в един или два от случаите дори откровено злобни реакции. Но те бяха единични. Като цяло хората ми върнаха вярата и надеждата, които през последните месеци бяха започнали да се поизносват.

Ти публично нагази в една от най-опасните зони на българското обществено пространство – става дума за необходимостта от реална обществена оценка на интелектуалеца, за заплащането на интелектуалния труд. Обикновено у нас тази тема предизвиква силно раздразнение. Освен милите приказки какви по-конкретни ответи се получиха след призива ти за финансова помощ?

Темата за заплащането на труда на интелектуалеца е сложна, тя изисква продължително и многостранно обсъждане. Но за да не се заплитам в мъгляви отговори, ще ти кажа: тук също основната реакция беше, ако мога да я нарека така, много „мъжка“ (макар че в повечето случаи идеше от жени – не знам защо е така, но самият аз живея с все по-ясното усещане, че жените в днешна България полека-лека поемат типично мъжката роля в обществото: те са ония, които са склонни да оценяват нещата трезво и без ненужни емоции, те са, които подават ръка, без да питат за това колко ще им дадеш насреща; жените са новите мъже на България, ако питаш мен). Докато мъжките реакции в повечето случаи бяха свързани с „даване на съвети“ (в това отношение ние все още си оставаме за съжаление една много съветска страна), жените просто ми казваха нещо от рода: „само да си посмял да се откажеш, главицата ти откъсвам!“, след което пращаха пари. Просто и ясно. В два от случаите – веднъж откъм Америка и веднъж от България, сумите бяха действително много значителни. Накратко – читателите ми помогнаха да се изправя отново на крака, след като вече почти бях решил да хвърля кърпата. Наистина се бях се видял в чудо, не знаех с какво ще изкарам следващия месец.

И как се чувстваш сега, след като вече наруши „правилата“ и заговори смело за пари?

Тук трябва да се поразговорим малко по-дълго. По принцип това е една от най-сериозните, болезнени и в някакъв смисъл описващи цялото ни съвременно общество теми. Табуто, което е наложено върху всякакво публично дискутиране на темата за „парите“, тоест необходимостта от някакъв израз на взаимно зачитане, уважение и отчитане на труда, който влага всеки от нас, е огромна пречка пред нормалното развитие на обществения процес в България. Единственият начин, по който е обществено допустимо да се говори за „пари“ в България, е чрез публично осъждане на този или онзи, който, естествено, е забогатял нечестно и се е превърнал в някакъв вид козел на отпущението. Но всичко това прави напълно невъзможно да има нормално, човешко и разумно отношение към най-важната част от общественото присъствие на всеки един от нас.

Помисли си сам: когато е напълно невъзможно в едно общество да се каже, „ей, тоя човек страшно много работи и страшно много печели – евалла му и на богатство, и на успех!“, то как тогава цялото общество може да се избави от колективния си комплекс за некадърност, неспособност и липса на възможности за реализация и изява? Как можем да се избавим от вечния инстинкт за контрол, за надзор над чуждата дейност, за надничане в чуждата чиния? Как можем да се избавим от завистта, от вечното „не е важно аз да съм добре, важно е на Вуте да му зле!“ Ето например, при мен се обажда един господин и ми казва следното: „господин Енев, готов съм да плащам абонамент за вашето издание, но само ако ми давате отчет къде след това отиват парите ми“.

Какво, какво е поискал този задръстеняк, без извинение за определението? Отчет за парите, които би ти дал за абонамент? Не подозирах, че сред читателите ни има и такива мишоци. Та нали вече пет-шест години всеки от нас получава напълно безплатно по пощата си висококачествените текстове на „Прегледа“, които все някой трябва да издири, подбере, преведе и сам да редактира… Какъв по-верен и пълен отчет може да има от това?

Може би милият е объркал абонамента с даренията – при които, да речем, едно такова настояване все още би имало смисъл (макар че, какъв точно отчет би искал господинът да му давам: в кои магазини пазарувам; какво плащам, за да живеем, аз и децата? В края на краищата винаги съм казвал ясно и открито, че даренията, които ми се изпращат, използвам за да живея, точно толкова просто и толкова ясно – и ако някой си мисли, че от дарения е възможно да се изкарва по някой и друг месец на Майорка, то бих му препоръчал да опита сам).

Дай да се върнем към темата за табуто… Какво е твоето обяснение за тази част от националния ни характер?

България живее в модус на колективен контрол над личностите, който е типичен за всяко дребнобуржоазно общество, но в малки и сравнително изостанали общества като нашето е буквално всеобятен и необорим, чрез никакви средства. И, естествено, въпросът за това кой, колко и по какъв точно начин печели парите си, е един от най-важните изрази на този всеобхватен колективен контрол. Социализмът, предполагам, само е засилил всичко това, но по принцип то води началото си от времена, които са далеч по-назад в родната ни история.

Откъде тръгват неговите корени?

Корените му са някъде във Възраждането, в културата на задругата, на еснафа, на колективното дребно предприемачество, при което въпросът за взаимния контрол е от най-решаващо естество. Проблемът е в това, че в наши дни, в един свят, който се променя буквално за броени мигове, изпод собствените ни крака, един такъв начин на мислене и поведение е абсолютно убийствен за духа на предприемчивост, инициативност и, най-общо казано, можене, в който е единствената надежда за напредък и благоденствие за всяко общество. Когато единствено важното нещо за обществото е да се пречи на опитите за неконтролирано от общността забогатяване (което, в края на краищата, идва от много други неща, които не могат да се сведат единствено до безогледността и готовността за нарушаване на всякакви човешки норми, с които общественото мнение у нас обикновено свързва всичко това)… та, когато единствено важното нещо е да се пречи на другите, а не да се работи за собственото преуспяване, то как тогава би могло да се стигне, дори и на теория, до някакъв вид колективен напредък? Във Фейсбук, където също си позволявам да си отварям устата по не съвсем общоприети у нас начини, доста често се появяват чичковци и лелки с повдигнат нагоре пръст, които биха искали да ме накарат да се засрамя и най-после млъкна.

Дума да не продумваш за пари…

Да се говори за пари е неприлично, знам. Само че, докато всички ние си мълчим и гледаме само как да се прецакаме едни други, мълчешката, хората работят, печелят пари и се движат напред. А ние си оставаме на същото място, ако не и по-лошо. Онова, от което имаме нужда тук в България е една нова, единадесета, Божия заповед: „Ти трябва да почиташ труда на ближния си!“

Добре, разкажи сега какво ще стане занапред със сайта ти… Ти му направи изключително мащабна реорганизация, въведе и нещо, което също се случва за пръв път, поне сред независимите български сайтове – платен абонамент. Пак пари, пак настояване за заплащане на един труд, който всички бяхме свикнали да го възприемаме като твое доброволно дарение. Накъде вървят нещата, има ли изгледи за успех, или да очакваме в близко или в по-далечно бъдеще „Либерален преглед“ отново да свие знамената?

Знам ли? Поне засега нещата изглеждат окуражаващо. Не че има опашка от хора, които искат да се абонират, но за разлика от големите издания, аз съм в състояние да живея буквално като камила – дай ми веднъж на три дни вода, пък после ми гледай сеира. Така че всичко, което мога да направя в момента е, и аз като стария Тарас Булба, да позасуча мустак и да река: „Има още барут в барутницата, момчета. Пилците се броят наесен, че и след десет есени“. Да поживеем още малко, пък после ще видим.

А твоето писателство? Напоследък не виждам почти никакви твои белетристични текстове, изглеждаш ми напълно отдаден на журналистика и онова, което възприемаш като своя просветителска мисия. Това не те ли смущава, не те ли човърка отвътре?

Уф, не пипай раната! Смущава ме, и още как. Вече и сам не зная какво да мисля. От една страна винаги съм живял с усещането, че всичко друго в живота ми е второстепенно в сравнение с писането – и то точно писането на белетристика, на романна проза. Но пък не мога и да надскоча собствения си ръст. Единственото нещо, което днешното българско общество изглежда забелязва, когато става дума за собствените ми усилия, е електронното ми списание. Останалото – шестте книги, които съм издал, примерно – за тях не се чува ни гък, ни мък. Предполагам, че такава е съдбата на повечето от събратята, като се изключат ония петима или шестима, които действително са успели да си извоюват някаква видимост като български писатели.

До какво може да доведе това положение?

Това е нещо убийствено за духа и мотивацията. Тук пак стигаме до едно от невероятно тежките табута в тази страна, а именно: в днешна България е напълно неестествено, по неписан обществен закон, да се изразява публична почит или възхищение пред труда на някой жив човек, особено ако той е интелектуалец. Инак в частна кореспонденция читателите си позволяват от време на време да си отпуснат душите и да кажат по някоя по-окуражаваща приказка.

Не вярвам, че окончателно си се отказал да пишеш, имаше намерение да продължиш „Реквиема“, какво правиш, когато не се занимаваш със списанието?

По едно време започнах обещаното продължение на „Реквиема“, но след това го оставих. Не знам за кого го пиша, точно толкова просто е всичко. Не мога като барон Мюнхаузен да се измъкна от блатото, като се тегля сам за плитката. Нужна ми е опорна точка, от която да тръгна, за която да се захвана. А каква ти опорна точка сред това убийствено колективно мълчание? Но не искам и аз да тръгна по обичайния път на оплаквачите – „вижте колко е тъпо всичко, какво може да направи сам човек?“ Сигурен съм, че рано или късно ще стигна до момент, в който ще успея да преодолея и това вцепенение, и тая блокада. Но поне засега имам много други неща за преодоляване. И преди всичко – мълчаливата съпротива срещу нахалството ми да настоявам за някаква по-реална оценка за труда си. Много съжалявам, но оттук нататък ще е така: „който не работи, не трябва да чете“. А на ония, които ми казват „ами твоя си работа, ще ни се наложи тогава да прежалим загубата на списанието ти“, мога само да кажа: „жалете си колкото щете. И, щом толкова настоявате, правете си сметките и без мен. Само имайте пред вид, че, поне в този конкретен случай, аз съм кръчмарят“.

Благодаря, че продължаваш делото си, Златко, всички ти дължим поне едно „Благодаря!“. Надявам се, че повечето от досегашните ти читатели, които са над десет хиляди, не само ще ти стискат палци, но вече като абонати ще продължат да четат твоя „Либерален преглед“. Бъди!

Живот и здраве да е. С всичко останало ще се оправим някак. Добра сполука на всички ни!

Източник

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (3)

- 10-04-2013|Гост – „Дванайстта Божа заповед“ – преразказ

Някой вика пред портата ми…

Излизам и гледам – ром и един по-стар от него пикап. Майстор на покриви съм, вика. Е, и, питам го, аз пък съм налбантин. Умряла работа, но съм. Хубаво, колега, отговоря ми ромът и ме гледа широко. Абе, минавам случайно, за работа обикалям по селата, и изведнъж гледам, има два-три улука за оправяне на къщата ти. Вярно, има, но нямам сухо в момента. Не ти трябва сухо по принцип, успокоява ме колегата. Ще ти ги оправя безплатно, защото не обичам да гледам счупени работи наоколо. И без това всичко наоколо е счупено. Ами, хубаво, оправи ги тогава, викам му. Качи се ромът. Слезе от покрива и ми вика, дай една двайсетачка поне. Не съм платил наема на сина, то учи детето как да ни интегрира като порасне. Последна година е вече, вика.

Ама, нали, колега, викам и аз, и почваме да се надвикваме… Накрая взех, че си влязох, защото гледам, ще продължава да вали по гергьовски като „На браздата“. Чел съм за тоя кротък дъжд в прогимназията. Хубава работа е написал Елин Пелин, не знам какво са му платили за нея, може и нищо, защото хубавите работи са като хубавите тикви – ядат ги прасетата. Гледам през прозореца и слушам как трудолюбивият ром вика сред дъждеца. На българите им трябва само една нова божа заповед, защото старите никой не ги бръсне. Не каза „бръсне“, друго каза, но не е за казване. Седнах да си догледам предаването и реших, и аз като другите, да се обадя по телефона на водещия. Разказах му за тоя особен случай и подчертах за единадесетата божа заповед, а той ми вика, разбрах, ви разбрах ви, трябва да пускаме рекаламите, благодаря за обаждането, и ме прекъсна. Прави ли ви впечатление напоследък, че ако някой Водещ доникъде много иска да се отърве от вас, ви вика „разбрах ви, благодаря“?

Мина се, има няма, седмица и гледам, ромът пак идва. И пак вика, абе, колега, дай поне една десетачка, бе братко. А аз ми отвръщам, разбрах ви, разбрах ви, и се прибрах да си допия рома.

Признанието е срамежливо като необута мома, викаше дядо ми. А баба Трена му отговаряше, не завистливо е, Тодорчо.

Златко, може да са били прави и двамата, така си мисля.

Но ти не се срамувай! Защото запомни, завиждат ти, Гражданино! И аз, и жената, и дъщерята те обичаме много, но…, извинявай, гледаме да е безплатно. Затуй дванайсетата Божа заповед трябва да гласи „Не обичай ближния безплатно“. Така си мисля, докато се надявам някой закъсал със сухото ром да ми оправи и другите три улука безплатно, докато си пия рома.

Благодарим ти, добри Човече! Аз – Пройчо, жената – Добра и дъщерята Благовеста, която играе по цял ден оня модерен танц дето ми напомня теглене на магарешка юзда, ти желаем успех.. Много УСПЕХ, Златко!

- 11-04-2013|Георгиев

От разговора оставам с впечатлението, че говорите за Франция, откъдето имам конкретен поглед, че нещата стоят по същия начин.

- 13-04-2013|Георги

Напълно съм съгласен с извода, че много от нас, българите, не уважаваме труда и продуктите от труда на другите. За разлика от нас, в повечето европейски страни това уважение към труда и личността на всеки е норма на поведение. Примери мога да дам много, но всеки има аргументи за тези твърдения.

Причините са във възпитанието в семейството, а то иде от поколения на завист към успяващите.

Силата на съдбата

Автор: Златко Ангелов

„Ни библиотека, ни вестници, ни възпоминания,

ни някакви си архиви съществуват, към които да може

да се обърне бъдещият биограф на Васил Дякона.“

Захарий Стоянов, 1883 г.

1. Опера

Откак съществуват литературата и изкуствата, „силата на съдбата“ е основна тяхна тема, мем, квинтесенция на човешкото състояние. Човешкият живот е подвластен на съдбата, която е по-силна от човешката воля: това е основната идея на Библията, гръцките трагедии, Шекспир, Расин, дори Толстой.

Верди е единствения, който се е решил да сложи „Силата на съдбата“ като заглавие на една от своите опери, въпреки че във всички тях става дума за човешка трагедия, олицетворяваща ролята на съдбата. Човек има чувството, че го е направил на шега, сякаш в момента е нямал под ръка нищо по-подходящо. Защото едва ли може да има нещо по-просто и нагласено от либретото на тази Вердиева опера, което е по-скоро пародия на силата на съдбата. Леонора и Алваро се обичат, но бащата на момичето не ѝ разрешава да бъде с любимия си. Алваро убива уж по случайност бащата, а Леонора, покрусена от чувството за вина, се оттегля в манастир. Решен да отмъсти за баща си, братът на Леонора, Карло, търси Алваро, за да го убие. Намира го на бойното поле, но не го познава и, естествено, Алваро също не познава брата на своята любима – това е предумишлен ход, за да може двамата да станат приятели по оръжие. Приятелството им е скрепено с класически жест: в битката с врага Алваро спасява живота на ранения Карло. Минават години. И ето че фатална случайност разкрива на Карло кой е Алваро и той, воден от неотслабена жажда за мъст, го намира пред манастира, където живее отшелничката Леонора. Съдбата обаче има друго предвид: Алваро ранява смъртно Карло пред очите на Леонора, която все още го обича. Двамата влюбени се разпознават, но и двамата са вече обречени: Алваро на доживотна вина, защото за втори път убива мъж от семейството на Леонора, а Леонора, заслужила съдбата си на еротична подбудителка за двете убийства, е промушена от меча на умиращия Карло.

Снизходителността ни обаче е може би неуместна. Операта е достъпно изкуство, което си служи с понятен език, за да възпее основни морални ценности от културата[1386] на Запада: любов, семейна чест, синовен дълг и религиозно смирение. Всяка опера е една минитрагедия, в чиято развръзка тържествува „правилния“ морален едикт. Италианските оперни сюжети са взети от живота: безсрамно преувеличен, но покъртителен, за да пасва на музиката. Но и заради още нещо: да възпроизвежда съдбата, която сякаш е винаги в унисон с морала. Връзката всъщност е обратна – морала си западната култура е приспособила да служи на своята идея за Съдбата.

А тази идея идва от знанието на историята. Натрупвайки и овладявайки това документирано знание, Западът е осмислил своята съдба. Рационализирал я е. И от времето на Просвещението, вече три века, западните общества употребяват разума и научния метод, за да освободят своите граждани от силата на съдбата. Западните общества употребяват научното мислене, скептицизма и интелектуалния обмен на знание, за да се противопоставят на суеверието, нетърпимостта и опитите на църквата да влияе на светската власт, която се осъществява от гражданите чрез демократични институции, обществени фондове и обществен контрол върху избираемите правителства.

2. Необходими паралели

„Силата на съдбата“ е написана през 1862 година. Тогава роденият в семейството на български овчар Захарий Стоянов е бил на 12 години. В същата година Васил Иванов Дякона, на когото Захарий ще бъде първият и де факто единствения биограф[1387], се оттегля от участието си в четата на Раковски в Белград и се връща в България след кратък престой в Букурещ, за да започне своята дейност по повдигане на българското национално самосъзнание. Сто и четири години по-късно едно момиче, родено в интелигентско семейство от Сливен, и завършило френска филология в Софийския университет, емигрира във Франция и се превръща във влиятелна френска семиоложка, психоаналитичка и писателка. Последното става – и това е особено важно – в контекста на брака ѝ през 1967 с Филип Солерс, един от основателите на кръга интелектуалци около списанието Tel quel, които претендират, че реалността на езика е по-важна за самосъзнанието от социалните и политически реалности, които той описва. Това момиче е западната интелектуалка Юлия Кръстева.

През зимата на 1873 Васил Иванов е осъден на смърт и обесен в София. В годините след Освобождението Левски е канонизиран в съзнанието на българите като вечен и неопетнен национален герой. През 1888, десет години след Сан-Стефанския договор, 38-годишният Захарий Стоянов се издига до поста председател на българския парламент. По някаква странна ирония, той умира в Париж от преплитане на червата само година по-късно. Но той вече е написал и издал своите „Записки по българските въстания“ (само третият им том излиза посмъртно през 1892) и остава в съзнанието на просветените българи като един от първите големи български историографи. Но никой по света не е чувал за кумира на българите Левски и за писателя Захарий Стоянов. Те са познати само в България и са между единиците исторически фигури, за които на този рядък език е говорено и се говори само добро.

Тридесет години след емиграцията си Юлия Кръстева написва есето Bulgarie, ma souffrance[1388], а седемнадесет години след това се изказва по френската телевизия за избора на новия папа Франсис и води семинар в университета Пари Дидеро, където е доживотен почетен професор, на тема „Lire Proust aujourd’hui: La littérature et l’expérience des limites“[1389].

Общото – и удивителното! – за тези толкова различни личности е, че родният език и на тримата е българския!

Ако за момент забравим за всичките теории за обяснение на езика – Сосюр, Бахтин, Чомски, Ролан Барт, пост-структурализъм и т. н. – едно неоспоримо твърдение е, че родният език е съществен и неотнимаем белег за себеидентификация. Езиковата пъпна връзка с племето, от което всеки от нас произхожда, не изчезва дори и когато функционираме на втори, трети и т. н. езици. Които, впрочем, спонтанно и вярно определяме като чужди. Поради това всеки човек, присаден в една втора/чужда култура, живее в конфликтна езикова ситуация. Това признава пътьом самата Юлия Кръстева в есето си за България, въвеждайки го със следния необичайно емоционален абзац (удебеляванията са мои):

„Не съм изгубила майчиния си език. Спомням си го, все по- и по-трудно, признавам, когато сънувам и когато слушам майка ми да говори. И след двадесет и четири часа потапяне в тези води, които са ми вече доста далечни, се учудвам, че плувам доста добре; или пък, когато говоря някой чужд език – английски или руски – и, изгубила някоя дума или объркала граматиката, се хващам ненадейно за този спасителен пояс, който е на мое разположение и в крайна сметка не е безнадеждно изгубен. Не френският ми идва на помощ, когато закъсам в непозната среда, нито ако съм изморена или се затрудня при някои сметки и умножения, а именно българският, за да ми напомни, че не съм изгубила корените си.“

Един емпиричен факт, който е важен с оглед целите на настоящия текст, е, че емигрантът до края на живота си разбира (вниква в, интерпретира, усеща) по-добре ситуациите и историите, описвани на родния му език, от тези, сред които протича всекидневието му. Тук не става дума за активната употреба на езика, а за културната стойност на информацията, която получаваме пасивно, когато слушаме жива реч или четем текстове. Въпрос на личен избор, следователно, е дали, въпреки тази неизбежна и наглед парадоксална разлика, разбирането на родното остава първа необходимост, каквато е за онези, които съществуват в него, или приоритет на личността е приспособяването ѝ към гостоприемната култура. В същия порядък на мисли, онзи, който съществува само в родната си езикова среда – дори и когато има повърхностни, откъслечни познания за някой чужд език – не може да разбере чуждата култура в степента, до която я разбира, усвоява и възприема емигрантът. Когато става дума за тълкуване на информацията за която и да е култура – чужда или своя – всеки от нас преодолява тези неизбежни езикови ограничения като, съзнателно или не, отчита статуса, който тази култура е придобила в хода на световната история. Ето защо можем да научим много за сегашното състояние на българското общество, ако съпоставим текстове и факти от живота на представители на двете категории личности – онези, които са известни тълкуватели (или просто хроникьори) на родното отвътре, и такива, които са се опитали да го преживеят и интерпретират отвън. Техните ограничения ще ни покажат докъде се простират възможностите на интерпретацията и как/къде историческата социология може да ни предложи по-добър обяснителен модел.

3. Историческа социология

Признанието, че най-голямата трудност при социалното моделиране идва от непредсказуемото поведение на социалните актьори, които винаги в някаква степен изкривяват или подкопават универсалността на модела, не бива да ни спира да търсим рационални подходи, които очистват моделите ни от това влияние. Всички херменевтични модели, включително и Фройдовата психоанализа, центрират вниманието си върху личността и с това всъщност абдикират от задачата си да ни обяснят обществото, въпреки че тяхната претенция е да направят именно това. Те попадат в клопката на субективността на всяка интерпретация, независимо от словесния инструментариум, който я прави да звучи кохерентно. Обратно, модел построен върху исторически документи[1390], които са факти или почиват на факти, е в състояние да разкрие причинно-следствени връзки без да е обременен със субективност и позволява на съвременния индивид да разбере по-добре своята социална роля, която – колкото и да не му се иска – е исторически обусловена.

Обяснението на Балканския културен синдром (БКС) с похватите на скатологията[1391], колкото и да е забавно, се отнася към сериозната социология на културите както сапунката към операта. Това е така дори когато подходът е подкрепен с цитати от Фройд, който, както знаем, не е бил толкова проникновен тълкувател на сънищата, както съперникът му Юнг. Кръстева, опитва се да докаже Бйелич, се гнуси от физическата мръсотия на Балканите, защото: а) се е присъединила към един цивилизован свят на чистота – едновременно физическа (публичните пространства) и интелектуална (езика и идеите, които той изразява); и б) благоговее пред Вкуса, който Франция е издигнала в култ. И тези две френски влияния са ѝ наложили интерпретацията на Балканите като нещо мръсно, неочистено, нецивилизовано, практически несъвместимо с френското, което е световен символ на изтънченост, вкус и интелектуализъм.

Но френското никога не е било символ на физическа чистота, каквито са Швейцария и Германия, например, където чистотата не е наложена от суверена. Позовавайки се на френскиия естет Доминик Лапорт, Бйелич пише:

„През 1539 крал Франсоа издава указ, че парижките улици трябва да бъдат почистени от лайна. Указът съвпада по време с усилията на Кралската академия да се облагороди френския език чрез систематичното му прочистване от остарели латински думи. [ … ] По-нататъшни прочистващи мерки, както на обществените места, така и на езика, са предприети по време на републиката. Езикът е промит и надзираван полицейски, така че да не е нужно никой, който го говори, „да се страхува да си изцапа устата“, както се изразява един френски законодател.“

Наистина, дирижираният вкус на Франция стои в културните йерархии по-високо от битовия кич на немските и швейцарските бюргери, но този аргумент е тривиален, ако с него се мъчим да обясним разликите в културния статус на „центъра“ (Франция) и „периферията“ (Балканите). Много по-важно е, че указът на крал Франсоа е писмен документ, който свидетелства за онова, което е ставало във Франция по средата на 16 век. То може да се назове с една дума: урбанизация.

И все пак, семиотичните и психоаналитичните дискурси почиват на една историческа реалност, която, колкото и те да са неспособни да я обяснят, се е установила в Европа: западните ѝ култури са наясно със себе си – от къде идват, какво са и накъде вървят – докато източните ѝ култури, и по-специално балканската, продължават да търсят себе си. Тази асиметрия създава у последните неоправдано чувство за несправедливост и малоценност. Тяхната икономическа изостаналост е по-малко отговорна за периферния им статус (периферен не в географски, а в културен смисъл), понеже е изпъкнала едва през втората половина на 19 век, когато капитализмът и бързото развитие на точните науки са дали индустриално и пазарно предимство на Запада. Много по-сериозна и трудно преодолима е културната им маргинализация. Изостаналостта е следствие от реални и управляеми икономически фактори. Маргинализацията е резултат на етически и естетически интерпретации, които – верни или не – се налагат от интелектуалните елити. Правото да интерпретират и силата на влиянието, което придобиват интерпретациите, елитите черпят от културния континюитет, изграден и поддържан от писмени документи. Колкото повече една култура е наситена с текстове и всякакъв вид документи, толкова по-могъщо е влиянието на нейните интерпретативни подходи както върху самата себе си, така и върху съседните и по-далечните култури. Светът днес живее в една йерархия на култури, при която исторически обособилите се по-високо стоящи култури смятат за свое право да интерпретират по-ниско стоящите – и всичко това, главно и основно защото техният статус е доказуем с документи, които са твърде дефицитни у „изостаналите“. Не лайната изхвърлени около отходната дупка вместо вътре в нея са израз на изостаналост, анална еротика или балкански либерализъм, който се противопоставя на западната консервативност, както се опитва да ни внуши Бйелич, а по-скоро документираното обстоятелство, че скриването на лайната от погледа и обонянието е възприето като хигиенен – впоследствие, прерастнал в естетически – стандарт от западната култура. „Когато са написани, лайната не миришат“, казва Ролан Барт, а Душан Бйелич, който живее в ултрахигиенизираната Америка, му приглася по балкански: „Балканските лайна по пода на тоалетната са символично аналогични на френското миризливо сирене върху красиво подредената маса; първото е неядливо сирене; второто – ядливи лайна.“

Съдба ли е това?

Въпросът звучи предизвикателно и красиво тъкмо на това място, защото е стилистичен похват, целящ да сепне читателя, увлечен от един логичен наратив. Но същественото му съдържание е: балканска – българска – съдба ли е, че други култури създават стандартите, а балканската е известна с това, че се стреми или да им подражава, или да ги осмива? Още по-ясно: чия е отговорността за това неравноправие? На някакви невидими сили, пред които нашите предци са стояли със скръстени ръце и преклонена глава, предчувствайки генетичната си обремененост, която впоследствие културните теории ще се опитат да им припишат – или на тяхното лично бездействие и безпаметно подчинение на социални процеси, диктувани от стълкновения на конкретни социални групи и актьори? Ключовата дума тук е „безпаметно“. Което значи без чувството, че са брънка от историческа верига, която трябва да се помни, за да придобива тежест и влияние, и да развива локалната култура; и, поради липсата на това чувство, без концепция за ролята на книгата, документа, писмената следа за тяхното съществуване.

Интепретативните подходи се опитват да сложат диагноза без дори да се интересуват дали е вярна. Онова, което тези подходи не търсят – дори презират – е етиологията: причините, поради които се е стигнало до картината, която наблюдаваме в модерността. Те се радват на привилегията да ползват документи за своята култура и си позволяват да спекулират за културите, където такива документи липсват. Но документите и създаваното от тях впечатление за историческа непрекъсваемост могат да се използват и по съвсем друг начин. Например, да се разбере защо липсват.

Социологията, сравнена с точните науки, е обикновено обвинявана в недостатъчност по отношение установяването на причинно-следствени връзки. Преобладаващата маса от социологични подходи изследват корелациите между явления и актьори, но корелация не означава каузалност. Тези, предимно количествени изследвания, са чудесни като моментни снимки (напречен разрез) на обществото, но те не могат да ни дадат представа как се е стигнало до тях.[1392]

Очевиден напредък в посока намиране на каузалност социологията постигна през втората половина на 20 век чрез т. нар. исторически институционализъм. Историческата социология създаде модели, които обясняват обществата в историческата им динамика като отхвърлят възприетата от класическия марксизъм и други школи на 19 век, включително нормативната социология на Вебер, предопределена линеарност на историята. Историческите социолози се вглеждат в конкретните факти и институции, които са тласнали обществото по т. нар. „зависимост от пътеката“, т. е., важно е да се проследи историческата пътека и да се отчете не само какво се е случило, но и какво не се е случило в миналото, за да се разбере настоящето. Изучавайки условията, при които определени исторически процеси са протекли, те установяват, че на всеки исторически кръстопът съществуват механизми на обратна връзка, които засилват развитието в посока, от която няма връщане назад, дори при добро желание на водещите социални групи или наличие на идеологически причини за това. Те доказват с исторически документи, че институции на историческата промяна са не само бюрократичните оръдия на политиката и икономиката като правителство, съдебна система, изборна система, регулация на пазара и др. п., но и онези идеологии или неформални обичаи, които са се оказали решаващи в дадения исторически момент.

Историческият институционализъм връща на социологията търсената от всички доказуеума каузалност, като се отказва да третира историческите факти, които не пасват на предопределената схема за историята (водеща към „щастлив“ изход и следователно към своя край) като случайности и/или изключения. С този подход социологията се доближава до точните науки без да ги имитира. Последните ползват експериментални модели, които целят да елиминират случайностите и изключенията, и си служат със статистика, за да докажат универсални закономерности – докато историческата социология признава, че в историята няма универсални закономерности, още по-малко количествено измерими параметри, а има локални фактори, които са движили обществата по непредопределени – и поради това непредсказуеми – пътеки. Проследяването на тези пътеки, колкото и парадоксално да звучи, увеличава прогностичната стойност на социалните науки. Те ни показват как да се учим от локалната история.

В този смисъл България никога не е била, не е и никога няма да бъде Франция.

Това твърдение има два важни аспекта. Единият е, че аспирациите на България да стане „като Франция“ – особено това да се случи в съкратени срокове – са илюзия, която не си струва дори да се обсъжда. Вторият е, че опитите да се интерпретира или обясни или дори „направлява“ България от гледната точка на френската култура – историческо развитие, религия, икономика, демократична форма на управление, съвременна имиграция, колониализъм, вкус, философия и т. н. – са обречени на провал, освен когато служат за повишаване интелектуалния авторитет на опитващите. Обяснителна и прогностична стойност може да има само наратив, който употребява факти от локалната българска култура, която е неделимо свързана с балканската, която пък е неделимо свързана с тази на Османската империя от 14-19 век. Каузалността в българската култура може да се разбере само чрез изучаване на фактите от българската култура. Големият проблем е дали има достатъчно документирани факти, които да създадат достоверен и прогностичен културен наратив.

Една възможна хипотеза е, че на този наратив може да се помогне като се наблегне повече върху това какво на Балканите и в България не се е случило, отколкото какво се е случило.

4. Захарий Стоянов

Захарий Стоянов не е споменал никъде дали е гледал операта „Силата на съдбата“. Това отваря врата за хипотезата, че може и да я е гледал. Повечето факти от живота му обаче говорят в полза на това, че не е: Захарий не е бил в Италия; в България опера по това време е нямало; пътуването му до Франция е споменато само с факта, че там той е умрял от „разкъсване на червата“ – следователно, с голяма вероятност може да се каже, че той не е гледал „Силата на съдбата“. Ето как липсата на документи или живи свидетели оставя една несигурност, която е идеална почва за спекулации. Дали Захарий е знаел кой е Верди е още по-голяма мистерия.

Но защо и смъртта му е мистерия? От къде са се появили догадките, че „може и да е отровен“? Защо е трябвало да бъде отровен и от кого? Четеш биографиите на Захарий Стоянов и всички те си приличат като две капки вода. Започват с раждането му, минават бегло през незначителни факти от младостта и скитанията му и от втория абзац нататък преминават към нещо като анализ на произведенията му, като този анализ е в различна степен украсен с националистична реторика в зависимост от идеологическата принадлежност на авторите, книгата или сайта. Комунистическият литературовед Ефрем Каранфилов, например, в предговора си към изданието на „Васил Левски (Дяконът). Черти из живота му“, след като очертава четири „звездни мига“ от живота на Захарий, заключава патетично:[1393]

„[Да стане списувател] е върхът на жизнения път на Захари Стоянов. Той изпълнява историческата повеля и историческата си мисия. Сякаш няма вече място за нови звездни мигове – а той не може без тях. Не му остава нищо друго, освен да умре. И Захари Стоянов умира. Краят е неочаквано бърз. Навсякъде този човек бърза. Смъртта не му позволява да остане властник и да измени на своята борческа младост. Той умира ведно с възрожденска България. Ето един жизнен път, който започва от колибите на котленското село Медвен, преминва през овчарските кошарища на Добруджа, възкачва се по средногорските и старопланинските върхове на въстанието, а след това – по софийските върхове на властта, за да завърши край брега на Сена … „

И това е сравнително най-мекия пример на биографичен текст, в който фактологията и задължителната аналитичност са подменени от оценъчност, и то оценъчност, която не скрива своята идеологическа и насилено патриотарска цел. Въпросите за неочакваната смърт на Председателя на Народното събрание Захарий Стоянов, и то в Париж, са достойни за въображението на автор на детективски роман, но понеже става дума за писател и политик, който се смята за един от стълбовете на българската историография и литература, липсата на реални отговори – липсата на документи и свидетелства – и отбягването на темата се превръща в историческа празнина, която няма вече как да бъде запълнена. Загубените исторически факти са невъзстановими. Тъканта на българското минало е дотолкова проядена от молците на подобни празнини, че от кръпките по нея, налагани многократно и съшивани с различни идеологически конци, вече не може да се съди за нейния истински цвят и плътност.

Ала нека се пренесем в годините, когато Захарий е участвал в събития от наистина историческа важност, наблюдавал ги е като пряк свидетел и след това се е заел да напише за тях с ясното чувство, че ЗАписва (не просто Описва) неща, които хората след него би трябвало да знаят. Да запишеш означава да свидетелстваш за нещо, в което си участвал и за верността на което носиш отговорност. Да опишеш означава да нарисуваш картината на нещо, което си чул или наблюдавал отстрани и което си свободен да украсиш или скриеш според художествените си предпочитания. Захарий записва неща, които е видял, преживял и прочел – неща, за които той с абсолютна добросъвестност прилага писмени документи. И отбелязва със съжаление, когато такива няма. Той пише своите „Записки“ не за или на въстанията, а по въстанията,[1394] т. е., СПОРЕД събитията, които са се случили пред очите му. И въвежда своя документален труд с твърдение от изключителна важност за нашата тема, ролята на записаната история:

„Всеки народ има свое минало, което се изучава старателно от потомството. Ако човек се завземе да пише историята на българския народ от неговото подпадание под турското иго до освобождението му, то кое събитие би трябвало да държи първо място в нейните страници? Според нас: българските въстания, най-много Априлското (1876 г.), чрез които ние се опитахме да свалим от гърба си веригите на робството.“[1395]

От „неговото подпадание под турското иго“ през 1396 до Освобождението през 1878, извършено от руски войски, точно 482 години, Захарий вижда и изтъква едно събитие, Априлското въстание, което се случва в самия край на този период. Защо? Дали защото той не е бил способен или достатъчно старателен да намери и други? Дали той е скрил познати нему факти, само за да възвеличи онова събитие, в което той е участвал? Или следосвобожденската цензура му е забранила да публикува неща, които са може би срамни или недостойни?

Представете си този човек, така съвестно обглеждащ миналото на България, как се обръща назад във вековете и вижда … Какво?

ЕДНО ТЪМНО, ПРАЗНО ПРОСТРАНСТВО!

Пространство от над четири века живот, който не е записан, който не е родил нито едно име, достойно да бъде споменавано днес заради философията или приноса си към … нещо, каквото и да е то. И ние, 130 години след Захарий Стоянов, какво сме намерили като следа от тези 482 години?

Поглеждаме назад и виждаме, че първата светлинка, фенерче в непрогледна нощ, е Захарий Стоянов. Почти всеки историк и писател след него е черпил от него, без винаги да е смятал за нужно да се позовава на него. Той обаче е нямало от къде да черпи.

Този факт – че времената, през които българското население, поданици на султана, е плащало данъци на османската империя, са недокументирани в социално и културно отношение[1396] – може да бъде оспорен само ако някой притежава или намери днес и покаже такива документи. През тези години по тези земи не са издавани книги, не са съществували библиотеки, където да се съхраняват ръкописи и архиви от времената на Първото и Второто българско царства (такива се съхраняват в Италия, Средна Европа и славянските манастири на Атон), не е имало печатни издания за новини, няма следа от институции, от университет, от някакво разпространение на информация за онова, което през същите векове се е извършвало в Европа. Просвещението и настъпилата с него Ера на Разума са били неизвестни на българското население. Очевидно е, че не е имало и личности, които да наблюдават, изучават и осмислят структурата на битието рая, което трудно може да се нарече общество. Вместо това, във всички налични източници този период от историята се претупва с няколко общи фрази, които говорят в най-общи термини за единствено приемливото и без документи допускане, че все пак през тези векове е имало някакво българско самосъзнание, което може да се резюмира като „съпротива на българското население срещу османското владичество“. Такава съпротива сигурно е имало и нейните откъслечни прояви са документирани в аналите на турската история, както и от някои българи, живяли по това време на Запад като например Петър Парчевич. Но т. нар. борба за освобождаване на българите през целия този период, според оскъдните западноевропейски документи, не е била дело на самите българи, а на войски и просветители от Запада, които са се борели да спрат разрастването на османската империя на запад от Балканите. Във всеки случай става дума за население, което живее на една територия, но не и във своя автономна културна среда. Да прекараш живота си в гората, като хайдутин, или да се влееш в чужди, макар и християнски, армии и да водиш съществуване на наемен войник не е в никакъв случай фактор или свидетелство за развитие на културен идентитет или национално самосъзнание.

Следователно трябва да приемем за неоспоримо твърдението, че в историята на българското население НЯМА КУЛТУРЕН КОНТИНЮИТЕТ, какъвто е характерен за историята на всички европейски народи на запад от Балканите. Докато западноевропейските народи са еволюирали в съответствие с естествения прогрес на човечеството от религиозни войни към осъзнаване на материалните основи на живота, капитализъм и личностен просперитет, българските земи са се намирали в изолация от това развитие, сиреч, били са в пълен застой, такъва какъвто е довел и до упадъка на империята, чиито поданици етническите българи са били в течение на целия този затъмнен от социо-културна гледна точка исторически период.

Това отсъствие на континюитет – прекъсване на историята, равносилно на отсъствие на история – е от първостепенно значение за обяснение на построяването на българското общество след Освобождението, за неговото развитие като локална българска култура в течение на вече 135 години и за съвременното състояние на тази култура.

Съдбата на Захарий Стоянов е показателна и за едно явление, което се наслагва над липсата на културен континюитет (а следователно и четиривековна липса на културно самосъзнание), засилвайки дългосрочните последици от отсъствието на България от историческата карта на Европа. Неговият авторитет приживе е бил оспорван, а неговото послесмъртно литературно наследство не е било посрещано и тълкувано според истинските му исторически и културни заслуги. В началото, особено докато той е бил жив и се е занимавал активно с политика, текстовете на Захарий са били подценявани, критикувани, осмивани или игнорирани. Впоследствие пък са били тенденциозно възвеличавани и изопачавани, като от тях е била иззета специфичната им социологическа аналитичност за сметка на героизирането и идолизирането на описваните от него личности.

Например, в един типичен и за днешния български дискурс, но документиран през 1886 година, разговор между Захарий Стоянов и тогавашния министър на просветата Георги Живков става дума за следното:

„– Трябва да ми отпуснете средства, за да издам написаната от мен биография на Христо Ботев, господин министре на просвещението – каза Захарий Стоянов.

– Какво? Какво? – отговори министърът. – Я ми повтори още веднаж!

– Отпуснете средства да се издаде биографията на Христо Ботев!

– Че кой бе Ботев? Има си хас да се издават биографии и за тоя хаймана!

Захарий Стоянов извикал на министъра:

– Хаймана ли! Аз ще го покажа, той ще стане идолът на България!“[1397]

Самият Захарий взема отношение по този въпрос в предисловието към Записките (удебеленията мои):

„Какъв е бил обаче характерът на тия въстания, кой ги е тях рьководил, били ли са те чисто народни движения, или плод на вънкашни някои побуждения – това, доколкото ни е известно, още от никого не е определено с подобающата точност и за мнозина съставлява дълбока тайна. Според едни българските въстания били приготвени от агентите на панславистическите комитети; според други тия, българите, като мирен и земледелчески народ никакво въстание не били в състояние да организират и без причина се нападнали от башибозушките тайфи. Най-после според трети и четвърти няколко несмислени младежи се събрали без знанието на народа и се опитали насилствено да го възбунтуват против волята му… Разбира се, че авторите на тия лъжовни източници, повечето чужденци и заклети врагове на българския народ, умишлено и със злонамерени цели крият истинските причини на нашите народни движения. Още по-лошаво е и това, че мнозина наши държавници и дипломати, които трябваше да бъдат признателни най-напред на българските въстания, старателно се мъчат да обтегнат булото на мрака върху тия народни драгоценности. Напротив, днешната наша свобода има безбройно число мъченици […]. Ние имаме херои, наша народна гордост, като Л. Каравелов, Левски, Хаджи Димитър, Караджата, Ботев, Бенковски, Волов, Каблешков и други много; но на малцина са тия известни, на малко от тях се знае где почива свещеният прах, нищо не е направено, за да се увековечи тяхната памет, когато отечеството им, за което са станали жертва, свободно е днес. Казах, че тия са най-блестящата страница от новата ни история, не притежаваме друго по-славно минало, което да ни характеризира като народ.“

Струва си да се повтори последната фраза: не притежаваме друго по-славно минало, което да ни характеризира като народ. Със сигурност това е първият българин, който е произнесъл тази толкова вярна и толкова съдбоносна констатация, и то я е произнесъл с авторитета на своя талант и своята социологическа добросъвестност на човек, записващ събития от историческа важност. Но с присъщото на българските интелектуални и политически елити неуважение към фактите и към личностите, точно тази констатация и многобройните нейни вариации в Записките и в биографиите на Ботев и Левски не е била подета и старателно, безоценъчно анализирана. Тъкмо обратното – била е скрита нарочно. В коя читанка или в кой учебник по история или литературна студия за Ботевото наследство е цитирано следното Ботево отчаяние, документирано от Захарий Стоянов?

„И ние сме дошли народ да освобождаваме! Где е народът? Где са тия измъчени робове, които ни викаха? Онова, което съм мислил и работил през целия си живот, два дена бяха доволно да го опровергаят, да покажат моето дълбоко заблуждение! Всичко е вече напусто, изгоряха двеста души, историята никога няма да ни прости… По-добре да бях паднал да се удавя в Дунава, да не виждах тоя позор – как българският народ е стадо говеда!“[1398]

Във „Вместо предисловие“ към биографията на Ботев, Захарий Стоянов сам констатира неспособността на българите да ценят своите герои – а това, с обратен знак, говори за тяхната способност да отричат достиженията на своите титани, когато те не отговарят на техните дребни, временни интереси. Същевременно той показва, че познава добре европейската история и я използва като стандарт за колективно самосъзнание (удебеляванията мои):[1399]

„Нашият герой, с името на когото озаглавихме настоящата си книга, Христо Ботйов, е бил човек, роден и предназначен от необяснимите стихии да бъде голям човек, да води подире си тълпите, да заповяда и да прави епохи. Нещастен той, дваж по-нещастен неговият роден град, триж по-злочест народът, на който е бил син, а четири и пет пъти била пуста и суха епохата на неговия человечески живот! Ако той беше син на Италия, щеше да бъде ако не Гарибалди и Мацини, то поне тяхната дясна ръка. Ако беше французин, съвременник на Юлската революция или на Луй Наполеона, то първата барикада на града Париж щеше да се нарича „Ботйова“. А кой знае?… Може би щеше да бъде и един от нощните съветници в палата на Тюйлери, …“

Подобни важни пасажи от произведенията на Захарий Стоянов не са цитирани или анализирани в социологически и исторически тълкувания на неговото наследство. И то от страх неговият образ, идолизиран на свой ред, да не намали своя ореол на идеологически чист патриот, свързан с Русия. Един такъв пасаж, останал скрит от широката публика, е от предисловието му към брошурата на Георги С. Раковски „Преселение в Русия или руската убийствена политика за българите“ (1886, удебеляването мое). [1400]

„Като народ ние можем да се гордеем, че всичките ни народни деятели и патриоти: Г. Раковски, Л. Каравелов, В. Левски, Хр. Ботйов, А. Кънчев, П. Волов, Г. Бенковски и проч., са биле против официална Русия. Никога те не са апелирали към нея, защото са знаяли, че нейний камшик повече боли от турския… „

Не може да има съмнение, че Захарий Стоянов е съзнавал своята роля на хроникьор, който трябва да описва фактите „без всяка претенция […] да [им] бъдем съдия“. В споменатото предисловие към „Записките“ той се е представил с качествата, с които и днес западните социолози подхождат към своите изследвания: събиратели и записватели на факти и събития без да им дават оценка (удебеляванията мои).[1401]

„Най-после ние сме прост повествувател на факти и на събития. Ето плана и целта на настоящата ни книга, само върху тая ни крепост нека стрелят бъдещите критици. В пипането на фактите, на събитията и на епохата, за която пишем, сме се старали да бъдем верни, безпристрастни и добросъвестни. По-нататък — лозето е без пъдар. Имаме още и тая опора, че сме без всякаква претенция на критико-исторически оценител на тия факти. Ако сегиз-тогиз неволно са казани някои наши лични впечатления и съждения, гдето става дума за характеристика, то никога не сме мислели да бъдем съдия. Ние може да грешим на много места под влиянието на различни минали и съвременни събития; но с това ни най-малко не предрешаваме всемогъщия глас на нсторията. Ние сме съвременници, слаб ни е гласецът за такава работа. Само тя, историята, трябва да каже като какво място ще да завземе Христо Ботйов между българските списатели, поети, патриоти и дейци; какво е било неговото влияние и ще да бъде в развитието на нашето политическо и нравствено възраждане. За нас ще да бъде доволно само едно удовлетворение ако ни се признае, че Ботйов е бил от ония наши деятели, комуто се следва да има биография, и че ние в качеството си на такъв първи сме се явили и посъбрали едно-друго, което поне за основа да послужи на по-достойните.“

Дали са се явили „по-достойни“ може да се спори. Но не това е най-важното. Захарий Стоянов – неговият живот и неговото литературно наследство, взети поотделно или като неделима сплав – доказва две ключови липси в развитието на българската култура. Първата и най-съществена: четири века съществуване без документална следа. Втората: последвалата неспособност на българските елити да оценят по достойнство и ползват социологическия подход на Захарий, който ни е завещал една комплексна, необременена от идеологии и партийни пристрастия картина на първоначално самоосъзнаване като национална култура. Та за Захарий Стоянов няма написана сериозно документирана биография, каквито има за всички значими личности в западните държави!

Тази неспособност да оценим своите достижения се превърна в хронична социална недъгавост, защото се прояви и в следващите два прехода – от монархия към комунистическа диктатура и от комунизъм към пост-комунистическа демокрация.

От сложната картина на борбите за национално освобождение – а те са били борби за национално самосъзнание – поколенията са видяли само героичното, онова, което може да се хиперболизира и да задоволи идолопоклонническата фразеология на национализма. Никъде не е цитиран например този пасаж от „Записките“ (удебеляванията мои):[1402]

„Бае Иван [у когото са отседнали въстаниците, когато пристига кървавото писмо от Каблешков] беше от ония хора, които се срещат твърде много из България и които са бунтовници само дотогава, докато не е замирисало на барут, дордето работата се върши на бяла книга. Ако той говореше преди няколко часа, че едното му око гледа все в шумата, той изпълняваше една обязаност, обща по него време за всекиго българина, като си мислеше, че една вечер ще постоим само в къщата му, а после ще да си отидем, както всеки гости. Той не сънуваше даже, че първата пушка на панагюрското въстание ще да припука от неговата къща.

Далеч от мене всяка мисъл да обвинявам бае Ивана в нерешителност. Както той, така и панагюрските граждани, които искаха да почакаме още малко, хора еснафлии, с тежки семейства и известен имот – не им беше така лесно да презрат всичко това и да грабнат пушката заедно с отчаяните и компрометирани апостоли, за които отдавна нямаше прибежище в България. Не така бе лесно за един довчерашен мирен гражданин да стане от един път бунтовник.“

Ако горното може да се приеме за универсална класова характеристика на всички общества, ключът към разбирането на българската специфика е в това, че а) тази характеристика не е била никога сериозно признавана и анализирана, за разлика от обществата на Запад и б) поради намесата на външни сили, трите земетръсни промени в българските форми на държавно управление – 1878, 1944 и 1989 – не са никога били осъществени самостоятелно от онези класи в България, които са се оказвали на гребена на историческата вълна. Поради това последните са си приписвали заслуги за неизвършени дела под формата на пренаписване (де факто, изопачаване) на историята. А изопачаването е ставало лесно поради липсата на документи. То е било допълнително улеснявано от амбивалентността на българската интелигенция, която, поради липсата на факти, които да възвисяват националното самосъзнание, е компенсирала ниското си самочувствие с прекомерна привързаност или към европейската, или към проруската културна традиция, но не се е стремяла да дефинира и утвърди автентично българските характеристики на родната култура. Захарий Стоянов е доловил това за онзи първи период от самостоятелното съществуване на българското общество и го е изразил много точно в предговора си към биографията на Левски (удебеляванията мои):[1403]

„Най-после и ние сме народ, боже мой, и ние имаме национален егоизъм, человеческо достойнсто, което трябва да тържествува над чуждите авторитети … Доволно сме кадили тамян пред ония идоли, за които никакъв спор е немислим, че те не могат да бъдат един ден наши. … „Признателност и братски чувства“ – викаме ние и литературно, и диломатически, и частно помежду си. А нима нашите собствени братя, нашите герои … не заслужават горните почести? … Ако нашите велики мъже не са можели да достигнат величието на европейците, то и в тоя случай не те са криви, а обстоятелствата и средата, които са препятствували на първите, а спомагали на вторите.“

Обстоятелствата и средата! Едни са те в Европа, която е водела исторически отчет за своето развитие – други на Балканите, където булото на мрака е обричало историята на забрава. Още по-лошо: на изопачение! Онези, които са научени да виждат миналото си документирано и осмислено, имат силно отвращение от лъжата. Онези, които не са били привикнати да четат документи, а само преразкази, лесно приемат лъжата за истина и са сами склонни да лъжат.

Но има в миналото на всички нации и една категория личности, които придобиват ореола на святост и неоспоримост сякаш независимо от „обстоятелствата и средата“. Тях не ги засягат нито новооткритите документи, нито лъжата. Дори в отсъствието на достатъчно писмени сведения за тях, те стават неделим символен елемент от националното съзнание със своето историческо обаяние, което се приема еднозначно и безкритично.

5. Васил Левски

Единствената такава личност в българското минало е Васил Левски. Едва ли има човек, учил се в българско училище, който да не знае всичко за Васил Левски! И да не се изпълва с гордост при споменаване на името му.

В същото време за него се знае най-малко. Затова и (сякаш) се знае всичко. И това „всичко“ е само добро и само приповдигнато. Този желан, нарочно търсен статус на кумир е толкова по-възможен, колкото по-малко документални доказателства могат да се намерят, защото няма човек, който не допуска грешки и в документите всеки човек от миналото се оказва противоречив, с човешките си слабости, с временните си морални компромиси. Такъв е случая с почти всички останали български ревюлюционери от времето на Левски и особено с онези, които са останали живи след Освобождението. Левски се е оказал подходящата личност, достойна да свети като звезда в съзнанието на българите вече 140 години след обесването му, по две причини: липсата на точни сведения за личния му живот и нелегалната му активност, последвана от мъченическа смърт.

Всепризнатата оскъдност на документални доказателства за характера и дейността на Левски се замества по два начина. От народа – чрез идолизиране и желание да бъде канонизиран в светец, от социалната наука – с интерпретативни подходи[1404].

Няма съмнение – защото за това има документи – че Васил Иванов се е отказал от служба на църквата и е организирал по свой собствен модел национално-освободителното движение през края на 60-те и началото на 70-те години на 19 век в България. Но колкото и да е бил по-прогресивен от сподвижниците си в своите възгледи за начините, по които българското население трябва да се освободи от принадлежността си към империята, и за евентуалното държавно устройство след освобождението, няма доказателства, че: а) той би могъл сам да постигне целите си, ако не са били останалите будни българи, работещи в Букурещ или поели сигурна смърт с четите, прехвърляни от там през Дунава на юг; и б) има каузална връзка между неговата дейност и окупацията на българските земи от руски войски, принудила султана да признае автономност на България.

Левски е бил опроверган от събитията и в двата аспекта на своите – доколкото може да се съди от откъслечни негови изказвания – прогресивни възгледи, които се оказват твърде идеалистични за тогавашната социална и политическа обстановка. Фактите говорят, че освобождението на българското население е станало не с революция отвътре, а с решителна военна намеса отвън; намеса, която, независимо от „братските“ чувства на тогавашния момент, е била продиктувана от политически интереси и е успяла поради естественото отслабване на самата империя. На второ място, държавното устройство след Освобождението съвсем не е „чиста и свята република“, а конституционна монархия, изградена по западен модел.

И въпреки това именно Левски е надвишил всички останали революционери от онова време в съзнанието на българите. Той е станал националния герой. Той се е превърнал в кумир. Мястото на погребението му и предполагаемите негови кости станаха повод за национално разногласие между официалната историческа наука и населението, при което, естествено, вярата на населението надделя. Населението продължи да държи на своето, защото науката не можа да намери документи, които да бъдат сигурно доказателство за наличието на факти: акт за смърт в гражданските регистри, място на погребението, надгробен камък, специфични костни особености, изобщо някаква материална следа за насилствената кончина на човека, който единствен е предизвикал турската власт да се отнесе сериозно към надигащата се въоръжена съпротива срещу нея и, по законите на човешкото състояние, да го превърне в мъченик. А само фактите биха могли да преодолеят мистификациите и вярата в конспирации. Ето как дори фанатично придържащия се към свидетели и документи Захарий Стоянов, описва края на Левски:[1405]

„Трябва да ви кажа и това, че нашият герой се е самоубил. Щом той чул решението на комисията, че ще бъде обесен, като го вкарали в завтора ударил си главата от каменната стена няколко пъти и се повалил на земята безчувствен. В такова положение го намерила стражата, когато отишла да го вади за бесилницата, той бил изгубил вече чувства и много малки признаци показвали, че душата не е оставила още многострадалното тяло … Смъртните останки на юнака са погребани в София.“

Васил Иванов е бил необходимата личност – себеотрицателен, тайнствен, оставил спомени за „лъвска“ сила и храброст, съзнателно унищожил всяка следа от многобройните роли, в които се е превъплъщавал и, най-сетне, загинал като мъченик – от която българите са се нуждаели, за да имат и те свой национален герой. Странно или не – нуждаят се и днес!

Фундаменталната причина за това превръщане на Васил Иванов Дякона във Васил Левски – равносилно на обожествяване – е онова, което не се е случило в българското минало. То е една невъзстановима липса! Липса на записана история в течение на четири века. Тъмно пространство, което е трябвало да бъде запълнено. Прекъсната документална връзка между епохата, за която има богатство от исторически документи – двете български царства с приемането на християнството, опазването и утвърждаването на отричаната и гонена тогава славянска писменост именно на българска територия, Златният век на България по времето на Симеон … – и времето, когато България отново има своя държавност.

От гледната точка на историческата социология, необратимата институционална верига от решения и събития, която е прекъснала развитието на българското общество и го е тласнала към един толкова дълъг период на неясно съществуване и фактологическа недостатъчност, е отказа на католическия запад да спаси източното (византийско) християнство, с което той е бил в постоянен конфликт, от помюсюлманчване. Това е, впрочем, съдбата на голяма част от Балканския полуостров, с изключение на най-западната му периферия. Самият този безкнижен и безпросветен период, на свой ред, става причина, когато започват да назряват условия за разкъсване на връзките между населението и турската администрация, личностите първи осъзнали възможността за освобождение да не получат широка обществена подкрепа, така необходима за успеха на една вътрешна революция. Със своя усет за силата на съдбата Захарий Стоянов казва следното за Левски (удебеляването мое):[1406]

„… защо само Левски не е можел да търпи грешките на своите съвременници, лицемерното калугерство; защо само той да се въоръжи толкова против угнетението на турския ятаган, когато заедно с него са въздишали и теглили ако не и повече милиони други същества? Тук е тайната, в подобни само явления може да се определи граница между обикновеното и необикновеното, между слабото и великото, между низките създания и високите характери, които са рядкост във всеки народ и които предшествуват смъртната тълпа. Другояче не можем да си обясним появяването на Левски в шестдесета година. […] Ако Левски се беше ровил не в мрачната епоха на нашето минало, то той щеше да бъде друг човек, а не бунтовник, към други неща щеше да употреби своя талант.“

Захарий, дистанцираният от чувства и оценки историограф в „Записките“, не скрива своето пристрастие към Левски и Ботев в биографиите, които е написал за тях. Но разликата между двете биографии е очебиеща: Ботевата почива на много документи и събития, за които е имало свидетели, докато тази на Левски е пълна с предположения и свободни асоциации. Може без риск от сериозна грешка да се твърди, че Захарий е положил основите на героизирането на Левски. И го е направил съзнателно, защото е разбирал колко важна за солидарността на едно общество е личността с „висок характер“. Особено ако тази личност се появява в момента на началото, когато се пише първата страница от една дълго отсъстваща история.

От това начало до днес нещата са се променили що се отнася до документирането на събитията. Архиви има, книжнина има, регистрацията на културното развитие не е преставала. Съществува Левски като модел на революционер и политик; съществува Захарий Стоянов като модел на социолог на историята. Левски се е жертвал в името на националната кауза, дори когато зад нея не е стояло общество с колективно самосъзнание. Захарий се е посветил на същата тази кауза, за да регистрира – колкото може по-обективно и надлично – първите кълнове на такова самосъзнание, което тутакси се е показало склонно да забрави за своите герои (наричани от него хаймани, пройдохи, нехранимайковци и др.). Ние почти не знаем как Левски е употребявал българския език, но знаем с каква вещина и въображание Захарий го е изпозвал. Левски е бил действие, Захарий – памет за действието. Поколенията нямаше да знаят за Левски, ако не беше Захарий – Захарий не би могъл да се появи, ако го нямаше Левски. Продължени ли са тези два взаимозависими модела във времето, за да се създаде традиция на политика, която да произтича от народа и служи на народа, и на историография, която се придържа само към фактите и игнорира идеологиите или страстите на момента[1407]?

Това е въпросът, на който историческата социология на българското общество би трябвало да отговори, без да се влияе от идеологии, митове и моментни състояния на възход или криза. Този въпрос има два аспекта: а) вървяла ли е освободена България по пътеката, по която са я тласнали събитията от втората половина на 19 век или са се появили препятствия, които са я отклонили по друга пътека? и б) възстановен ли е континюитетът в нейната съвременна културна история? Отговорите на първия аспект биха показали дали връзката между канонизирания Левски и хората, които днес искат да установят демократично управление, е плътна и релевантна или нейното съществуване е само една фикция, показателна за недоразвито национално самосъзнание. Отговорите на втория аспект биха разкрили празнините или изопаченията в историческия наратив, дължащи се на следващите прекъсвания на историята, каквото е например периода на авторитарното управление на БКП.

6. Юлия Кръстева

Ако се приложи стриктно принципа на несигурността на Хайзенберг по отношение на влиянието на наблюдателя върху наблюдаемото и теорията на Томас Кун за парадигмите в социалните науки, няма съмнение, че колкото по-отдалечен в социално отношение е социологът от обществената група, която изследва, толкова по-обективни ще бъдат неговите подходи и по-безпогрешни неговите заключения. Натрупаната през последните десетилетия културологична литература обаче подлага на преоценка валидността на това твърдение: оказва се, че културите се поддават трудно на обективно наблюдение от хората, които се намират извън тях, включително и от онези, които са напуснали родната си култура и се опитват да я интерпретират като хора извън нея.

Модерната социология сравнително успешно преодолява тази неподатливост на културите към чужди наблюдатели с метода на Participant observation (участващ наблюдател). Ударението пада върху наблюдател (вместо интерпретатор), който извършва наблюдението си отвътре, в културната сърцевина на наблюдаваната група. В съчетание с историческата социология, този метод включва наблюдение не само на взаимодействията между членовете на групата, но и на пътеката от документирани исторически събития и реакции на групата към тях. Фигуративно казано, обратно на Бйелич, който смята, че ако някой те замеря с лайна, ти трябва да му отговориш като лайно, убедителна критика на херменевтичните подходи към културата може да се направи от позициите на участващия наблюдател, въоръжен с инструментариума на историческата социология. Главната цел е търсенето на каузалност на базата на документален материал.

Юлия Кръстева е институция, самосъздала се във френската култура и, поради монументалността на интелектуалния ѝ принос, превърнала се в съставна част на френските институции. В есето си „България, страдание мое“ писано през ноември 1994 и публикувано през 1995, тя заявява и тълкува за първи път своето отношение към България. С него Кръстева издава своята ранимост – нещо, което е табу за човек, функциониращ под властта на френския вкус. Ето защо само вътрешно нечувствителния човек ще се втурне да критикува съдържанието на това есе преди да е разбрал импулсите, от които се е родило. Отговаряйки на въпроси за него през 1997[1408], Кръстева говори за изгнанието, което е „трагедия, но също и спасение. Не трябва да се забравят тези две негови страни; ако човек забрави едната, мисля, че ще сгреши. Болезнено е да изгубиш корените си, някакво „гражданство“ – все едно, че убиваш майка си, – и същевременно се дистанцираш от всичко, както от себе си, така и от приемащата те страна. Ставаш бдителен.“ Изгнание е тежка дума, може би най-драматичната от всички синоними, обозначаващи живота извън родното място, но Кръстева я употребява уверено, без да оставя съмнения, че не се отнася за нея. Нейното блестящо интелектуално описание на имигрантското състояние, до което стига всеки човек, интегрирал се в неродна култура и същевременно способен на интроспекция, сплита в едно интелектуалните и моралните му измерения дори само с това, че то обяснява не емиграцията, а изгнанието. Емиграцията е преместване в друга дъжава – изгнанието е морално изпитание.

Не може да се твърди със сигурност дали Кръстева осъзнава, че това нейно есе е писано от прекалено лична, едва ли не интимна гледна точка, за да обясни едно национално състояние, което предизвиква тревога (обективно, не само у нея) и което а) трябва да бъде обяснено и б) лекувано. Обяснението тя търси в православието, лечението – в изучаването на моралните философи на Европа и подобряването на езика, а оттам и на вкуса. За модел ѝ служи Франция. Този модел неусетно за самата нея превръща началния интимен и състрадателен тон, който отговаря на душевното ѝ състояние – едновременно вътре във и вън от България, както тя самата заявява – в назидателен. Няма интелект, който да е в състояние да избегне такова изместване, когато се опитва да събере в едно методи и култури, които са асинхронни. Все едно да искаш солисти от български фолклорен ансамбъл да пеят в парижка постановка на „Силата на съдбата“. Блестящият автор пада във вълчата яма на собствените си методологични предпочитания.

Но в своето несъгласие със съдържанието му, вместо осъждане и отхвърляне на написаното от Кръстева – нещо, което би било признак на лош вкус и дори арогантност, разумно би било да го анализираме и видим полезното в него. Грешките на добрия автор са не по-малко полезни от постиженията му, защото той винаги търси истината и пише кохерентно, заблудите му са искрени и изводите му са адекватни на въпросите, които си задава, и на методите, с които търси отговорите.

В случая става дума за опит да се интерпретира една локална култура от позициите на друга. Другата смята себе си за по-висока, едва ли не за универсален стандарт. Казано в стила на Кръстева, тя не харесва вече мусаката, която навремето е приготвяла майка ѝ, защото е свикнала да вечеря с Coquilles Saint-Jacques à la sauce Béarnaise. Във всяко такова съпоставяне има неизбежни елементи на снобизъм, но неговата истинска стойност е в това, че от него научаваме много повече за авторката му, отколкото за културата, от която тя се интересува. Грешката на Кръстева е, че гледа на България като на пациент, който се нуждае от психоанализа и чиито проблеми могат да бъдат обяснени с лингвистичните теории, в чието създаване тя самата има принос. Според тези теории езикът е структура, която може да обясни културите, и своето обяснение за българското състояние тя търси в „непохватния синтаксис“, в „тези дълбинни метафори, които нямат нищо общо с френската вежливост и очевидност“. Те я отклоняват от френския вкус. „Френският вкус“ – продължава тя – „е акт на вежливост между хора, които споделят еднаква реторика, едно и също натрупване на образи и фрази, една и съща комбинация от четива и разговори, в едно стабилно общество. Напразно възкръсвам на френски, от почти петдесет години насам моят френски вкус не винаги устоява на тласъците на една древна музика, обвита около един все още жив спомен. От тези скачени съдове изплува някаква странна реч, чужда на самата себе си, нито от тук, нито от там, една чудовищна задушевност.“ Дори неуместният ѝ опит да търси обяснение на БКС в православието минава през езиков анализ на Светата троица.

Жената на кушетката в това есе всъщност е самата Кръстева. Тя се опитва да превърне изгнаничеството в културна позиция. Тя призовава „от една страна, да се доразвият езиците и националните култури, а от друга, да се подпомагат тези все още редки, макар и множащи се видове, да се защищават тези хибридни чудовища, каквито сме ние, мигриращите писатели, които рискуват онова, което не се знае нито тук, нито там.“ Но колкото вярно и красиво да е описала състоянието си, Кръстева дълбоко се заблуждава, че чрез него може да се постигне задоволителен обяснителен модел на България. Или на която и да било локална култура. Локалното се съпротивлява на интерпретации, несвързани с неговата история – от къде идва и накъде отива – както и на влияния и привнесени отвън модели. Илюзията за глобалност, която днешните съобщителни технологии внушават, всъщност изважда наяве скритата допреди непреодолима сила на локалното. На фона на глобалността, локалното – БКС – изпъква с неподозирана внушителност.

За да бъде картината пълна, важно е освен това да се намери социологично опровержение на натрапената през вековете илюзия, че съществува йерархия на културите. Йерархиите са продукт на оценъчно мислене, поради което херменевтиката не може да мине без тях. А социологията е аналитичен портрет, не оценка. И достоверността на този портрет е в правопропорционална зависимост от количеството доказателствен материал употребен за изследване на процесите, които са довели локалната култура до състоянието ѝ в дадения момент. С една дума, това, че познаваме добре френското общество се дължи на количеството документирана история за него, олицетворяваща неговия континюитет – не на това, че при моментното му наблюдение днес то ни изглежда по-ясно категоризирано от българското.

Това заблуждение за съществуването на по-високи и по-ниски локални култури, по силата на иронията, личи най-добре на нивото на езика. Според съвременната теория за езика като вродена способност на мозъка, която всеки човек развива в зависимост от речта, която чува веднага след раждането си, всеки език може да изрази всичко за човека и неговото състояние и то в еднакви степени на изразителност, поетичност и информативност. Това е така, защото езикът в социума е функция, а не структура; следствие, а не причина. Българският език несъмнено не претендира да изразява вкус, нито е продукт на вековни философски занимания, но за него важи със същата сила твърдението, че е акт на общуване между хора, които споделят еднаква реторика, едно и също натрупване на образи и фрази, една и съща комбинация от четива и разговори, само че в едно нестабилно общество. Какво оценява Кръстева тук – обществото или функцията на езика? Идиличната красота на Ботевото „Настане вечер, месец изгрее. Звезди обсипят свода небесен. Гора зашуми, вятър повее, Балканът пее хайдушка песен“ не е по-незначителна, безвкусна или маловажна от Верленовото „Les sanglots longs des violons de l’automne blessent mon coeur d’une languer monotone.“

Всяка култура има своите езикови регистри: едни класи говорят изискана реч, други говорят просташки, а някъде по средата тези говори преливат едни в други. Езикът обаче е следствие от националното самосъзнание – от „стабилното общество“ или от търсещото себе си общество – а не негова причина. Не езикът е направил френското общество стабилно, а стабилитетът на френското общество е намерил израз във френския език. И този език никога няма да бъде модел за българския, в който се оглежда българското общество.

С голяма вероятност може да се твърди, че Юлия Кръстева е гледала „Силата на съдбата“ и се е вълнувала от нейната музика – едно универсално, надкултурно преживяване. Малка е вероятността обаче да е чела Захарий Стоянов; например, тя е сбъркала годината на Освобождението, вместо 1878 е писала 1875, и тази грешка не е поправена в оригиналния текст на нейния персонален сайт[1409]. А какъв поучителен пост-структурален и/или психоаналитичен анализ би се получил, ако беше го чела и се беше заинтересувала от него и от другите езикови извори, от които тече днес „обезобразената“ (според нея) българска реч!

За Васил Левски, тя казва в едно интервю за Le Nouvel Observateur през 1992 година, посветено на София: „Този дякон от 19 век е имал навика да се крие в Драгалевския манастир, близо до София, където понякога нашето семейство прекарваше уикендите си. Левски се е борил против турците. След като го арестували, той разбил черепа си в стената на килията си, за да избегне мъченията. Може да видите паметника на Левски в центъра на София.“[1410] Този „личен“ спомен за Левски тя свързва със стадион „Васил Левски“, където е ходила да вика „Хайде, Левски!“, когато любимия ѝ отбор е играел срещу ДНА (Дом на Народната Армия).

Спомените навяват меланхолия. Задълбоченото опознаване на рождената култура свидетелства за отговорност пред съдбата. Изгнаникът, дори най-интегрираният в гостоприемната култура, каквато е Кръстева, се люшка между меланхолията и отговорността. Поуката от нейните интерпретации на България е, че симпатиите, които изпитваме към меланхолията, не бива да ни заслепяват за отсъствието на отговорност. Ако българското общество е обект на наблюдение с оглед постигане на консенсус за неговото съвременно състояние, това наблюдение трябва да се извърши без сантименти, системно, и с инструментариума на историческата социология. Ако някой се заеме с това, дали ще го извърши отвътре или отвън, престава да бъде проблем. Важно е да го извърши с методология, която максимално изключва намесата на личния фактор.

7. Съдба

Силата на съдбата е ярко показана в операта на Кристоф Вилибалд Глук „Орфей и Евридика“. Орфей, сладкогласият аргонавт, който с божественото си пеене е омайвал всички, дори камъните и боговете, и е успял да надпее Сирените и да спаси кораба на Одисей, е постигнат от нещастие: по време на сватбата им, любимата му Евридика е подгонена от сатир, стъпва в гнездо на отровни змии и умира от ухапване. Сърцето на Орфей е толкова тъжно, че той пее песен, която размеква душите на всички нимфи и богове и нимфите го накарват да отиде в долния свят и изведе оттам Евридика. Там долу неговата музика успява да стопи сърцето дори на пазителите на долния свят, Хадес и Персефона, и те му разрешават да вземе Евридика при едно условие: да върви пред нея и да не се обръща, докато и двамата не стигнат горния свят. Едва дочакал да стигне горния свят обаче, Орфей губи търпение и се обръща. Евридика, която още не е престъпила прага към този свят, отново изчезва, този път завинаги. Дори най-възвишеното изкуство се оказва слабо, за да преодолее трагичността, носена от съдбата.

Глук е роден в Бавария, но французите го смятат в голяма степен за френски композитор, понеже през голяма част от живота си е творил в Париж, където е композирал осем опери на френски език. Орфей, според някои гръцки източници, се е родил в Тракия, но е живял в подножието на Олимп. Превърнат в герой от митологията, на кого принадлежи той: на гърците, на наследниците на траките, или на французите?

Нека бъдем смирени и се съгласим, че Орфей принадлежи на човечеството, защото символизира човешкия гений да твори музика и човешката съдба да преживява трагедии въпреки добродетелността. Но Евридика? Не е ли тя също толкова трагична? В едно българско стихотворение, сътворено през 21 век от жена, трагедията на Евридика е показана в един внезапен, гениален стих: „Не искам да се върна в мъртвата жена – не се обръщай.“[1411] И акцентите на цялото стихотворение изразяват метафорична дълбочина и … ВКУС! „Аз те следвам …/ Вярвай, че те следвам …/, макар че стръмна е надеждата… не се обръщай, не искам да се върна в мъртвата жена – не се обръщай/ Сбогом, сбогом, сбогом.“ Евридика знае, че Орфей ще се обърне и върви след него водена само от – не от надеждата – от илюзията на любовта.

Нека бъдем прозорливи и се съгласим, че написания през 2012 година на български език роман „Възвишение“ от Милен Русков, е езиково чудо, невъзможно в една дирижирана езикова среда. Това е текст, който ОТРАЗЯВА философията на себеосъзнаването на една балканска нация и го прави с езиково въображение, адекватно на нестабилното ѝ състояние. А какво е адекватността, ако не вкус!

Нека се съгласим още, че на зова на Паисий, отправен към българите още през средата на 18 век, да познаят историята си, още не е отговорено с необходимата научна обективност. Българите не са стигнали до простите неща, на които почива метода на историческата социология. Преведени на лаически език, те се свеждат до две твърдения. Едното е, че съгласие се постига най-лесно, когато предметът на наблюдение е извън наблюдателите, несвързан емоционално с нито един от тях. Вземете кой да е анатомичен атлас и погледнете рисунка или фотография на мускул. Той има име, форма, определени характеристики; и всички, които гледат атласа, нямат възражение за нито едно от тези неща. Второто е, че разговор се води най-пълноценно, когато събеседниците говорят в един и същ звуков и смислов регистър. Тембъра на гласовете им продължава да бъде различен, но те се слушат, защото общият регистър им позволява да се чуват и по този начин да общуват. Историята на културите е изключително комплексна не за да ни обърква, а за да ни кара по-добре да търсим обяснителни модели за техния произход и оформяне.

Едва когато започнем да се съгласяваме и за валидността на обяснителните модели, ще можем да погледнем съдбата си право в очите и да признаем нейната сила. А това ще означава, че сме признали собствената си сила.

Айова Сити, март-април 2013

Ван Гог в Париж

Автор: Тодор П. Тодоров

La tristesse durera toujours.

(Тъгата ще трае винаги.)

Последните думи на Ван Гог

Аленочервени нощи. И възпалени очи. Кисели жени, кисело вино. Ван Гог повръщаше. Отново. Вече шести ден спеше под моста Сен Мишел и всяка утрин се оглеждаше във водите на Сена, където градът изплуваше блед, черно-бял и пречистен. Понякога се хранеше с плъхове.

Така е. Париж е епидемия, зараза, място, където тялото е заставено да сънува, да трепери… Да се поти. Някакъв особен делириум, безпаметност и треска владееха холандеца, откакто дойде тук. Чукаше една етиопка на рю Д’Асен, купена и препродадена срещу чудотворните мощи на местен светец от мъж с мъгливи очи и рана на главата в една пещера. В каналите. По такива места се търгуваха скъпоценностите на града.

Да, Париж е болест – мислеше си Ван Гог, докато бледо-синьото утро заличаваше миналото му подобно на мастило върху стар лист. А после отново беше на рю Д’Асен. Гърдите на етиопката го караха да мисли за масло от смокини, влажни и месести, каквито виждаше понякога на пазара в Халите. Той оставяше маслото бавно да го отведе между краката є, там където потъваше сред меки кестени и зехтин.

Когато пристигна в Париж, чука всички проститутки в града. Без изключение. По няколко пъти. Пръскаше семе като дявол. Да, Винсент познаваше болестите. И лудостта. А отвъд лудостта му се привиждаше някакво ново начало, което си стоеше там и го чакаше. Като невидима точка, от която светът се събира в длан. Но това място не беше тук. Не беше в Париж. Щеше да го открие години по-късно в едно поле до Овер-сюр-Оаз. С револвер.

Не рисуваше. Познаваше всички места, където купуват души. На добра цена. И той продаваше. После срещна тази черна като узряла маслина жена, препродавана из подземията на Париж, с тъмна негърска кожа на зърна. Тя пиеше гъсто кафе, по турски, и му разказваше как всички котараци в Латинския квартал си обръснали мустаците в деня, в който за първи път стъпила в града. Разказваше му още как хората по родните є места се къпели веднъж в годината в дъжд от пеперудени сълзи. Винсент слушаше, но знаеше, че тази жена прави магии с вагината си, знаеше и че върху бедрата ѝ бяха свивали хашиш няколко кръга символисти, а на котараците в Латинския квартал лично той бе изкупил космите от мустака. Как иначе се рисува звездна нощ?

Понякога тя го караше да събира и да ѝ носи полуизгнили ябълки, парчета от тиква или каквото можеше да се намери за без пари по парижките пазари. После слагаше плодовете в една купа пред прозореца и ги оставяше така. Често стояха там недокоснати с дни, докато съвсем се скапеха и миризмата им не станеше болезнена.

Тази жена е вещица – мислеше Ван Гог и понеже тя не желаеше присъствието му нощем, си представяше босите ѝ крака по островърхите парижки покриви, тихите ѝ стъпки след полунощ от къща на къща, представяше си я мрачна и смъртоносна като горгона. Париж е град на чудовища, мислеше той. Но смрадта от презрелите плодове и животинското ѝ черно тяло го възбуждаха още повече и напрягаха усещанията му като пламък по повърхността на абсент. Имаше нещо по езически смразяващо в това желание, усещаше го в стомаха си древно и неясно като времето, което превръщаше любовта му в богохулно поклонничество. И това му харесваше.

Тя притежаваше обаче нещо, за което той не подозираше. И не разбираше. Тази жена с дълги тъмни пръсти и бели като мляко нокти имаше дарбата. Тя умееше да рисува. И го умееше добре. Понякога рисуваше по цели нощи, рисуваше луни, бледи лица, които мяркаше по улицата, рисуваше лунатиците в приюта и разбира се, полуизядените от смъртта натюрморти, които холандецът ѝ доставяше. Имаше особени очи. Такива, с които виждаш нещата, все едно принадлежат на друг свят. Веднъж дори нарисува самата нощ. С кръгови движения. И в синьо. Когато четката є докосваше платното, тя танцуваше. Танцуваше безбожна и страшна като африканска нощ. Да, тя имаше талант. Имаше нещо от онова, което хората наричаха откровение и което беше особен вид лудост. Затова я бяха заменили срещу мощите на светец, затова символистите се надпреварваха да свиват хашиш по бедрата, затова даже котараците в латинския квартал осъмнаха без мустаци. Сестрите в „Света Аугуста“ разказваха за невидима в тъмното жена, чийто силует понякога зловещо засиявал на лунната светлина и която незабелязано и на пръсти преброждала хорските покриви и крадяла котешки мустаци, сънищата и покоя на неспящите и семето на малките момченца. Поне така плашеха децата в приюта.

Но с това тяло и име, което беше като клеймо, не можеше да продаде и една картина. Името ѝ миришеше на Африка, буквите в него стояха като омагьосани, онемели тотеми, съгласните бяха обширни и дълги като савани, по които реват лъвове, и се редуваха тук там с гласни, подобни на пустини и крясъци на диви птици. Беше име, което ухае на люти подправки. Име, което само пари върху изтънчения френски език. С него тя беше обречена. Бедрата ѝ винаги щяха да имат вкус на хашиш и френски стихове и щеше да рисува натюрморти в една задушна стая на рю Д’Асен до края на дните си.

Затова искаше името му. Дори повече – тя искаше да бъде него. Искаше да бъде Винсент ван Гог. Това беше име на гений, което този нещастник носеше без каквато и да е заслуга. Ето защо тя щеше да го купи от него. И това изобщо нямаше да е трудно. Животът му извън вагината ѝ нямаше смисъл и тя знаеше това. Срещу дневна дажба абсент и благоволението да потъва между потните є колена, черни и здрави, с ухание на диво животно, само срещу това тя щеше да има всичко. Защото неговото име беше по математически просто и съвършено. В него имаше онова, което италианците и музикантите наричат скерцо – леко игриво движение, малка шега, бегло прикрита ирония – един подскок на езика от гърленото Г през внезапно високото О, като през бабуна, и обратно надолу. Едва доловима закачка, игра, която подсказва, че нищо не е сериозно, дори и величието. И всичко това събрано в геометрическа простота и краткост. Само три букви. В два камшични удара. Ван Гог. Изящество, финес и точност. Завършеност до предел само в две малки думи, като на игра. Беше достолепно и гордо. Беше име, което подписваше гений. Име на играещ човек. И това ѝ харесваше.

Скоро се наложи да напуснат Париж, заради дълговете на холандеца и всичките му продадени души. Поеха към Южна Франция. Тя не спираше да рисува, а той се самоуби в едно поле. Клетият нещастник, една вечер след като пушиха хашиш дори го бе накарала да повярва, че той сам е нарисувал „Звездна нощ“. При това с котешки мустаци. Направи го, за да го утеши след престоя им в Арл и Сен Реми, където се наложи да го остави в санаториум. Там го посещаваше като слугиня, носеше му плодове, а след това рисуваше по памет изгледа през прозореца му. И понякога си представяше като на игра какъв ли вид има гледката от стаята му нощем, когато не може да остане с него, за да я види. Четката є въртеливо, с отривисти и ритмични по африкански движения обагри няколко нощи в синьо звездно небе. Той никога не видя картините. Затова пък бързо пристигнаха в Париж. Подпис: Ван Гог.

След като напъха куршум в тялото си, картините се харчеха по-добре. Хората обожаваха мъртви художници и още повече обожаваха да четат мъртви поети. Така е, със смъртта се прави добър бизнес. Докато издъхваше, пристигна брат му, пасторът. Все някой трябваше да се погрижи да бъде избегнат скандалът. А и с тялото трябваше да се направи нещо. Тогава тя съчини последните думи на своя покоен кръстник. Щяха да му отиват, мислеше, докато поемаше в себе си изтръпналото тяло на преподобния. Сифилисът щеше да го отнесе за дни.

Най-накрая беше свободна да се завърне в Париж. Нае къща в Сен Жермен. А картините вървяха все по-добре.

Ван Гог беше велик художник.

Тодор П. Тодоров (1977) е доктор по философия и преподавател във Философски факултет на СУ „Св. Климент Охридски. Автор е на „Приказки за меланхолични деца“ (сборник разкази, Сиела, 2010). Разказът му „Ван Гог в Париж“ е отличен с наградата „Рашко Сугарев“ за най-добър къс разказ.

Коментари (2)

- 17-04-2013|Марин Трайков – Париж

Тежко! По-тежко от преситения захарен сироп на рамаданска баклава. Става ти „байгън“. И горещ – като августовски следобед в изпотена парижка „автотапа“ след дълъг работен ден.

Инак – интелигентен разказ на чувствително интелигентен човек. Като казвам „разказ“ имам предвид само литературната конструкция. Да, в България има и способни хора.

Българският комунизъм – две десетилетия по-късно

Автор: Александър Везенков

Както стана ясно от предварителните разговори непосредственият повод за тази среща са последните прояви на соцносталгия и особено отбелязването на 100-годишнината от раждането на Тодор Живков. Затова бих искал да почна с едно разграничение между носталгията по времето на социализма и опитите за нормализиране на комунистическия режим.

От една страна наблюдаваме най-банална носталгия по недалечното минало. Тя не е плод на комунистическо мислене в собствения смисъл на думата, точно напротив – в чистата си форма комунизмът и левите утопии гледат в бъдещето, не се възторгват от миналото и не го вземат за модел. При това обикновено се идеализира не режимът изобщо, а отделни негови политики, много често и неща, нямащи връзка с политическия ред. Най-сетне носталгията по комунистическото време е нещо преходно – смяната на поколенията води до съответна смяна на обектите на носталгия: днес малцина са останали от онези, което помнеха България „отпреди войната / Девети“ и за един дълъг период неизбежно именно реалии от епохата на комунистическия режим ще заемат предно място в хорските носталгии.

Но докато носталгията по времето на социализма в собствения смисъл на думата ще изчезне с нашето собствено поколение дори и без да се полагат специални усилия, пред нас отсега стоят въпросите за тенденциозното писане на историята на режима и за политически мотивираното му разкрасяване. След като бездруго споменахме въпроса за смяната на поколенията би следвало да добавим, че съзнателното изкривяване на картината е свързано не само с политически предпочитания, но и с неудобните истини засягащи множество все още влиятелни хора. Това важи и за много от смятащите се днес за антикомунисти, при които осъждането на режима по принцип е свързано с опити за нормализиране на неудобни части от собствената биография и/или семейна история – най-баналният пример е как бивши членове на БКП парадират, че не са били „ченгетата“, а публично оповестени сътрудници на бившата Държавна сигурност изтъкват, че „никога“ не са били комсомолски активисти и партийни членове. Изобщо в повечето случаи не става дума за нормализиране на комунизма като цяло, а за изкривяване на внимателно подбрани елементи и то от широки кръгове хора, а не само от консервативни прокомунистически среди.

Ясно е, че на различните фалшификации трябва да се реагира, но отговорът на тази широка палитра от „нормализирания“ и прикривания на различни факти не може да бъде единна политическа или медийна акция, не може да бъдат декларации осъждащи комунизма (каквито достатъчно имаше и в европейските институции, и у нас), нито закони, забраняващи да се отричат или дори само премълчават неговите престъпления. От полза тук би била една по-широка информираност за онази епоха в различните ѝ проявления и измерения, с проучване и представяне на механизмите за въздействие, които не винаги са очевидни дори за живелите през онова време. Разбира се постигането на тази информираност няма да стане с досадното повтаряне вече известните „истини“, „факти“ и „оценки“, а с нови и по възможност убедителни изследвания в най-широкия смисъл на думата – от архивни проучвания до документални филми. Не ни трябват присъди, а по-добро познание за комунистическото минало, което би намалило възможностите както за идеализирането, така и за сатанизирането му. Разбира се, не можем да променим носталгичните нагласи на широките кръгове, нито да пресечем склонността на заинтересовани хора да ни пробутват измислените си биографии, но въпросът е поне да опитаме да повлияем на ситуацията в сферата на социалните науки, да предложим що-годе адекватни отговори на онези, които действително се интересуват.

Не става дума и да правим един все по-пълен списък на „престъпленията на комунизма“ (който не би и попречил отсреща да допълват списъка със „социалните придобивки“ по същото време), а за опити да разберем една цялостна картина, която да включва и всички онези елементи, които днес предизвикват носталгия и съответно въпроси. Защото ако ще бягаме от въпросите за безплатното образование и здравеопазване, евтиния хляб и пълната заетост, по-добре изобщо да не се захващаме. Тази цялостна картина ще ни покаже каква е обратната страна на „постиженията на социализма“, за това как ниските цени на определени стоки са неразривно свързани с дефицит и ниско качество, как ред социални придобивки и сигурност са директно обвързвани с ограничаване на важни права. Ще покаже, че относителното благоденствие при социализма съвпада с период на сериозен растеж в световен мащаб, произвел при други условия още по-голямо благоденствие. Ще покаже в каква степен – не казвам изцяло, но в каква степен– мизерията на прехода е заложена от завареното наследство, а също и че много кризисни явления се появяват преди началото на промяната, като ред важни показатели за стопанско и социално развитие трайно се пречупват надолу още преди 1989 г.

Същевременно „критично“ не значи винаги и само „отрицателно“, не значи да преувеличаваме престъпленията на режима и вместо за „хиляди“ да говорим за „десетки и стотици хиляди убити“; не може за глобални явления и процеси да обвиняваме „фашизма“, „комунизма“, „прехода“ и пр. Казвам това просто от любов към истината, но би могло да се добави, че сатанизирането на комунизма подава добри козове на онези, които искат да го реабилитират.

Оттам насетне пред нас стои големият въпрос за това как се вписва мисленето за комунистическия режим в мисленето ни за миналото изобщо. Не може да говорим за демистифициране на комунистическия период без да демистифицираме историята си като цяло, открай време писана в национално-романтичен дух, а напоследък допълнително обогатена от съмнителни приноси тип „Тангра-ТанНакРа“. Хладна преценка за комунизма е възможна само като част от хладна преценка за миналото изобщо, другото е просто омраза към точно определена власт и хора, и не би могло да има особена познавателна стойност. Ако вземем за пример учебниците по история, които са и един от най-важните елементи на образователната политика в това отношение, то би било съвсем изкуствено и неубедително в едно и също книжно тяло след 400 страници захаросано изложение за миналото ни величие и героизъм, да се залепят 50 страници принципни, критични и осъдителни за „фашизма, комунизма и тоталитаризма“. Това просто няма да работи.

Има обаче и по-конкретни причини щото да не можем да изградим критична и информирана представа за комунистическия режим отделно от критичния анализ и за малко по-далечното минало. От една стана не е особено убедително и със сигурност некоректно е да се говори за насилието, липсата на граждански свободи и административните ограничения при комунистическия режим без да се виждат подобни явления непосредствено преди него.

Но нямам предвид само огледалността в прилагането на насилие от различните страни в един мащабен конфликт, тук става дума и за множество прояви на приемственост. Макар комунистическият режим да бил наложен в завършен вид и благодарение на решаващото присъствие на една външна сила, той рециклира и се оказва добра среда за много от заварените идейни нагласи и управленски практики на Царство България. Така например комунистическата пропаганда подема много от идеите на национализма, авторитаризма и фашизма – като стремежа за пълно национално единение (снопът пръчки, буквално фашото, на хан Кубрат; култът към националното Възраждане) и политически мотивираното превъзнасяне на българската „самобитност“ и традиции. Не бихме могли да анализираме критично самия комунистически режим, ако не правим същото с абсорбираното от него наследство. В обратния случай още дълго ще наблюдаваме парадоксите с хора, които мразят комунизма, но вярват в много от продуктите на неговата пропаганда, одобряват политиката на Тодор Живков по македонския въпрос или харесват да речем „Време разделно“.

Накратко – ако искаме да се справим с „призраците на комунизма“, можем наистина да го постигнем само като част от едно справяне с „призраците на миналото“ изобщо, без съображения за „наши“ и „ваши“.

Но проблемите не се ограничават само до света на идеите и не би могло да говорим за изследванията върху комунистическия режим без да засегнем и някои, ако използваме собствената му фразеология, „организационно-кадрови въпроси“. Имам предвид ясно очертаното у нас деление между изследователите по политически признак – изследователски проекти, научни прояви и публикации се делят на про- и антикомунистически. На всички ни е ясно тук от коя страна сме събрани. Пред неколцина от свързаните с организирането на тази кръгла маса предлагах да се поканят и поне някои хора „от другата страна“. Не защото им симпатизирам лично, а защото смятам, че няма полза от мачове на една врата и най-вече защото сегрегацията по политически признак има негативни последици за средата, в която ние самите работим.

Първо – създаването на „антикомунистически“ кръг от автори и техните проекти и прояви огледално води до допълнително организационно консолидиране и идейно втвърдяване на бездруго съществуващия прокомунистически кръг от историци и изобщо пишещи за социализма. Видяхме с очите си как през последните години проектите за писане на историята на комунизма от „антикомунистическа“ или както уж по-елегантно се изразяват някои „от либерална гледна точка“, макар и замислени като аргументиран отговор на прокомунистическия дискурс, всъщност дадоха нов тласък за неговото доразвиване, а понякога със своята непохватност – и за неговото легитимиране. В условията на политизиране в самия антикомунистически/либерален кръг от изследователи все по-важни позиции заемат самопровъзгласили се пазители на идеологически правилните интерпретации, а някои от тях дори започнаха да ни поучават какво и как да пишем, да ни обвиняват в недостатъчна критичност, „ревизионизъм“ и „обективизъм“. Впрочем и това поведение до голяма степен е плод на усвоени в миналото рефлекси. Същевременно изследванията за периода на комунистическия режим някак естествено се плъзгат (или биват тласкани) в политическите очертаните коловози – и двете страни търсят доказателства и примери за своите си тези и в многообразието от свидетелства и документи лесно ги намират, за да изградят ярки и назидателни, но отдалечени от реалностите и стандартите за научно изследване картини. И това при положение, че след 1989 г. и особено с „архивната революция“ изследванията за комунистическия период тръгнаха като цяло обещаващо; имаше много наслоявания от миналото, но и немалко се направи за тяхното преодоляване.

Второ – в условията на противоборство този „антикомунистически“ / „либерален“ кръг става всеяден и въпреки натрупаната дистанция от 1989 г., разговорите за комунизма продължават да са поле за изява на емоционално или политически мотивирани хора, които не са правили някакви специални и задълбочени проучвания, но просто искат да споделят личната си и човешка позиция, а дори и драма. Заедно с това се набират поддръжници от всякакво естество, често пъти искрено отдадени на митологизиране на други периоди от българската история, съответно – на отричане на други престъпления. Така ние наблюдаваме критични към комунизма изяви по телевизионни програми като „Сите българи заедно“ и „Час по България“, борба за премахване на комунистически паметници (мавзолея, паметника на Съветската армия) съчетана с предложения за изграждане на тяхно място на паметник примерно на хан Аспарух (който, готов съм да се обзаложа, би имал ясно изразени „индоевропейски черти“); български евродепутати жалят за жертвите терора от 1944 г., но неумело замазват какво е правила българската администрация в Тракия и Македония година-две по-рано.

В заключение – въпреки оформянето на два ясно очертани лагера в изследването и писането за комунистическото минало, за днешните проблеми не може да обвиняваме само единия от тях, пък бил той и отсрещният. В крайна сметка като неприятно наследство от миналото трябва да разглеждаме не само прокомунистическите нагласи и писания, а изобщо политическата пристрастност в мисленето за миналото и неговото описване. Смятам че решението би било изцяло да се освободим от собствената си политическа ангажираност и да залагаме само академични критерии в една отворена, плуралистична среда. Това ще позволи в перспектива да имаме по-нормални учебници по история, както и да маргинализираме шарлатаните и политически ангажираните писачи от всякакви разцветки.

Изказване на кръглата маса „Българският комунизъм –

две десетилетия по-късно“, София, 9 ноември 2011 г.

Източник

Александър Везенков е български историк, изследовател на свободна практика. Работи по проблеми на градската история на Балканите през ХIХ-ХХ век, на историята на реформите в Османската империя през ХIХ век и на институционалната история на комунистическите режими. Личният му блог може да се намери на адрес: http://alexandervezenkov. blog. bg

Коментари (7)

- 17-04-2013|М. Трингова – За Мълчаливия о

Хубаво сте навезали думите и сенките им, уважаеми г-н Везенков, но те са утеха за блажено търпеливи мозъци, натоварени с нежни акварелни спомени. Понастоящем в постдемократическата мъгла куца и се лута едно абсурдно българско изобретение, наречено „мълчалив отказ“. Нека да приложим мъртвата му хватка, и да забравим акварелните философски обещания, защото по цял ден чувам как децата в съседния апартамент слухтят какво им говори, правейки се, че им пее, един рапър, а не близко-далечното ни минало. Товарният вагон, накамарен със стари демократични Усмивки току-що беше взривен на гара Бостон, а ние събираме изкъртените им зъби между Пезиденство, Народно събрание и някакво Министерство без портфейл. Защо, кажете ми! Демокрацията си отива беззъба, да не тръгваме в същата посока, защото тя ще ни отведе до следващата масова психоза, предизвикана не от някой нов Мислител, а от… Олигарх.

- 17-04-2013|Социолог и 1/2

Да де, ясно: ако в България се появи паметник на Аспарух, това ще е огромна трагедия…

И още по-голяма трагедия за страната ще бъде, ако паметникът е с „ясно изразени индоевропейски черти“.

Но виж: това, да се появи паметник на Светослав Лучников в центъра на София (при това паметник на човек, който и приживе си имаше едни ясно изразени неандерталски черти) – това си е съвсем в реда на нещата, това веднага ни „издига“ … в чии ли очи?

- 22-04-2013|Надежда Александрова – Въпрос

Защо не можем да приемем нормалното съждение за нормално?

Намирам анализа на Везенков за много рационален и точен, водещ към обединяваща обществена дискусия. Споделям напълно неговите размисли и тези.

- 22-04-2013|Златко

Моята собствена позиция (и надежда) при всички дребни метастази на тукашните дискусии си остава, че важното влияние на този обществен форум е в онова, което в него НЕ СЕ говори и НЕ СЕ дискутира. Това, така поне ми се струва, все още е начина, по който функционира цялото ни общество, дресирано в продължение на векове в духа на оцеляване чрез мълчание и притаяване, „докато нещата се изяснят“. Приказливците, които поставят всекиго и всичко в някакъв вид саркастична светлина, са по принцип анонимни сеирджии: те дават израз на собствения си нихилизъм под форма, целяща да предизвика раздразнение и реакция – колкото по-остра, толкова по-добре, защото сеирджиите, разбира се, живеят единствено от това как хората реагират на техните глуми. Но по принцип идеите си вършат работата, което се забелязва и във все по-намаляващото желание на случайни хора да се изтъпанват тук и да започват някакви празни монолози, водещи до конфликти и раздразнение.

Напълно е възможно, разбира се, „Либерален преглед“ просто да губи публика – макар че статистиките на сайта говорят за нещо доста противоположно: посещаемостта се увеличава непрекъснато през последния месец, въпреки че броят на достъпните за свободен прочит материали намалява – и ще продължава да го прави, поне докато не се убедя напълно, че блъскам с глава срещу каменен дувар (а това ще продължи някакво време, вероятно не съвсем кратко). Каквито и да са реалните социологически факти, скрити под повърхността на този тук социален експеримент, някои неща си остават еднозначни: тонът и отношението на публиката към идейната страна на „Прегледа“ се сменя бавно, но неотменно. Личното ми усещане е, че айсбергът, колкото и гигантски да е, все пак се топи по мъничко. Така поне предпочитам да вярвам, защото противоположната умонагласа просто не ми върши никаква работа, тя само ме обезкуражава. Опитайте и вие – един такъв доброволно избран оптимистичен детерминизъм действително може да реши някой и друг проблем в нелекото ежедневие, уверявам ви.

- 22-04-2013|Историк

Ето, виждате ли какви хора „коментират“ тук: хора, които на практика НЯМАТ собствено мнение. Например, по-горе виждаме мнение от „Надежда Александрова“…

Какво точно е нейното мнение? Има ли тя СОБСТВЕНО мнение? Няма. Тя просто „напълно споделя“ авторовите „размисли и тези“. Сигурно това има предвид Златко, когато твърди, че „айсбергът“ се топял по мъничко…

- 23-04-2013|Самолет 005 – re:
Златко писа:

… идеите си вършат работата…

Ефектите вършат работата, а идеите са „анонимни сеирджии“. Идеята се превръща в промисъл само когато се сдобие с ефект. А, за да стане това, е необходима сгода… Сгодата е неизбежна и затова я очакваме. Неочакваното е, че точно „онзи льохо“ е направил идеята ефективна, но това е друга тема. Днес съм си пил хапчетата за оптимизъм…:)

Иначе статията е похвален апел, към който се присъединявам. Тоест пил съм и хапчета за утопия… Изобщо много съм се дрогирал!:):):)

- 25-04-2013|Svilen Gavazov

Мислите на автора в неговото „Изказване…“са наистина част от темите, които периодично ни занимават като общество, което доста очевадно не е осмислило своето близко-“комунистическо“-минало(не че много съществено сме осмислили по-далечното си такова). Написаното е по-скоро -според мен-покана за обсъждане. Искам да прибавя, че не можем да оценим отражението на „социалистическо-комунистическото“ ни минало без икономическите му аспекти, без да си дадем сметка, че за много области на живота в България това време изигра ролята на модернизационен проект. Не съм защитник на това време, не! Просто искам ни бъде ясно, че ако в махалите на Родопите помнят това време с добро(въпреки зловещите насилия при смяна на имената), то е заради това, че бяха прокарани пътища, ток, вода-до най-отдалечените махали. Ако в Северозападналата част на страната някои хора си спомнят за Живков с носталгия, то е заради годините, през които машинстроителният цех в селото работеше и един селянин можеше да докара доход подобен на този в града(същият този човек си нямаше понятие че произвежда нискокачествена ненужна продукция-ама това не му е и работа). Ако една голяма част от селяните са приели колективизацията сравнително безболезнено, то е защото в тях още живееше родовата памет на колективното обработване на земята в селската задруга-това все пак е било до около 70-80години. Твърде голяма и сложна е тази тема-за нашето толкова близко минало-но е добре да я обсъждаме.

Негледаемите

Автор: Стефан Иванов

(Текстът е написан след излъчването на първия епизод на сериала „Недадените“)

Камерата се върти, а публиката плаче.

„Недадените е като тангото – две напред и една назад, а понякога и две назад, една напред.“ Описанието е направено след официалната премиера във Военния клуб. Авторството принадлежи на генералния директор и председател на УС на БНТ.

Има вероятност генералният директор да греши. Въпреки служебното си положение и това, че фразата е трудна за разбиране. При цялото ми уважение към институцията, защото БНТ, поне според мен, е най-голямата, важна и ценна медийна институция в България и когато снимаш сериал за нея, трябва да направиш най-доброто, на което си способен. Наистина исках да не го изричам, но изказването е в необичайно съзвучие със сентенцията на Стив Мартин, че „да говориш за музика е като да танцуваш за архитектура“. Признавам, че не съм запознат с професионалния телевизионен жаргон и вината може да е в мен. Наистина не знам.

Възможно е генералният директор да греши, защото не е видял, че стъпки всъщност липсват. И танцът е с друга хореография. Тази на свободното падане. При него от самото начало отиваш право надолу.

Колкото крайно и жестоко да звучи – Недадените не дава много поводи за позитивна реакция. Някой би казал, че броят им е близо до нулата.

Като се почне от самото кандидатстване за субсидия в БНТ, на което проектът не е класиран на първо място. Одобрен за финансиране на 12 юли 2012 г. с 949 точки е проектът На границатас продуцент Инкомс проджект ЕООД, сценарист Димитър Стоянович и режисьор Лъчезар Аврамов. Недадените е с 830 точки и е на четвърто място. Още тогава излезе като новина, че е оказан политически натиск той да се телепортира в челото на класацията и да бъде реализиран. Може и така да е станало.

Вземи парите и бягай е заглавието на първия филм на Уди Алън. Шеговито се осмелявам да запитам дали ако не бяха снимали нищо, щеше да е по-добре?

Защото, за съжаление, неусетно се стигна и до трейлър. От него имах лошо предчувствие, както под и над път се казва в Междузвездни войни. Не, грешка, забравих – преди трейлъра винаги има нещо друго. В начало бе словото, което в нашия случай е заглавие. И то ме остави да се чудя. Първо, що за неочаквана и нова дума е „недадените“? И второ, ще има ли иДадените, продължението? Защото има и дадени, взети. Или разказът ще продължи да чеше по еротичен начин националното его? И възхвалата за оцеляването на българските евреи няма да бъде замъглена по никакъв начин…

Важно е дали потенциалната приказка с хепиенд ще премълчи за депортирането на хиляди евреи от Беломорието и Македония към лагерите за изтребление. Или ще продължава да се кове бляскавият мит за неръждаемата и постоянна толерантност на цял един народ.

В изследване, излязло през миналата година, авторът още във встъпителните си думи пише, че няма народ с изконни качества или недъзи. В историята и в живота има преди всичко личности. Съвсем конкретни лица и групи обмислят, планират и провеждат антисемитската политика на българските правителства в „старите предели“, Беломорието и Македония. Както също толкова конкретни индивиди ѝ се противопоставят. А повечето хора просто мълчат или не забелязват.

Отклоних се, но не съвсем. В случайно видяно анонсиране словото отново ме докосна, ала по болезнен начин, защото именно тогава разбрах нещо важно. Словото категорично ме информира, че когато гледам епизодите, ще се чувствам горд, че съм българин. И спасител. Макар, лично аз, да не съм спасил никого от еврейски произход.

Бляскавото минало излиза на дневен ред със своите три морета, „златен век“ и тракийско съкровище, когато настоящето стабилно ръждясва и не става и за скрап.

Няма да лъжа. Не съм очаквал сценарен шедьовър на литературното ниво наДоброжелателните на Джонатан Лител или Горски цар на Мишел Турние. Не съм фантазирал за филм от ранга на Списъкът на Шиндлер, Животът е прекрасен и Пианистът. Или за лента с разтърсващото документално въздействие на Нощ и мъгла на Ален Рене. Камо ли пък за въздействие, сравнимо с камерното, но страховито и експлозивно събитие като четенето на Ицко Финци преди десет години в Софийската синагога на Фуга на смъртта на Паул Целан. Не съм допускал, че персонажите биха отворили дума за нещо толкова странно като размисли върху тезата на Цветаева, че всеки поет е евреин.

Такива произведения не съм предполагал да се случат в български телевизионен ефир (което само по себе си е симптоматично). В случая нямам предвид размах или мащаб, а талант, вкус, качество, стил, отдаденост, отговорност и усет към детайла. Искрено се надявах Недаденитеда не са закачили нещо от „българския модел“. Да са контра него. Противоотрова. Надеждите ми бяха попарени.

За Станислав Стратиев има определен „български модел“. И той е следният: „Казано сложно – това е състояние на духа. Определен начин на мислене. Тип душевност. Казано просто – обратното на всичко.“ Другите са избили евреите си. Ние не сме. Прост пример. И още един, за крайна яснота: „Там, когато стреляш по някого, той умира. Тук, дори когато стреляш по друг, умира Алеко Константинов.“

Тъжно е. Другите могат да правят сериозни исторически филми. Ние само се правим.

Не предусещах, че ще става въпрос за такава черна дупка. За безпомощно сериално куцукане. За карикатурна самодейност. За евтина (макар и заснета с голям бюджет, над два милиона лева) трактовка по един изключително важен епизод в историята ни.

Поредният разказ, който не можем да разкажем като хората. Не глобално и на всички, а дори и на себе си. Може би не е редно да се говори така едва след първия епизод. Не е редно обаче и той да е такъв.

С опростени и опропастени образи, въпреки доказаните актьорски умения на много от изпълнителите. Образите са схематични пионки. Или марионетки, според предпочитанията. Хартиени са, нямат плът. Плъзгат се по повърхността и маркират някаква обслужваща функция.

Диалозите са обяснителни като историческа справка от лоша документална възстановка. Кухо официално говорене. Патерица, с която действието крета. Едновременно без артистичност и въображение, но и с липсваща реалистична своеобразност. Да оставим словото настрана, защото има други неща, които се набиват на очи.

Показан е цар Борис (Пенко Господинов), който е с меко казано лош грим. Той е с глава, но не точно с глава, а направо с латексово яйце с набучени косми. Царят мълчи притеснен. Чака мъдри думи от Петър Дънов, които съветникът му Любомир Лулчев трябва да му предаде, иначе царят няма да се справи със ситуацията.

Междувременно Дънов прави хвалебствен, случаен и спекулативен анализ, буква по буква, на думата „българин“. В разсъжденията си стига до „р“, което ме подсети за две неща. За прословутото „Булгар! Булгар!“ и за етимологиите на Раковски. Според него Наполеон, родом французин, произлиза от „на поле он“, т. е. велик пълководец на бойното поле.

„Наполеон“ също се появява, макар и за секунди, чрез персонажа на Арон Бехар (Мариус Куркински). Персонаж тип „Мунчо“, изкукал всезнаещ глупец с параноична прорицателска дарба, която вещае апокалипсис. Арон Бехар, ако нещо не сме разбрали за характера му, буквално се облича в клишето за Наполеоновите премени, които носят умопомрачените. Най-вече в анимационните филми. А Самуел Ардити, израелски общественик, твърди, че по необяснима причина представените евреи изобщо нямат външните белези, дрехите и бита на българските евреи. Те по-скоро могат да бъдат оприличени на евреи от ешкеназки произход, примерно от Полша.

Могат още десетки и десетки малки и големи подробности да се добавят в лошата клинична картина. Елементарното противопоставяне на Вагнер и джаз. Безкрайно мудните забавени каданси. Стилизираните кадри, които плуват в мъглива аура, за да сме наясно, че това е от едно време, те карат да се чудиш дали са снимани през чорапогащник, с fog filter или през стъкло, намазано с вазелин. Или защо въобще са снимани така. И да, човекът край огъня в гората беше Елин Пелин, защото някой би могъл и да не се досети.

Не знам дали е нужно да се продължава. Всеки, който е гледал първия епизод може да назове още минуси. Не е нужно да е професионален кинаджия или обсебен киноман.

Има нещо по-важно. Не знам и не разбирам каква им е Хекуба на отговорните за Недадените? Така де, какви са им евреите? Обикновен претекст нещо да се снима и да се изкарат пари? Не трябва ли този сериал да е еманация на обществена и художествена значимост, да е продукт, който да е достоен за БНТ?

Не знам в коя историческа и съвременна, буквално днешна, реалност пребивават създателите на сериала, за да могат с лекота да си позволят такъв блудкав краен резултат.

Определено не е действителността, в която масовата родна толерантност е невидима. За сметка на това повсеместните пречупени кръстове лъщят на стотици стени. И правят компания на призивите за превръщане в сапун.

Не е и тази реалност, където повече от десетилетие се преиздават книгите на Волен Сидеров. Случва се неонацисткият Луковмарш. И буквално преди дни стотици хора искат моментално да се даде орден на полицай, който току-що е убил българин от ромски произход. Без да обръщат внимание, че срещу служителя на реда е образувано досъдебно производство. Наясно ли са и какво прави в Гърция партията Златна зора?

Не е и тази реалност, в която миналото лято на летище Бургас загинаха седем души, включително петима израелски граждани. Явно не са чували и безумния миналогодишен виц, че по Черноморието има бум на израелски туристи. Няколко дни след терористичния акт намерихтази пълна с омраза рисунка. Беше пред входната врата на сградата, в която живея. Не знам дали помнят и трагичния инцидент от 1955-а, при който българските ВВС свалят граждански самолет на израелския национален превозвач и всички на борда загиват.

Не усещам, че могат да разберат и личното ми близко минало, в което бях на шестнайсет години и в Прага, след като посетих музей на изтезанията, си купих значка със зачеркната свастика. Не спирах да я нося, докато в подлеза на Ялта три мили момчета ми я откъснаха от палтото и ме блъскаха надолу по цялото протежение на стълбището. Съвсем наскоро в същия подлез въобще не се учудих, когато ми се стори, че чувам скандирания „Хо-ло-кост“ от голяма група гологлави младежи с бомбъри и обувки с метални бомбета. Наострих ухо и се бях подвел. Викаха „Орлов мост“. Дано грешката на ухото си остане грешка.

Ако някой се пита защо цитирам толкова и пускам имена и подробности наляво и надясно, това е, защото има културен и исторически контекст. Той е колкото роден, толкова и международен. Единствено някой, който си е повярвал прекалено много, ще продължава да мисли, че от него започва всичко. И ще тръгне, точно в тази медия, да открива топлата вода. Или както в случая – студената. Когато си неадекватен, провинциален и самозабравил се, макар и в момента да си на гребена на вълната – било поради политическа конюнктура, познанства или мода – след мига на прословутите петнайсет минути слава оставаш завинаги чао. Няма те.

Към финала на излъчването на Недадените идват избори. Убеден съм, че дотогава ще се появят нови желаещи, може би и мъничко повлияни от сериала, които с цялото си сърце и душа ще обещават и ще агитират. Ще искат да спасят българските българи. И всички останали. Ще ни желаят доброто. Ще ни кажат да се настаним удобно и да ги оставим да си вършат работата. Както те си знаят. Ще ни пожелаят (не)приятно гледане. И, ти да видиш, този път зрителите далеч по-смислено ще си кажат, ако не са доволни от продукцията. От самото начало.

Източник

Поет и философ. Зад гърба му са 26 години и три стихосбирки; наградата на София: Поетики за 2011-а и десетки интервюта, статии и статийки за всичко от в. Култура до сп. Hustler. Правил е специализация в Сорбоната и стейдж дайвинг на Ревю. В последната година методично се потапя и в драматургията

Коментари (18)

- 19-04-2013|Историк

Този Стефан Иванов (поет и философ, а също стейдж-дайвър и дори драматург – но още недонакиснат) уж пише по повод на исторически ТВ-филм – но в края на текста му става съвсем ясно в какво точно го стяга чепикът: всъщност това, което не му харесва, е не толкова този филм, колкото самата съвременна ситуация, в която той живее (и която той вижда по определен начин). Но в обърканото му и наплашено съзнание всичко се е омесило в една обща бърканица: за него атентата в Бургас от 2012 г. е като че ли по някакъв начин свързан с „трагичния инцидент от 1955-а, при който българските ВВС свалят граждански самолет на израелския национален превозвач“, а пък случка от личното му „близко минало“ някак съвсем естествено едва ли не настига по значимост и двете тези събития…

Видял някаква рисунка – и вече е готов. Готов да забрави всичко останало, от което реално се състои днешния свят. И явно предпочита „Орлов мост“ да звучи в неговата поетична глава не по друг начин, а единствено и само като „Хо-ло-кост“. (По същата наистина здрава „поетическа“ логика навремето и Гьобелс е казвал, че като чуе думата „култура“, и се хваща за кобура…)

- 19-04-2013|Златко

Уважаеми господа и дами, скъпи читатели!

Време е, струва ми се, да се пробудите малко от състоянието на полулетаргична, пасивна защита, в което очевидно изпаднахте, откак това издание си позволи открито да ви призове да давате собствен принос за неговото съществуване. Разбирам, че това докосва някои от най-мрачните и тъмни ъгълчета на душата българска, с цялото ѝ многовековно наследство на приклещено в ъгъла дребно хищниче, принудено да оцелява, маскирайки се като бедно, изтормозено, преследвано от всички житейски мъки и несгоди, вакло агънце. Или по-скоро се опитвам да го разбирам. Но заедно с това започвам и да осъзнавам, че ако не ви припомням от време на време, че пътя, който уж сме поели всички – и вие, и аз – все пак води в някаква посока, за която всички шумно заявяваме, че ТРЯБВА да бъде по-различна от досегашната, то очевидно инстинктите ще блокират напълно способността ви за рационално, просветено и граждански-отговорно мислене.

Какво имам пред вид?

Не държа непременно да получа статуса на човек, който е успял да промени навиците на няколко десетки, ако и наричащи себе си „по-така“ българи. Не държа да ви убедя в това, че нещото, което прави „Либерален преглед“, и което ви шокира до степен, при която буквално СИ ГЛЪТНАХТЕ ЕЗИЦИТЕ, е най-нормалната и банална практика на ВСИЧКИ западноевропейски и американски културни издания, които ценят себе си – и публиката си – за две стотинки; (вижте например ТУК,ТУК и ТУК). Но държа – и НАСТОЯВАМ – най-после да превъзмогнете поне най-ирационалните си мотиви и да започнете отново, от малко-малко, да изказвате и защищавате тук някакви позиции, някакво поведение, някакво лице, по дяволите! Омръзна ми да ви третирам като деца – но на вас изглежда не ви омръзва! Седите сгушени из дупките, мълчункате си яростно, и чакате да дойде юнака на бял кон, да ви донесе „Запада“. А междувременно единствените душици, които се обаждат и заемат някакви „позиции“ тук са познатите на всички ни лумпени, които не спират – и никога няма да спрат – да говорят по принципа „срещу всички и всичко“. Е, какво искате тогава? Не може някой друг да я свърши тази работа вместо вас, разберете го най-после! Не може някой друг да говори вместо вас, не може някой друг да ви представя, не може друг да решава вместо вас.

Всъщност може, разбира се. И резултата от това го живеем всички.

А инак, разбира се, винаги сте ми добре дошли с обвиненията, които ви освобождават от напрежения и отговорности – че аз съм ви крив, че ви запушвам устите, че това, че онова… Само че, огледайте се първо мъничко и вижте дали изобщо има нещо за запушване.

Устите ви са запушени от самите вас, любими мои. Хубаво би било, ако поне онези на децата ви биха били малко по-различни. Но докато успеем да разберем и ТОВА, вече ще ни е дошло времето да си отиваме. така че стягайте се и започвайте сами да оформяте животите и ситуациите си – ако не другаде, то поне тук, където са възможни доста повече неща, отколкото в „твърдата“ реалност.

С непомрачена от годините братска обич!

Искрено ваш издател и кьор-фишек,

Златко Енев

- 19-04-2013|Златко

Надявам се, не е нужно да пояснявам сега, че с горния си коментар има пред вид мнението на тъй любимия ми „Историк“, написано ПОД статията, а не мнението на автора ѝ, което споделям и приветствам!

- 19-04-2013|Социолог и 1/2

Да, наистина: „когато си неадекватен, провинциален и самозабравил се“…, от тебе може да се очаква всичко.

Колкото и да е прав авторът (Стефан Иванов) в конкретните си критики към филма, останалата част от неговия патос мен специално наистина ме изпълва със съмнения и опасения какво би се случило, ако следващия път не на авторите на „Недадените“, а именно на един такъв автор някой някога реши да даде да прави филм… Филм по същата, или по някоя друга, тема. (Щото нали все пак авторът се потапял вече и в драматургията, а оттам не е толкова далеч и до попрището на сценарописец).

- 19-04-2013|Даниел

Авторът казва нещо съвсем просто. В страна, в която държавните медии ни възпитават единствено в плосък, самодоволен нцаионализъм, логическата последица е воленсидеровата реалност, в която живеем. И обратното.

Но дори и такава прота теза си остава мистерия за някои умове.

По-лесно е да обвиняваш автора в „объркано и наплашено съзнание“, и да се чудиш какво общо имало миналото с настоящето (и това от някой, който се кичи с титлата „историк“). Или пък да отбелязваш – доста злобно – че ако на самия автор му позволели да направи филм, той още повече би се провалил (сякаш това има нещо общо с каквото и да било).

Песимизмът на Стефан Иванов всъщност е добре обоснован, ако не в самата статия, то в коментарите под нея, които по ироничен начин защитават тезата му. Трябва да е тъжно да живееш в страна, в която единствените реакции които получаваш на текстовете си, са подобни.

- 19-04-2013|Златко

Трудничко е, да. Особено когато напускането ѝ – на страната – помага донякъде на тялото (ако човек не го изгуби някъде по пищно подредени маси), но не и на духа, който си остава у дома, където и да идеш (Юлия Кръстева може да ни каже доста много за всичко това). Странна игра на надлъгване е тая. Или, казано по-точно, на „над-неуважаване“. Защото именно това е най-исконно-българската игра – и единствения капитал, с който изглежда всички българи разполагат до безкрайност.

„Колкото и много да МЕ НЕ-уважаваш, аз все ще намеря начин да те НЕ-уважавам още повече“: ей това е есенцията на българското joie de vivre и майсторлъка, с който оправия няма, просто защото в него всички са изпечени до степен „гросмайстор“; всъщност нещата у нас започват едва от там.

М-да. Моментът вероятно не е най-подходящ за впускане в мизантропски размишления, защото челният сблъсък с тази тъй удивително гигантска българска способност ме прави донякъде неспособен на комуникация, както отбелязват и във Фейсбук инак не злонамерени хора. Нещо се промени. Нещо настръхна, нещо се затвори, нещо каза „няма пък“. Чувствам се запокитен обратно в 2007-ма, когато правех първите стъпки с това тук нещо и не знаех ни гък, ни мък. А то, оказва се, днес също нищичко не съм знаел.

Трудно трудно, вино дайте… И така нататък.

- 21-04-2013|М. Трингова

Отказвам да се включа в коментара! Всичко е по старите си места. Ще мълча – от уважение към силните страни на Златко Енев и ЛП. Лошото е, че все още!, той не разпознава невинността на слабостите си. Въпреки това ще ги чета. Защо ли? Защото са безплатни? Или защото са /като разума/ безплътни? Прегръщам слабите ти рамене, Златко.

- 21-04-2013|Златко

„Безплатното“ само изглежда безплатно, госпожо Трингова. А всъщност някой някъде го плаща, както всички знаем, но предпочитаме да си мълчим – чак докато попаднем в ролята на онзи, комуто се налага да плаща за всички (една мъчна и, в последна сметка, непосилна роля, която суетата човешка може да подхранва с лудешка енергия само до някакво не-безкрайно време). В смисъл, може и безкрайно, но само откъм страниците на Библията, читанките, и народополезните книги… Така че, благодаря за майчинската ви снизходителност, но позволете ми, полека-лека, да намалявам тук обема на нещата, които плащам и вместо вас. Не става повече, тялото ми изисква и нещо друго освен (приятелски или не) потупвания по рамото. А вие инак сте добре дошла, макар и да предполагам, че желанието ви ще се поизноси с времето, след като собственото ви тяло установи, че някой си, тук или там, се опитва да изисква от него и някаква по-реална оценка на труда си от само думи, думи, думи… Същото искат от вас и реалните ви близки, предполагам.

(Казвам това последното само защото се опитвам да настоявам, че макар и в сегашна България всяка друга солидарност освен чисто семейната да изглежда директно абсурдна, все някой трябва да напомня, че абсурдът е не в нещо друго, а в това пълно разделение на няколко стотици хиляди български семейни крепости, извън които цари закона на джунглата. Поне при българите, живеещи в чужбина, няма никакво друго обяснение за отказа да подкрепят едно дело, на което инак повечето отдават някаква лицемерна подкрепа – всички сме родолюбци, в края на краищата… Та, при тях поне със сигурност няма друго обяснение освен собственото късогледство и, предварително моля за извинение, неосъзнавано лицемерие…)

- 21-04-2013|Сценарист – „…по принцип“

Моето лично мнение е, че авторът на статията има много пропуски в сферата на киното и телевизията, някои от които фундаментални. Киното от много години насам не е само Тарковски. А и такива режисьори като него се раждат на 100 години.

Да сравняваш сериал с пълнометражен филм е грубо казано тотално непознаване на материята и говорене „по принцип“. Едното „сериалът“ е предназначен за много по масова аудитория и създателите му са длъжни да се съобразяват с много детайли специфични за вида медия. Но най-малкият детайл е, че телевизията не е изкуство! Разбирам, че е подвеждащо защото телевизията и специално сериалите, боравят с изразните средства на киното, но не е кино и не е изкуство. Къде е Тарковски, къде са „Двама мъже и половина“. Примерите са безброй.

Друго. Да пишеш за сериал след първия му епизод е като да пишеш за книга след първите ѝ 15 страници. За сериал се пише след като изгледаш пълния сезон. И няма нужда авторът да се оправдава, просто да изгледа сезона и после да пише, защото това не е коректно и работи на плоскостта на чистия популизъм – да плюем по нещо българско. А от позицията на кого плюеш? На драматурга на най-гледаните постановки у нас? На един от четените ни поети? Или „по принцип“?

А да търсиш прилика с големи американски заглавия като „Списъкът на Шиндлер“ е все едно слушам македонец, който плаче пред паметника на Самуил и крещи, че е македонец. Има нещо много амбициозно и объркано в този акт. И наистина е жалко, че това е мнение на „млад поет и драматург“. Това, за жалост, иде да покаже една обърканост, която е плод на нереална представа къде се намираме и какво правим.

- 21-04-2013|Златко

Продължавайки подхванатата тема, бих искал да поясня нещо, което може би си е ясно и без това, но все пак е по-добре да бъде казано директно: това списание само привидно изглежда същото като старото, отпреди април 2013. На седмата година от съществуването си „Либерален преглед“ напусна една фаза, детската, и захвана някаква друга, като всяко живо същество (аз поне се надявам, че това тук нещо е живо и развиващо се). Моментът, в който присъствието му в българското културно пространство се обвърза с неочаквано-реалистичната думичка „цена“, е също толкова решаващ за собственото му съществуване, колкото и българското Освобождение е било за всички възрожденски и национално-гигантски апостоли. В смисъл – искаше свобода, а? На ти сега свобода, оправяй се както можеш. Тук сиренето е с пари.

В такъв смисъл това е огромна крачка в неизвестна посока, точно толкова огромна и точно толкова неизвестна, колкото беше и самото му започване, през 2007. И, по същата логика, която ми отне три или четири години само за да го измъкна от тинята на биволско безразличие и неприемане, която беше единствената му хранителна среда докъм 2010-та, днес започвам от точка нула, настоявайки, със своята собствена мини-биволска българскост, че вие ТРЯБВА да почитате труда ми реално – или да се пръждосвате където ви харесва, ваша си работа. Тук, във всеки случай, място за лицемерни ръкопляскания повече няма (и те си изчезнаха начаса, за което всъщност съм ви благодарен; ако не друго, то поне враждебността ви не е чак толкова лицемерна).

И, понеже въпреки всичко душата ми се нуждае от някакъв вид благородна самозаблуда, за да може да функционира, аз си въобразявам тук, че тази нова фаза не е нищо друго освен продължение на същия онзи просветителски и взаимо-учителен момент и метод, който лежи в основата на цялото начинание. Дотук задачата беше да ви покажа поне от малко-малко, че някои думички, понятия, идеи и начини на живот, не идат от „лукаваго“, както инак в хор ви убеждават родните, новопокръстени в капитализма, медии (не че аз съм „старопокръстен“, просто имам дребното предимство да живея на място, което го е минало тоя път преди някое и друго време)… Оттук нататък тя се променя – задачата и мисията, оставайки си отвътре същата, надявам се. От днес нататък ще трябва да уча вас и себе си на малко по-трудната за възприемане истина, че трудът е единственото благо, на което се изграждат всички преуспяващи общества. Имам пред вид, РЕАЛНО оцененият труд, а не онзи, комуто всички ние хвърляме лицемерни метани, а после, като му обърнем гръб, си казваме истината: „абе я си таковай…“ Е няма как да стане по този начин, милички. Уж всички го знаем, а излиза, че „всички“ май не означава „аз“, „ти“, „той“ или „тя“. „Всички“, в българската реалност, означава най-често „никой“.

Да, мрежата е огромен освободител на енергии, творчески импулси и всякакви други чудесни неща. Мрежата е огромно и прекрасно място, където може да се намери кажи-речи всичко и кажи-речи винаги безплатно. Само че…

Само че някой някъде го плаща. На едно място с радост, на друго – с навъсено чело, на трето – с директно скърцане на зъби, поради липса на друга алтернатива. Някой някъде влага реална енергия, за да се появи, да се пръкне едно или друго хубаво нещо. И ако не се намери никакъв начин тази енергия да бъде обезпечена с реални, материални някакви основания за съществуване, тя изчезва. Това го иска от нас физиката, тоест господин Айнщайн и други такива мъдри чичковци.

И това е нещо, на което малко по малко трябва да се научаваме. Знам, че това е като да ви бръснат с тъп бръснач (дамите, в нашите модерни времена, знаят не по-зле от мъжете какво означава това). Знам, че поне сега, в началото, по-скоро библейската камила ще мине през иглено ухо, отколкото вие да признаете, че може и да има нещо в това, което ви казвам. Не че ще хукнете да спорите открито, знаем си се. Вашата сила е в колективния, мълчалив и изключително неподатлив на каквито и да било влияния, инат. Моята – в езичето-бръснач, с което ме е надарил Господ. Не знам дали ще удържа, не знам дали ще успея да преодолея и тая пустиня, още повече, че тук ви удрям вече не просто по носа, както досега, ами там, където шегички няма, тоест по джоба. Статистиките световни посочват, че във всяко подобно начинание реално участващите, тоест плащащи хора, са около десет процента. За България това най-вероятно означава ЕДИН. Ами хубаво, нека тогава видим дали има шансове всичко това да започне да се променя с времето. Инак, както всички си знаем, лошо няма – лежим си блажено така като пословичното магаренце в гъстичка кал, заплюваме си се от време на време едни-други, лениво, и псуваме злата съдба, която ни е направила българи. Лошо няма, инак щеше ли да си върви все по тоя начин от хилядолетие и нещо насам?

Та така. Казах ви каквото имах да ви казвам. Ще продължавам да го говоря оттук докато дал Господ някаква енергийка. Ако пък свърши, толкова по-зле за мен. Само че, имайте пред вид, че, за разлика от времето апостолско, тоя път мотото вече не е „ако загубя, губя само аз“. Защото, пак според чичко ни Айнщайн, ако загубя аз, губите и всички вие. Помислете малко над това, ако ви остане време от други ядове.

С (все тъй непомрачена) братска обич!

Ваш Златко Енев

- 21-04-2013|Златко

И, за да се върнем сега обратно на земята, един въпрос към господин сценариста от по-горе: всичкото хубаво, само едно не разбрах. ХУБАВ ли е сериалът „Негледаемите“, или както там се казва, или не? Можете ли да ми го кажете с една дума?

- 21-04-2013|suhi

общо взето автора на стаийката казва 1 съществено нещо, въпреки че прекалено кръжи около темата; същественото е: как действат комисиите, които отпускат пари за култура, какъв натиск им се оказва /или тяхната автоцензура им оказва/; в случая имаме подмазвачески сценарий, с пропагандни цели, авторът стоянович вероятно е наследник на някоя от „поборническите“ фамилийки, което го прави необективен спрямо „историческата истина“, каквото и да значи това; иначе сценарият явно е писан в угода на израелското посолство, съжалявам, че опроставям по този начин, но то си е очевидно; художествени качества в това нещо няма, не виждам съществена разлика с „Ешелоните“, където филип трифонов „играеше“ генсека Т. Ж.;

- 21-04-2013|suhi

в биографията на ст. иванов четем, че е „поет и философ“… е, малко по-скромно, нека това го преценят читателите;

- 21-04-2013|Сценарист

А „Листопад“ хубав ли е? „Биг Брадър“ харесва ли ви? „Дунав мост“ хубав ли е? „Медея или коя е майка ми“ хубава постановка ли е? Гледайте и преценете сам за себе си. Аз не съм институция, която определя кое е хубаво и кое не. Сериалът се казва „Недадените“.

- 21-04-2013|Златко

Не се опитвам да ви дразня, просто чух вече достатъчно много мнения от достатъчно много хора, които ме карат да смятам, че тук става дума за сериозен срив, а не за изкуство. А инак не мога да го гледам, просто не гледам телевизия, пък и ми е трудничко да въртя интернет-време за подобни неща… Всеки с лудостта си, нали знаете?

- 21-04-2013|Любен – бездушен, неинтелиген и непрофесионален

да, мога ли да обобщя – за мен сериалът е не само некадърен като произведение на изкуството и показателен, затова как у нас може да продължава да се твори кино с държавни пари, но и вреден (с мсичката условност в това определение) – защото не дава достоверни отговори за събитията на онези от зрителите си, които може би ги търсят…

- 21-04-2013|С

Кандидати за спасители и за техни ласкатели – много.

Какво обаче се случва със спасените на микрониво? Прочетете „Спасение“ и Падение – микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944 от Румен Аврамов – Университетско издателство „Св. Климент Охридски“

- 21-04-2013|Дончо Аврамов – Неанализ

Много приказки за нещо, което заслужава само гримаса на отвращение – от много години познаваме добре платената некадърност във филмите – и ТВ и кино. Всъщност явлението е друго и то съвсем познато и банализирано в другите обществени пространства – съд, прокуратура, полиция, парламент, президентство, енергетика и пр. и пр.: пълната и отдавна вече престъпна не само материална, но преди всичко НРАВСТВЕНА безотговорност към населението на тази страна. Всъщност отново става дума за триумфалното шествие на ненаказуемостта в България. Вижте колко е просто: кои са конкретните виновниици, които са се съгласили, решили и дали парите за тази голяма купчина боклук, наречена „Недадените“? Отговор: ръководещите ТВ филмова продукция СЕВДА ШИШМАНОВА и БОРЯНА ПУНЧЕВА. Ами в БНТ да ги освободят от товара на тези функции! Или и те ще влезнат в категорията „недадени“ както всички високи функционери в България? Хайде да опитаме, може пък нещо да се случи – нека който мисли по подобен начин да драсне по един ред или да направи някакво много конкретно предложение – напр. някакъв виртуален Орлов мост! Не ни стига това, че сме бедни, ами държавната телевизия ни третира като слабоумни – това е вече много!

Нужно ли е да се тревожим от мисълта дали Гугъл

ще управлява света?

Автор: Джейрън Лейниър

В новата си книга „Кой притежава бъдещето?“, известният американски компютърен гуру Джейрън Лейниър твърди, че с напредъка на технологиите нашата зависимост от информационните инструменти е станала далеч по-голяма. Лейниър вярва, че ако продължаваме по досегашния път, късогледството ще ни доведе до по-слабо разбиране както на компютрите, така и на човешките същества. А това би могло да причини влошаване на демокрацията, масова безработица, ерозия на средната класа и социален хаос.

Лейниър насърчава хората да поемат обратно контрола над собствената си икономическа съдба, като създадат общество, което цени работата на всички индустрии, а не само онези с най-бързите мрежи. Чрез монетизирането на информацията той предвижда едно по-егалитарно общество, което все още е в състояние да се придържа към принципите на пазарния капитализъм.

(интервюто води британският журналист Дж. П О’Мейли)

Дж. П О’Мейли: Как ще изглежда бъдещата икономика, ако технологиите продължават да се развиват по начина, по който го правят днес, а ние не променяме нищо?

Джейрън Лейниър: Ами, опитайте се да идентифицирате която и да е човешка роля в днешното общество, а след това се опитайте да си представите едно бъдеще, в което всеки от нас е обвързан в някаква софтуерна схема, при която хората не получават директно заплащане. Вече виждаме, че има виртуални редактори на вестници. В бъдеще [позицията на] почти всяка съществуваща професия ще бъде постепенно отслабена поради мрежовия софтуер (cloud software). Единственият, който ще продължава да има влияние в някакво бъдеще време, е притежателят на най-мощния компютър в мрежата. Онзи, който има най-мощния компютър, печели при настоящата система.

Това важи ли и за политиката?

Да. Ако имате най-мощния компютър и най-големите архиви от данни, можете да изчислите как да се обръщате към хората със специално целево послание и да имате почти детерминистично гарантирано ниво на успех. Политиката тогава се превръща във въпрос за това кой притежава най-мощните компютри вместо това каква е политическата му/й програма. Начинът, по който Обама спечели при последните президентски избори беше чрез [притежаване на] най-добрата компютърна стратегия. Този метод за печелене на избори работи, но ако това трябва да бъде бъдещето на политиката, тя няма да има вече никакъв смисъл. Пътят, по който се движим, не е съвместим с демокрацията.

Казвате следното: „Напълно легитимно е хората да се възприемат като все още нужни и ценни, макар че станът може да тъче и без човешка мускулна сила. Той все пак продължава да функционира благодарение не човешка мисъл“. Какво искате да кажете с това?

Причината, поради която избрах метафората с тъкачния стан е, че тя вече на два пъти се е появявала в историята на човешкото общение с машините: веднъж в много древни времена, с Аристотел – с неговата идея за самостоятелно функциониращия стан[1] – а по-късно [в Англия от 18 век] –при Лудитите.

Освен това един от най-ранните компютри е бил автоматичният тъкачен стан. Нека предположим, че в бъдеще ще има някакъв вид автоматичен стан, който може да произвежда всякакво облекло за вас. Откъде идва дизайна за стана? Някой може би ще каже: от алгоритъма на някакъв изкуствен интелект, задвижван от мрежов софтуер, който използва големи масиви от данни. Но тези данни всъщност идват от голям брой хора, които са били анонимизирани и лишени от право на избор. Ако би имало реална прозрачност за това откъде идват данните, ние ще видим, че дори и при този високо напреднал автоматичен стан трябва да има реални хора, които да направят възможно съществуването на данните, използвани при дизайна.

И вие предлагате за това да им се плаща, така ли?

Да. Ако би имало микро-плащания за хората, които предоставят големите масиви от данни – които позволяват на този автоматичен стан да произвежда изкуственото облекло за вас – то тогава все още би имало икономика. Не че хората са реално изчезнали от икономиката, ние само се преструваме, че те не съществуват.

Вие твърдите, че бариерата между Аза и алгоритъма е неизбежна в епохата на мрежовия софтуер. И че „прокарването на граница между онова, което отдаваме на изчислителна техника и онова, което запазваме за героичността на свободната воля, е историята на нашето собствено време“. Можете ли да обясните това малко по-подробно?

Мисля, че голяма част от критичните елементи в онова, което наричаме „човешко общество“ – особено икономиката ни – се отнася най-вече до нещото, обозначавано като „собствена област на свободната воля“. Така например, при капитализма ние вземаме определени решения да не се намесваме в начините, по които функционира пазара, който е един вид неодушевен, алгоритмов резултат от нещата, които вършим. Ние казваме, че вместо да оставяме човешката политика да решава всичко, ще ограничим обсега си и ще позволим на това по-абстрактно, математическо нещо – пазара – да въведе ред в работите ни. Така че интересният въпрос тук е: къде да поставим края на човешкото Аз? И от коя точка да позволим на алгоритъма да въвежда ред? Аз не смятам, че предварително трябва да решаваме къде се намира тази точка. Вместо това трябва да експериментираме, за да я намерим. В старо време, преди епохата на компютрите, това беше границата между пазара и правителството.

Но благотворни ли са тези случаи, при които се отказваме от Аза и оставяме алгоритмите да решават?

В случая с пазара, да. Но това е причината, поради която е толкова критично важно пазарите да не бъдат корумпирани, да бъдат честни. Проблемът с нашия мрежов софтуер в момента е, че той обикновено се управлява от личността с най-мощен компютър в мрежата, и обслужва определени интереси повече, отколкото други. Той не е честен посредник. Постоянно се оказваме в ситуация, при която някоя компания като Гугъл казва: неи сме честният посредник. Разбира се, това е смехотворно, тъй като те са комерсиален играч. Така че, за да бъдем рационално готови да отдадем контрола на някакъв мрежов софтуер, той наистина трябва да е достигнал някаква степен на честност. Аз смятам, че всичко това трябва да изглежда повече като някакъв вид пазар.

Критикувате културата на технологическия свят на няколко места в книгата си, но самият вие също сте част от него: можете ли да обясните този парадокс?

Има множество силно положителни неща в технологическия свят. Той е забележително свободен от предразсъдъци и аз никога не съм срещал расизъм сред неговите представители. Има множество положителни качества, така че не бих искал да го критикувам прекалено много. Оставам си част от него, радвам му се. Но има и определено самодоволство, един вид религиозен аспект в него. Има една умонагласа, която изглежда така: ние притежаваме способности и знания, които останалите хора нямат, а следователно сме свръхчовеци и заслужаваме повече. Човек се среща с това отношение, примерно, че ако хората не знаят как да оправят настройките за личните си данни във Фейсбук, те заслужават онова, което им се случва. Във всичко това има един хакерски комплекс за превъзходство.

Смятате ли, че тази култура на превъзходството сред технологическия свят прави обществото по-малко демократично?

Ами, смятам, че тази култура наистина подкопава дисциплината ни, защото за мен единствено правилния начин да се опише професията на инженера е в служенето на хората, инак това не е смислено занятие. Няма никаква друга рационална основа освен в разбирането, че хората трябва да имат полза от всичко това. На самия мен, за да мога да функционирам разумно, ми е нужно да вярвам в хора, а не в роботи. Когато не поставяме хората в центъра на света, така мисля, ние създаваме доста чудати технологии, които обикновено нямат смисъл.

Описвайки „хуманистичната информационна икономика“ вие казвате, че всеки човек трябва да получи универсални търговски права, когато става дума за данни. Можете ли да обясните как ще функционира това?

В момента, ако имате мощен компютър, то обикновено държите масивите си от данни скрити, и притежавате гигантски права – никой не може да ги докосне, правителството дори не може да ги види. Компютрите на Гугъл например – за да бъдат прегледани те, е нужно да се премине през много сложна система от юридически искания. Сега, онова, което аз бих искал да видя е ситуация, при която всеки има търговски права върху данните: по този начин всеки е гражданин от първа класа, споделящ едни и същи интереси с онзи, който притежава мощен компютър.

Но как може да се направи това?

В този случай аз защищавам една определена роля за правителството: това е така по простата причина, че ако разчитате на някакъв частен интерес като онзи на Фейсбук или Гугъл, да притежава личната ви идентичност в света, то това ви прави особено уязвим/а. На първо място защото компаниите умират или често преминават през периоди на корупция и нарушени функции, в хода на времето. Така че не може да има така наречени „прекалено големи, за да загинат“ компании. Хората трябва да имат някакво самоопределение, някаква социална мобилност, независимо от това дали някоя голяма компания запада или не. В противен случай не можете да имате автентичен пазар, нито пък реален капитализъм.

Много хора – особено в САЩ – се отнасят с подозрение към правителството. Смятате ли, че те ще бъдат убедени от вашите аргументи?

Хората мислят, че идеята за някоя голяма компания, която притежава данните ви, е по-добра от онази за правителството, но всъщност нещата стоят точно обратно: много по-добре е за пазара правителството да покрива тези основни неща, защото това създава приемственост и намалява зависимостта. Трябва да има правителствена функция на някакво основно ниво при дигиталната идентичност. Не виждам никакъв начин да се избегне това.

Източник

Джейрън Лейниър е компютърен експерт, композитор, визуален артист и известен американски интернет-гуру. През ранните 80 години той за пръв път въвежда в употреба понятието „виртуална реалност“.

Произход на нациите: Антъни Смит

за миналото и бъдещето на национализма

Автор: Антъни Смит

От времето на европейската Пролет на нациите[1412] през 19 век, национализмът е ключов фактор в социалните и политически процеси в различните страни и двигател на международните. За повечето хора, живеещи в така наречения Стар свят, национализмът е просто понятие, широко използвано от изследователи, политици и журналисти, докато за множество източноевропейци той все още има идеологическо и политическо значение.

Антъни Д. Смит, един от най-авторитетните европейски изследователи на национализма смята, че феномените на нацията и националната идентичност са черти на старите, средновековни и дори антични цивилизации. Авторът разговаря тук с The Ukrainian Week за сегашната роля на национализма и изгледите пред националните държави.

U. W. Какъв е образа на модерния национализъм; положителен ли е той или отрицателен?

Същностната доктрина на национализма, както аз предпочитам да я наричам, е много абстрактна. Тя твърди, че светът е разделен на нации, и че всяка от тях има собствен характер, съдба, история; че хората трябва да принадлежат към някаква нация, че лоялностите на нацията стоят над всички други, че нациите трябва да бъдат свободни и да се изразяват пълно; че един свят на мира и справедливостта е такъв, който се основава на свободни нации. Това е, което доктрината всъщност твърди – независимо от това дали го считате за нещо добро или лошо. Само по себе си то не води в никоя определена посока – що се отнася до престъпления или ползи – освен желанието за свобода. Но е станало така, че във всеки случай тази доктрина е била обвързана с други специфични идеи на различни нации, различни етнически общности, различни политически общности, които променят смисъла и тона на тази същностна доктрина. Например в Полша са имали идеята, че страната е разпънатия на кръста Христос, който трябва да възкръсне. Никъде това не е част от доктрината на национализма. Във Франция са вярвали, че страната им е маяк на цивилизацията, рационализма, прогреса и т. н., и че за тях това е смисъла на техния национализъм; това също не е част от доктрината. Всяка национална общност, всяка етническа общност е добавяла по нещо специфично, което подхожда на специфичните им обстоятелства, на особената съдба, в която те са се оказали. И по тази причина ние имаме много национализми; една доктрина, но много национализми. Сега, как можете да решите дали национализмът е нещо хубаво или лошо, ако имате толкова много национализми, но можете да оценявате само същностната доктрина, с която можете да се съгласявате или не, но сама по себе си тя не притежава непосредствените импликации, които специфичните национализми със сигурност имат?

Ето защо на абстрактно ниво национализмът не е нито добър, нито лош. На конкретно ниво той зависи много от естеството на допълнителните мотиви, идеи и представи, които се въвеждат в него. Така например чешкият национализъм може да бъде либерален или буржоазен. А други национализми могат да бъдат антиколониални, или може би такива на работническата класа, или пък селски национализми, в зависимост от ситуацията на всяка специфична група.

Представлява ли процесът на глобализация някаква противоположна на национализма и формирането на нациите сила? Възможно ли е познатата ни форма на държавата да изчезне в бъдеще?

Мисля, че сме свидетели на трансформация на класическите национални държави, защото границите са по-пропускливи, а икономическата взаимозависимост – много по-голяма. Но се съмнявам, че става дума за пълния край на националните държави и със сигурност това не е край на нациите. Чувството за национална идентичност е нещо отделно от това да имате национална държава. Макар че една национална държава със сигурност може да го усили, без съмнение. Дори и ако всички държави биха били внезапно отменени, все пак биха останали национални идентичности. Даже и Маркс е смятал, че това е така. Има един пасаж, в който той казва, че нацията е едно от нещата, които ще останат в социалистическото, безкласово общество.

Що се отнася до миналото, не всичко е толкова просто. Вярно е, че доктрината за национализма, която току-що скицирах, не се е появила преди 18 век. Но нациите, идеята, че съществуват национални общности, предшества всичко това с много време. Искам да кажа, достатъчно е да се зачетете в средновековната литература, за да откриете множество описания на онова, което ние наричаме нации – англичани, испанци, французи, германци, италианци и така нататък. Дори и ако същите тези страни все още не са съществували като държави (Италия например), самите италианци са били ясно определени, французите също, германците… [Определени са] чрез езика, обичаите, географията, чрез различни фактори, понякога и религията, разбира се, макар и не вътре в християнството през средните векове – всички те са били най-вече католици. Но ако отидем на Изток, съществува конфликт между православни и католици. Всеки от тези маркери може да различава други народи. Национализмът или нацията почива не на езика или на религията; той е чувство за общност, което се чувства от народа и от чужденците. Общност, която обикновено притежава мит за общ произход (те може изобщо да нямат общ произход – обикновено нямат, но пък имат мита).

Мисля, че трябва да бъдем много внимателни когато казваме, че нациите, в противоположност на национализма, са фаза от развитието само на капитализма. Освен това бих твърдял, че капитализмът не е единствения фактор, който е имал значение при създаването на света на националните държави, който може би е нещо ново. Имало е и много други фактори: възходът на самата държава е важен, на бюрократичната държава, това е особено важно.

Бихте ли казали, че Украйна е типичен пример за национална държава в процес на създаване, на формиране, и че нещата все още биха могли да отидат във всяка посока?

Да, с една забележка. Поправете ме ако греша, но доколкото мога да видя, Украйна е разделена на западна и източна части. Искам да кажа, от гледна точка на историческата и културна ориентация, а също и пред вид факта, че множество руски заселници живеят в източната част. Това може да причини допълнителни усложнения за една нова държава, поемаща по пътя на националното изграждане. Вярно е, разбира се, че в киевска област е съществувала много стара държава, Киевска Рус, и впоследствие, след като е била разрушена от монголците, е имало различни казашки формации – хетманити[1413] и т. н. Появата и растежа на отделна украинска национална идентичност може да бъде проследен от 17 век нататък. Разбира се, към 19 век вече има образована класа, има известни поети и т. н., които поддържат каузата за украинска държава, украинска нация. Доколкото си спомням, Украйна е получила независимост, за много кратко време, през 1918. Но трябва да кажа, че тук има двустранен проблем: единият е разделението между изток и запад, което вече споменах, и което може да се открие в други страни, опитващи да се изградят, но има и друг фактор – Големият руски брат и засенчването на Украйна от Русия, която много отдавна твърди, че тук няма отделна нация, а само вариант на тяхната собствена култура.

А самата Русия намира ли се вече в процес на превръщане в нормална национална държава? В продължение на дълго време тя е била империя, със сложна идентичност. А сега руснаците имат шанса да изградят национална държава в западноевропейския смисъл на думата.. Това ли е, което се случва? Господин Путин, който каза, че колапсът на Съветския съюз бил най-голямата катастрофа на 20 век – той руски националист ли е или съветски империалист?

Путин се опитва да изгради силна държава в Русия. Не мисля, че това е империя. Първо, не мисля, че някой ще му го позволи, но, второ, не мисля, че това е целта му. Така като аз го разбирам, целта му е да направи Русия не само силна държава, но и велика сила в света. Това ми изглежда като основния фокус и цел на неговите действия. И за тази цел той е готов да използва каквито и да било средства, с които разполага, включително и използването на петрола и газта като икономически инструменти. Не мисля, че храни амбиции за империя, но може би смята, че като велика сила, онези държави, които граничат с Русия, трябва да се разглеждат като намиращи се в полето на нейните интереси. Във всеки случай не мисля, че иска да ги присъедини. Много трудно е да се определи дали Русия би могла да бъде национална държава по европейски модел. Трудно е да се каже дали и Америка е държава в същия смисъл. Това означава да се разтегли силно определението. Виждате ли, ние сме свикнали да използваме западноевропейския стандарт и аз не съм сигурен дали той изобщо работи. Трябва да мислим за „нацията“ по много различен начин. „Нация-държава“ е трудно понятие. Стриктно казано, това означава, че една нация има една държава. Но ако в държавата има много различни нации, това не може да е така, например във Великобритания. Аз предпочитам да използвам понятието „национална държава“ вместо „нация-държава“. Последното предпоставя, че имате доминантна националност и легитимна идеология на национализъм като фокус на държавата. Това е хлабаво понятие. Дори и във Франция, която се разглежда като мярка на всички неща, има баски, бретонци и елзасци, които не са французи. Не всички те са асимилирани. Така че се съмнявам в понятието „нация-държава“, има само няколко такива. Датчаните почти са стигнали до това, португалците също, но само много малко държави са действително нации. Уокър Конър, известен учен, пресмята, че само около 10 процента от световните държави са моноетнични.

Майкъл Спенс, Нобелов лауреат по икономика, наскоро каза, че национализмът е една от силите за икономически успех. Бихте ли казали, че изследването на тези феномени може да помогне на държавите и обществата да използват национализма като предимство?

Има много теории за национализма. Някои елементи от неговото изследване могат да бъдат полезни. Например, аз направих предположението, че за една държава, разделена между много етнически групи, ще бъде много по-трудно да поддържа единство и да вдъхновява чувство за саможертва у членовете си – нещо, което национализмът изисква. За една държава, където общо взето има доминираща етническа група, това ще бъде по-лесно. Това не означава, че държавата трябва да се състои само от една етническа група, но все пак е от полза да има доминираща етническа група, която да създаде фокуса за реструктуриране на държавата според национални предначертания. Отвъд това, изобщо не съм сигурен, че има някакви особени уроци, които да се учат. Национализмът на Япония е постигнат при много специфични обстоятелства. Тя е остров, по онова време е била в конкуренция със Съединените щати, а налице е бил и ефекта на разрушенията от войната. Всички тези фактори трябва да се имат пред вид, и те не се повтарят другаде. Така че е много трудно да се каже дали има някакъв елемент на генерален подход към национализма, който да вземем и да прилагаме навсякъде. Аз не мисля, че е така. Но все пак е полезно да се сравняват случаите на национализъм. Това е нещото, до което ни води изследването на национализма – да сравняваме опита на различни области, различни страни и т. н. То ни прави по-възприемчиви към капаните и трудностите, както и към възможните шансове за успех. Разбира се, то ни кара също да осъзнаваме общите фактори, които действат, които са довели до възхода на самия национализъм, а също и начина, по който нациите, които са се състояли най-вече от елити през средните векове, са били трансформирани в народни, масови нации.

Източник

Антъни Смит е социален учен, professor emeritus на Лондонския университет за икономика. Считан е за един от основателите на интердисциплинарното поле Nationalism Studies (Национални/националистически изследвания). Някои от неговите най-известни приноси в областта са типологизирането на категориите нации и национализъм по граждански и етнически признак, както и идеята, че всяка нация притежава доминантно етническо ядро. Смит се съгласява с изследователите, твърдящи че национализмът е модерен феномен, но същевременно защитава тезата за предмодерните му начала.

Подари си девственица

Автор: Атанас Стойчев

Така е. Има момичета, които те оставят да си заминеш сам, други, които те пъдят, а има и такива, които не мирясват, докато не те хвърлят в оркестъра.

Макар че в началото Дима няма подобни намерения. И никога не е предполагала, че може да пламне от някакви писма. Не, не! Не някакви – страхотни писма! Уж не е толкова влюбена, но на шестнайсет знаеш ли… Гърмиш като бутилка шампанско и докато се усетиш, празникът свършил. Разлята, изпита, счупена – така се чувства след онази паметна нощ на кораба. Но – поред.

Какво да прави, като е момиче, което прилича на пясъчен часовник, а шантавата ѝ майка нарочно я пристяга в кръста, облича я с широки поли и я вдига на токчета. Ще се разхожда, разбира се, все някой ще я забележи. И още как! На кея, където е вързан корабът на тия копелета от Морското училище, цяла глутница тръгва след нея.

Само един се отделя от групата. Абе, и тя да е на негово място, би обиколила целия град подир такова момиче, докато се реши да я заговори. Все пак не би започнала така.

– Извинете… – мънка и сплита ръце.

Чува се как пръстите му пукат безпомощно. Поглежда ги – слаби бледи ръце, които съвсем побеляват от притеснение. Нищо особено, както и тялото, към което са прикачени. А компетентната ѝ майка казва, че на един мръсник – така нарича всички мъже, като му видиш ръцете, стига ти. Останалото е подробност от пейзажа. На Дима ѝ харесват. Както и видът му на незавършен мъж, който едва ли е целувал момиче. Страшно си пада по такива смотаняци. Навежда глава, за да бъде в тон, да не го изплаши точно в началото. Тогава забелязва, че е бос. А това как ѝ харесва! Направо я умилява.

Той проследява погледа ѝ и започва да вдига ту единия, ту другия си крак, сякаш може да ги скрие някъде. Дима не се сдържа и прихва. В първия момент той се шашва, но после също избухва в смях. Неудържим е, докато се смее, с цяло гърло, лице, тяло, ръце – всичко се тресе от смях. Спокойно може да заглуши местната дискотека. Виж, това не ѝ харесва. Този гръмогласен смях. Да не би и той да е от някакво забито провинциално градче или, не дай си боже, село. След като смехът му секва, едва тогава чува, че от пресипналата ресторантска уредба наблизо звучи „Love me tender“ на… На кого беше това парче, по дяволите? Ще се сети по-късно.

Разтварят се прозорци, врати, всички искат да разберат кой цепи така нагло провинциалната тишина. Докато се смрачи, цялото градче научава, че Дима си има гадже. Не ѝ пука. Сигурна е, че съдбата ѝ е в нейни ръце, а не в ръцете на онези, които разтварят прозорци и врати. Склонна е да оцени като съдбовен мига, в който му дава адреса си. Не толкова изреченото, колкото рязкото завъртане, за да тръгне към къщи. Предполага се, че е видял доста над коляното. При такива пируети пред огледалото се вижда всичко, което може да се види. Разбира се, не и хубавото бельо, за което се грижи майка ѝ.

След това писма. Боже, какви писма наистина. Според Дима трябва да си половин господ, за да можеш да пишеш такива писма.

Когато я кани да го посрещне след първия му рейс, не се колебае дълго. Само да не спука гума, както се е засилила, предупреждава я майка ѝ. И какво, наостря се тя. Може да иска… да спука гума. Какво от това? Ами нищо… Просто след рейс моряците са непредвидими. Не питат дали искаш или не искаш. Няма значение! Като е толкова умна, защо я кара да мъкне тая торта? Страшно тъпо е да посрещаш някого с торта в ръце. Но майка ѝ е непреклонна. Което значи, че и тя е една непоправима провинциалистка. Рижия, както си го е кръстила, също е виновен, кой го кара да ѝ пише, че има рожден ден.

Бавят се нещо. Дима търпеливо чака. Посрещачите се подсмихват и само за да не им направи шоу, не хвърля тортата в морето. Малко преди полунощ най-после пристигат. Качва се на кораба, но вместо Рижия я посреща Миро, най-добрият му приятел, както се представя. Обяснява ѝ, че Рижия има работа около пристигането. Миро е градско копеле, но не му личи особено. Не случайно са приятели с Рижия. Както би се произнесла майка ѝ, такива момчета и в центъра да ги заковеш, вечно ще подсмърчат отстрани. За разлика от Рижия, Миро е добре сложен. Без да иска, Дима задържа погледа си на широките му рамене. Прилича ѝ на онзи спасител, който миналото лято я спаси, но после ѝ поиска част от спасеното.

Миро я кани в каютата си и поема тортата от ръцете ѝ.

– Рожден ден ли имаш?

– Аз? – Дима забива пръст в гърдите си.

– Че кой друг?

– Той…

– Така ли?… Не беше ли Водолей?

Водолей? Че те са през зимата, доколкото си спомня, а сега е лято…

– Впрочем аз така и не запомних кога е роден – бърбори Миро. – Какво да ти предложа, докато го чакаш? Малко музика? Нещо за четене?

Без да дочака отговора ѝ, сваля от етажерката някаква книга и ѝ я подава. Писмата на Флобер до Луиз Коле. Още от първите страници Дима разбира откъде Рижия е черпил вдъхновение за писмата до нея.

Едва не се разплаква. Значи тя, дето прилича на пясъчен часовник с широката си пола, облечена специално за случая, извитото ѝ задниче, подпухналите устни, сякаш цяла нощ е плакала, очите ѝ, дето сега са кипнали като чайници – нищо не е от значение за него. Не тя го вълнува, вълнува го умението му да преписва писма и да измисля несъществуващи празници. Има си хас Миро да не знае кога му е рожденият ден.

– Защо ми го казваш? – виква изведнъж и го замерва с книгата.

– Нищо не съм казал – запазва самообладание той. – Просто не искам да загубя цяла каса уиски заради тебе.

– Заради мене?!

– Ами да… Той се хвана на бас, че ще останеш на кораба, а аз съм сигурен, че ще се прибереш при мама.

– Ясно! – казва Дима, този път тихо. – Можеше и без идиотския му рожден ден.

– Все пак придава тържественост на церемонията. Още една причина да му направиш малък подарък…

Тя закрива очи. Миро се вижда в чудо. Остава да ревне. Младо момиче, нахакано… Но явно всички момичета от провинцията си приличат. Уж не им пука, а в един момент сълзите им потичат като река. Сантиментални кокошчици.

– Съжалявам – казва. – Приеми го като приятелска шега.

– Заведи ме в неговата каюта, там ще го чакам – решава изведнъж Дима.

Когато остава сама, тя стои известно време със затворени очи, после се стяга, бърше сълзите и подгонва мислите си в друга посока. Егати приятелите! Решили да се обзаложат. Виждала е такива, дето обичат да се обзалагат. Точно в забитото ѝ провинциално градче. Яки безмозъчни перковци, които цяла вечер в казиното се потят на канадска борба за една бира. И те ли са същия фасон? Изобщо що за хора са това моряците, бе? Рижия си мисли, че е много печен. Не знае с кого си има работа. Ще го побърка! Какъвто е зелен и недовършен, направо ще му разкаже играта. Не знае какво е да си дете на шантава майка. А тя сто пъти ѝ е казвала, че играта е хубаво нещо, докато не те изиграят. Но тогава – длъжна никому.

И какво? Все едно, че нищо не е било. Как ще му сложиш кръст на онова нещо, дето го върти като цветен филм толкова време. А Рижия, както се вижда, му е сложил кръст, още преди нещото да се роди. Рожден ден! Явно тортата не е подаръкът, на който се е надявал. А тя няма нищо против. Нямаше! Макар да е сигурна, че решението ѝ да се подари ще го разтърси по-силно, отколкото самия подарък. Ще ѝ се да бъде хладнокръвна и овладяна, да се съблече непринудено, сякаш го е правила хиляди пъти. Но сигурно няма да стане така, защото и той е един смотаняк, също като нея… Изобщо може да падне голям смях.

Само при мисълта за това ѝ става горещо. Притиска бедра и слага ръце в скута си. Макар да знае, че това няма да ѝ помогне. Напротив. Импулсивното свиване и отпускане в слабините далеч няма да я успокои. Знае го, колко пъти се е случвало напоследък. Истината е, че в такива моменти не винаги си мисли за Рижия, мисли си за мъжа, който… който и да е, само да направи нещо, защото колкото и да слага ръката си там, на онова изгарящо място, става още по-нетърпимо… който и да е, вярно, не я е срам да го каже, защото бе на ръба да покани вкъщи пощальона, който ѝ донесе последната радиограма от Рижия.

Господи! Дали само провинциалистките се палят така? Ами! Да не би останалите да имат снежна пряспа между краката си. Сигурна е, че и те пламтят, и те се топят, но признава, че когато решат, умеят да се правят на снежни царици.

Все пак успя да се запази за Рижия. Един подарък, който той не заслужава. Един подарък, който си въобразява, че ще получи заради тъпите си писма. Гневът ѝ към него гори с пълна сила, започва леко да се поти, чак ръцете ѝ овлажняват. Разхожда се из каютата, вее си с широката пола, но това я изнервя още повече. Накрая решава да свали поне чорапите си. Сяда на дивана, вдига полата си, обляга се назад, за да ги издърпа и в този момент влиза Рижия. Замръзва за миг, после посяга да дръпне полата си, но ръцете ѝ остават там, отказва се. Стига се е правила на девственица, каквато е. Рижия стои по средата на каютата и не мърда. Нито „здравей“, нито „добре дошла“, нищо. Тогава решава да довърши работата си. Събува ги наистина бавно, старателно, както го прави и вкъщи, внимава да не ѝ се пусне бримка. Полата ѝ е замотана някъде около кръста, но тя не бърза да я оправя, нито прикрива черното си изрязано бельо, което проблясва между краката ѝ. Сгъва грижливо чорапите си и ги слага до себе си на дивана.

Чуди се сама на себе си, откъде намира този плътен, спокоен глас.

– Какво има?

Тя ли не знае какво има.

– Моля те, направи го пак.

Рижия продължава да стои по средата на каютата, вижда го как сплита ръце – изглежда това е любимият му жест.

– Какво? – не скрива изненадата си.

– Свали си пак чорапите.

– Но аз ги свалих. Ето – повдига ги с два пръста.

– Няма значение.

Защо пък не. Важното е да се прави, че нищо не знае за писмата и рождения му ден. Повдига донякъде полата си и го поглежда, за да разбере дали е доволен. Усеща, че очаква нещо повече, погледът му се движи заедно с полата. Надига се, за да я изтегли докрай, голите ѝ крака потръпват от грубата тъкан на дивана. Макар че в действителност не става така, изпъва единия си крак и започва да сваля въображаемия чорап. Пръстите ѝ пълзят от основата на бедрото към коляното, надолу до тънкия глезен. После другия крак по същия начин.

– Искам да го запомня – шепне пак Рижия.

Сигурно ще го запомни, след като не откъсва очи от краката ѝ. Приближава и коленичи пред нея. Ръцете му несръчно повтарят онова, което вършеха преди малко нейните. Дима е хладнокръвна и овладяна, точно както го е предвидила. С любопитство наблюдава как ръцете му се плъзгат по краката ѝ, сякаш това са крака на друго момиче. Неочаквано пръстите му се заравят в слабините ѝ, пълзят по корема. Дима опитва все пак да изпълни намеренията си – притваря очи и стиска зъби, за да не изстене. Пръстите на Рижия са удивително сръчни, намират бързо ръба на бикините и придърпват леко. Ако иска да отпадне и тази последна преграда, тя трябва да му помогне, да се надигне и… Но ако го направи, това значи, че е съгласна. Да, де! Но писмата… рожденият ден… нима ще му прости? Без да е чула извиненията му? Сега, в този момент да ѝ се извинява… Какво ще си помисли за нея? Че само една провинциалистка може да иска точно в този момент извинения. Че проваля всичко заради една нелепа шега. Той ѝ се извинява, но… Добре, после ще поиска да ѝ се извини… Много важно, преди или след това.

Опира здраво длани на дивана и се надига. После изпъва краката си, докато той издърпва ефирното парче плат.

Но какво му става? Вече не е така внимателен. Ръцете му не галят, по-скоро мачкат, причиняват ѝ болка. В един момент стискат здраво хълбоците ѝ, едва се сдържа да не извика, боли я наистина, викът ѝ е в гърлото, когато той изведнъж отпуска ръце и рухва в скута ѝ. Въздишките му се сипят една след друга – продължителни и тежки. Усеща горещия му дъх между бедрата си.

– Благодаря ти!

За какво ѝ благодари? Тя се чувства измамена. Не ѝ обяснява, не вдига глава от скута ѝ, целува я трескаво, като постоянно шепне:

– Благодаря ти…

Неудобно ѝ е, чуди се какво да прави, ръцете ѝ висят безпомощно, много се надява, че благодарностите му най-сетне ще секнат. Вярно. Дори става, но веднага започват да се сипят извиненията му – не за писмата и рождения ден, разбира се, просто след рейс моряците са много… чувствителни, намира най-после думата, много са лесни, другояче казано, готови са да се взривят, преди да са видели любимото момиче. А след като го докоснат… Тя сама видя. Но той ще се съвземе, ей сега, ще отиде само до банята и след минута отново ще бъде готов за нея.

След като Рижия излиза, Дима поглежда купчинката чорапи и бельо, но засега решава да си остане така. Оправя само полата си. Винаги кръстосва крака, но сега, кой знае защо, седи като прилежна ученичка с прибрани колене.

Когато Рижия се връща, вече е минало желанието ѝ да му прощава. Да мине метър? Друг път! И с друго момиче. Съзнава, че е нервна и се надява, че не е последица от случката преди малко.

– Честит рожден ден! – става и го целува.

– Добре дошла!

– Сетихме се! – Дима се засмива пресилено и отново сяда на дивана.

Той веднага се присламчва до нея и я прегръща. Ей сега е моментът да ѝ каже за писмата и рождения ден… да си признае и всичко ще се оправи. Не чува никакви признания, търси устните ѝ и като не ги намира, целува я по шията и отново се опитва да бръкне под полата ѝ.

Бясна съм! – както често избухва майка ѝ, видът му на човек ни лук ял, ни лук мирисал наистина я вбесява. Нищо не може да я спре да натрие носа на това самонадеяно копеле.

– Коя зодия си? – пита, като му дава последен шанс да се спаси.

Той се сепва, дори това не е намислил предварително, все пак бързо съобразява коя зодия са родените днес. Впрочем вчера. Вече отдавна е минало полунощ.

Така значи. Никакви надежди. Постепенно в главата ѝ се заражда пъклен замисъл, както го нарича по-късно пред майка си. Може и да забрави картинката с момичето, което събува чорапите си, но онова, което ще му надроби тази нощ, ще помни цял живот.

– Тортата! – виква изведнъж, става и се измъква от ръцете му.

– Какво? – пита, неприятно изненадан.

– Няма ли да опитаме тортата? Няма ли да празнуваме?

– Да – смотолевя. – Не може ли утре?

– Вече е утре…

– Да-да – бърза да каже.

– Нося я специално… нали не искаш да ме обидиш… и особено майка ми, която беше така добра да я направи.

Не-не… Не иска да я обиди… и особено майка ѝ.

– Тогава нож, да я разрежем.

Нож, да! Ей сега ще намери нож.

Излиза да го търси. Всичко е наред.

Рижия се връща и отрязва две парчета от тортата.

– Ще пием, нали?… Разбира се, как може да те питам.

Изважда отнякъде бутилка уиски, чаши и разлива.

– Само една бутилка ли имаш? – пита, макар да е видяла касата до вратата.

– Плюс една каса – усмихва се той.

Изпуска и този следпоследен шанс. Значи, и за уискито е вярно. В случай, че загуби. Ще загуби. Надига чашата си я изпива наведнъж.

– Какво правиш? – учудва се той. – Дори не успях да го разредя.

– За отскок – гледа го, без да трепне.

Така казва майка ѝ, когато изпива по същия начин чаша водка, преди да се заеме с някоя важна работа.

Той отново я прегръща, но тя седи отпуснато и не прави нищо за него. Настъпателен е, но все по-несръчен, напразно се опитва да разкопчае първото копче на блузата ѝ. Впрочем безсрамникът е по хавлия, така се връща от банята и Дима крадешком поглежда към процепа.

– Срам ме е – казва, макар че след изпитото уиски изобщо не ѝ пука. Но нали точно това се очаква от една провинциалистка. И ето го, той кима, разбира я.

– И какво ще правим? – закачливо докосва носа ѝ.

– Съблечи се и ме чакай в леглото – прошепва.

Той скача веднага, доволен, че всичко се урежда толкова леко. Дима се обръща, той сваля хавлията и се вмъква в леглото.

– Дръпни завесите – моли го тя.

За пръв път вижда легло със завеси. Вече ѝ е обяснено – да не му пречи светлината, когато спи през деня след нощните вахти. Изпълнява с готовност молбата ѝ. Дима се извинява, че и тя трябва да отиде до банята. Оглежда се за миг, взема, кой знае защо, ножа и излиза.

Вратата на съседната каюта е отключена. Отваря тихо и опира гръб на вратата. Но явно, че човекът вътре не спи, надига се изненадан и светва нощната лампа. Как се спи в такава нощ, като знаеш, че приятелят ти зад стената разкопчава, съблича, гали или стиска настървено, къса, ако тя се съпротивлява – как се спи в такава нощ!

– Ела! – чува го да казва и отваря широко очи.

Минава ѝ през ум, че тия ненормалници не виждат нищо нередно да си я поделят. Дори и така да е, няма да се откаже от намисленото.

– Не си ли шашнат?

– Направо съм застрелян.

Още в каютата на Рижия си представя как ще го прекрачи и ще застане над него. Точно в такава поза. А после? Не знае какво да направи по-нататък и очаква той да ѝ помогне.

Отгоре му е, без да изпуска ножа от ръката си, полата ѝ се разстила върху гърдите му, стига почти до шията му. Ама какво трябва да направи наистина, да се движи ли, какво? Добре! Започва леко да се поклаща, все едно, че танцува, преди да е загряла истински. През тялото ѝ преминава тръпка, но не е онова разсичане на две, както казва майка ѝ за първата си нощ с мъж.

–Защо не става? – почти проплаква.

– Махни тоя проклет нож! – Миро се опитва да я погледне строго, но не успява. Очите му все около ножа се въртят.

Добре, де! Дано ножът е причината. Пуска го и той тупва на пода. Тогава Миро пъха ръце под полата ѝ, гали я и след малко тя усеща, че онова, което прокарва между бедрата ѝ, не е ръката му. Време е, казва си, притваря очи и се притиска с всичка сила отгоре му. Очаква великата болка да я заслепи, да извика, да миряса най-сетне, и тя като толкова други момичета, и тя… какво? Както и да го нарече, втори път няма да ѝ се случи.

Няма. Нито болка, нито удоволствие, нито вик, само излишно усилие.

– Не бързай – съветва я Миро.

– Ще ме боли ли?

Боже, всички глупачки ли питат така?

– Много зависи от теб – шепне Миро, – отпусни се и не го прави изведнъж.

Изглежда не за пръв път му се случва да въвежда непосветени като нея, но сега не ѝ е до това.

Успява все пак, чувства, как се разтваря и едновременно колко плътно е обхванала Миро. Поема си дъх, спира за момент, дори леко се отдръпва, но после стиска зъби и му позволява да проникне още по-надълбоко. Да, заболява я, но не толкова, че да вика, по-скоро изпитва облекчение, още малко и ще го пусне докрай. Не, издига се нагоре, отново бавно надолу, усеща как вътрешностите ѝ се съпротивляват, панически се свиват и бранят, но тя задържа, изчаква да свикнат със страшната гледка на чуждото тяло и да разберат, че не е толкова страшно, да приемат, че така или иначе, той ще мине оттук и ще минава още много пъти.

Трябва ли да стига докрай, не може ли така? Отваря широко очи, сякаш това ще ѝ помогне, преглъща мъчително, има чувството, че Миро ѝ стига чак до гърлото. Има ли дъно, мисли си като в мъгла, има, скоро ще го разбере, ей сега… абе, какво му мисли толкова, нали няма да умре… Отпуска се докрай и остава така, замира, за да осъзнае какво се е случило. Но Миро не я изчаква да преживява дълго. Хваща я за хълбоците, повдига я и я отпуска, отново бавно, после тя намира ритъма, но не изпада в екстаз, както очаква. Той също не се самозабравя, дори ѝ се усмихва. И тя опитва, но усмивката ѝ излиза малко крива, все пак боли я… Това не ѝ пречи да се наслаждава на все по-учестеното проникване в нея и изкачването нагоре, когато почти не се докосват, за да се разтвори отново и да го приеме докрай.

Но и с него става нещо. По-късно ще разбере, че с мъжете винаги става нещо. Постепенно усилва темпото, хваща я здраво и я ръководи властно, не я оставя да се наслаждава, като в началото, не го е грижа за хълцанията ѝ, защото сега наистина я боли, притегля я плътно върху себе си, извива се отдолу, почти я блъска, боли я, страшно я боли, докато в един момент престава да обръща внимание на болката, все пак не е като да счупиш крак или да налетиш върху стълб. Неочакваното ѝ хрумване, че трябва да му се противопоставя, я кара да посреща ударите му с ожесточение, без да жали сили, без да се притеснява, че ще свършат, преди да е стигнала края. Миро не я изпуска, но вече не я направлява, може би той самият няма сили, може би е изпаднал в екстаз преди нея… Тя се опиянява от мисълта, че освен на себе си, доставя удоволствие и на него. Иска ѝ се да бъде още по-напориста, търси опора, хваща се с една ръка за завесите, другата опира на стената, така се чувства по-стабилна, струва ѝ се, че може да продължи още дълго-дълго, не допуска, че всеки момент ще рухне, както разправят за момичетата, на които се случва за първи път. Но какво става? Има усещането, че свършва, изтича цялата, неизбежният вик… остават ѝ само няколко бързи, но хаотични движения, които съвсем я сриват. Но Миро не я оставя. Прихваща я под мишниците, повдига я и започва да се движи отдолу, не го интересува колко е омекнала и отпусната. В мига, когато си казва, че повече не може, ще умре, Миро я отхвърля от себе си и се хваща с две ръце между краката. По тялото му сякаш преминава ток… един, два, три … колко пъти… Заедно с това – сепващият шум от раздраната завеса, която тя стиска до последния момент. Не я интересува, ако ще светът да се разцепи, иска ѝ се да замърка върху гърдите му, да остане така, поне докато съмне. Какво? Не е ли това провинциална и още по-лошо – брачна привичка? Вместо да стане веднага, да си събере парцалките и да изчезне, все едно, че нищо не е било. Впрочем, тя няма какво да прибира. Само ножа…

Дима поглежда към Миро, започва да се съвзема, но все още се чувства унизена и захвърлена в ъгъла на леглото. Дали се досеща или само така го казва:

– Искам да те погаля, но нямам с какво.

Усмихва ѝ се и тя веднага му прощава.

– С крак…

Той наистина се протяга и докосва коляното ѝ. Тя се промъква до него, на ръба е да осъществи идеята си с мъркането, но в последния момент се отказва, само разрошва косата му, накрая я подръпва и се измъква от леглото. Трябва да довърши делото си докрай. Да каже на Рижия, че такива като него са родени, за да ти дадат възможност да бъдеш с друг.

– Къде? – изправя се Миро.

– В банята – осведомява го незабавно. – Ей сега ще се върна.

Добре, че и той няма баня в каютата си. Решава да му остави ножа. Повече не ѝ трябва.

В банята плисва лицето си, пооправя се набързо, поглежда се в огледалото, по нищо не личи, че… Това е хубавото, че не е изписано на лицето ѝ.

– Къде се изгуби? – посреща я ратревожен Рижия, който е станал и отново е навлякъл хавлията.

– В банята – отговаря спокойно.

– Много се забави.

– Колко?

– Половин час.

– Само? – искрено се учудва, струва ѝ се, че са минали поне два часа.

Рижия я хваща за раменете, поглежда я в очите, изобщо не му минава през ум, че…

– Защо не си в леглото? – скарва му се тя.

Рижия сплита ръце, за да покаже, че е виновен. Вероятно този жест важи за всичко. Заключва, сваля хавлията и се вмъква в леглото. Прави ѝ място и ето я, прилепнала до него.

– Няма ли да се съблечеш?

– Ти… ти го направи.

Целува я нежно, ръката му трепери, прекарва я по лицето ѝ, шията, спира се на гърдите ѝ, разучава ги, после предпазливо и бавно слиза надолу, може би очаквайки някаква съпротива. Но не, тя стои като вдървена, нито му пречи, нито му помага. Накрая ръката му стига там, закъдето е тръгнала. Трепва изненадано, невярваща, че това е възможно. Отново докосва, но този път изучава, става все по-подозрителна и нервна. Какво е това? После увисва над нея с разперени пръсти, сякаш е напипала нещо мръсно, но повече не се колебае, Рижия я измъква над чаршафа и светва нощната лампа. Търка пръсти и не вярва на очите си.

– Кръв?

Тогава тя се надига в леглото и писва. Пищи, докато се събуди целият кораб, докато започват да думкат по вратата и да заплашват, че ще я разбият. После трима от тях ѝ стават свидетели. Както и някои от онези, които разтваряха врати и прозорци в градчето, за да чуят гръмогласния смях на Рижия. Той самият сменя транспортния кораб и се прехвърля на скапан траулер за повече пари. Трябва да плати обезщетение на момичето, което е изнасилил.

А „Love me tender“ е на… На кого беше това парче, по дяволите!

Атанас Стойчев живее във Варна. Първата му книга с разкази – „Нон стоп“, излиза през 1988 г. в Профиздат. Още като ръкопис е наградена в Националния конкурс за произведения на морска тема. Следват „Пясък от дъното“ (Факел, 1993), „Не ми вярвай, скъпа“ (Факел, Свободно поетическо общество, 1995), „Слаби ангели“ (Факел, 1999), „Тъмната страна на жената“ (Славена, 2003), „Тъмната страна на мъжа“ (Славена, 2008).

Сбогом, фрустрация

Автор: Чарлз Макграт

На компютъра на Филип Рот в апартамента му в Горен Уестсайд тези дни е закрепена бележка, на която пише: „Борбата с писането свърши“. Това е напомняне за самия него. Рот, който през март 2012 навърши 80 години и е имал една от най-дългите и най-известни кариери в американската литература, е решил да се оттегли от писането – 31 книги откак е започнал през 1959. „Гледам към тази бележка всяка сутрин“, каза той преди няколко дни, „и това ми дава такава сила“.

За приятелите му идеята, че Рот би могъл да не пише, звучи все едно да престане да диша. Понякога е изглеждало така, сякаш писането е всичко, което той върши. Работел е самотно в продължение на седмици в дома си в Кънектикът, отправяйки се всяка сутрин към студиото си, където пише прав, често връщайки се отново вечерта. На възраст, в която повечето романисти забавят темпото, той придоби нова енергия и написа някои от най-добрите си книги: „Театърът на Сабат“, „Американски пасторал“, „Човешкото петно“ и „Заговорът срещу Америка“.

Но в хода на това тричасово интервю – последното му, както сам заяви – господин Рот изглеждаше бодър, спокоен и в мир със себе си и решението си, което за пръв път беше обявено във френското културно списание LesInRocks. Шегуваше се и си припомняше стари случки, разказваше за автори и за писането; очевидно беше, че гледа назад към кариерата си със задоволство и само малко разкаяния. Миналата пролет той посочи Блейк Бейли като свой биограф и оттогава насам работи активно с него.

Господин Рот каза, че всъщност е взел решението да престане да пише още през 2010, няколко месеца след като е завършил романа си „Немезида“, за историята на епидемия от детски паралич през 1944 в родния му град Нюарк.

„Не казах нищо тогава защото исках да съм сигурен, че е вярно“, казва той. „Мислех си, ‚Изчакай малко, не обявявай публично пенсионирането си, а после да се връщаш обратно‘. Не съм Франк Синатра. Така че не казах на никого, просто за да видя дали наистина е така.“

На масата във всекидневната му лежат няколко фотографии, които му е пратила една братовчедка: майка му в булчинска рокля, воалът се стеле по стълбите зад нея; самият Рот като дете, с родителите си и по-големия си брат Сенди, пред къщата им в Нюарк; отново Рот, красив тийнейджър, седнал на диван с първата си сериозна приятелка; редник Филип Рот в армейска униформа, с каска.

Наблизо лежи новичък iPhone, който Рот си е купил наскоро. „Защо ли?“, казва той. „Защото съм свободен. Всяка сутрин чета по една глава от ръководството за ползване ‚Айфоун за идиоти‘, и сега вече се справям. Не съм чел нито дума в продължение на два месеца. Вадя това чудо и си играя с него“.

След това се поправя: „Не съм чел само през деня. През нощта чета. Чета по два часа. Току-що свърших една чудесна книга от Луиз Ердих, ‚Кръглата къща‘. Но чета преди всичко истории и биографии от 20 век. Живял съм ги. Бил съм или дете, или в училище, или на работа. Време е да наваксам малко“.

Доколкото смият той може да каже, единственият друг писател, който се е „пенсионирал“, макар все още да е имал енергия и сила, е Е. М. Форстър, който е престанал да пише още през 40-те си години. Но Форстър е престанал най-вече защото е имал чувството, че не може да публикува книги по темата, която го е интересувала най-силно: хомосексуалната любов. Рот спира просто защото има чувството, че вече е казал каквото е имал да каже.

„Мотах се един-два месеца, опитвайки се да мисля за някаква друга работа и си виках, ‚Може да е свършило, а може и да не е‘“, казва той. „Дадох си нова доза белетристичен сок, като препрочетох автори, които не съм чел от 50 години насам и които означаваха много за мен по времето, когато ги четях. Четох Достоевски, четох Конрад – по две или три книги от всеки. Четох Тургенев, два от най-великите разкази, писани някога, „Първа любов“ и „Пролетни потоци“. Препрочел също Фокнър и Хемингуей.

„А след това реших да препрочета собствените си книги“, продължава Рот, „и започнах отзад напред, с хладен поглед. И си мислех, ‚Добре си се справил‘. Но когато стигнах до ‚Портной‘„– „Синдромът на Портной“, публикувана през 1969 – „вече бях изгубил интерес, и не препрочетох първите четири книги“.

„И така, изчетох всички тия страхотни неща“, добавя той, „а след това изчетох моите собствени, и знаех, че няма да ми хрумне друга добра идея, или ако все пак, то не е нужно да се пребивам от работа с нея“.

Господин Рот е във великолепно здраве, след операция на гръбнака през април миналата година, и прави упражнения редовно. Но все пак казва: „Знам, че няма да пиша така добре както преди. Вече не притежавам издръжливостта да удържам на фрустрацията. Писането е фрустрация – ежедневна фрустрация, да не говорим за унижението. Същото е като в бейзбола: две трети от времето не се справяш.“ И продължава: „Не мога вече да понасям дните, в които пиша по пет страници, а след това ги изхвърлям. Не мога да го върша повече“.

Когато залязващото слънце започва да блести прекалено силно, Рот придърпва завесите пред големите прозорци във всекидневната си. Това е базата му в Ню Йорк, но той все още прекарва много време в дома си в Кънектикът, където времето, свободно от писане, му позволява повече развлечения.

„Това лято къщата ми беше пълна с хора“, казва той. „Имах гости практически всеки уикенд, а понякога оставаха и през седмицата. Сега имам готвачка, която готви вместо мен. Преди не можех да имам толкова много гости. Когато идваха за уикенда, не можех да се измъкна, за да пиша“.

Рот не се е отказал напълно от писането. В момента сътрудничи с осемгодишната дъщеря на своя бивша приятелка, върху нейната новела, по Е-мейл, а освен това пише дълги бележки и записки за биографа си.

„Сега работя за Блейк Бейли“, казва той. „Заплатата не е много добра“. След което добавя, че никога през живота си не е бил толкова искрен с някой друг човек.

„Блейк пое бремето от раменете ми“, обяснява той. „Вече не съм отговорен за живота си, нито пък да извличам нещо ценно от него. Разбирате ли, имах нужда от живота си като трамплин за писането. Нужно ми е нещо солидно под краката когато пиша. Не съм фантаст. Подскачам нагоре-надолу по дъската за отскок и скачам във водата на фикцията. Но трябва да започна с живота, така че да мога да вдъхна живот на цялото.

Бележките, които Рот е подготвил, запълват цели кутии, казва господин Бейли. „Те са сладкодумни и обхватни“, добавя той, „но са толкова много, че някои от тях няма да мога да прочета с години“.

Има нещо, което Рот би желал да уточни: той винаги е бил цитиран погрешно с твърдението, че романът умира. „Не мисля, че романът умира“, настоява той. „Казах, че умират читателите. Това е факт, и го повтарям от петнадесет години насам. Казах, че екранът ще убие читателя, и така стана. В началото киноекрана, после телевизионния, а сега последния удар, компютърния екран“.

Но, макар и читателите да намаляват, продължават да се пишат големи романи. „Ед Доктороу“, казва той, цитирайки някои от авторите, на които се възхищава. „Дон ДеЛило“. А сега това момче Денис Джонсън – все много, много добри писатели. Това все е нещо“.

И добавя: „Защо са ни повече читатели? Цифрите не означават нищо. Книгите означават нещо“.

Но сега вече се стъмнява. Филип Рот става, прекосява стаята и запалва няколко лампи.

Източник

Чарлз Макграт е американски журналист и автор, сътрудник на New York Times. Той е специалист в областта на най-новата американска и англоезична литература.

1 Miroslav Hroch. Social Preconditions of National Revival in Europe. Cambridge: Cambridge University Press, 1985.

2 Miroslav Hroch. In the National Interest. Prague: Charles University, 1996.

3 Hroch, In the National Interest, 49.

4 Roderic H. Davison. Turkey. A Short History. Huntingdon, England: The Eothen Press, 1988², 3.

5 Hroch, Social Preconditions, 132.

6 От време на време те обвиняват османците в това, че насилствено са ислямизирали части от българското население, но тези мерки по общо признание принадлежат на миналото и не са имали систематичен характер. Балканската историографска традиция на обвиняване на Османската империя в опити за асимилация на поданиците й датира от по-ново време.

7 Richard Clogg. The Movement for Greek Independence. A collection of documents. London: The MacMillan Press, 1976, 91-2.

8 Едва ли има нужда да се пояснява, че алафрангата често се оказва жалка и доста смехотворна имитация на европейския начин на живот, осмиван не само от български, но и от гръцки сатирични писатели. Българският драматург Добри Войников осмива в комедията си Криворазбраната цивилизация (1871) пищното използване на френски думи от доктор Магариди, един грък, защищаващ „европейски ценности“. Виж също и Морално стихосложение от Александрос Калфоглу –Ч сатира против „франкофилията“ в Гърция, написана през 1794. (Clogg. The Movement, 91-2.)

9 Hroch, Social Preconditions, 8.

10 Hroch, Social Preconditions, 12.

11 Hroch, In the National Interest, 13.

12 Hroch, In the National Interest, 13.

13 Hroch, ‘National Self-Determination from a Historical Perspective’, Canadian Slavonic Papers/Revue canadienne des slavistes 37 (1995), no. 3-4, 284.

14 Charles A. Moser. A History of Bulgarian Literature 865-1944. The Hague, Paris: Mouton, 1972, 43.

15 Не можем да се съгласим с Хрох (Social Preconditions, 140), че православното духовенство в случая с България „се появява само маргинално“. Сред главните водачи на българската църковна борба са множество членове на духовенството, а някои от тях, като Неофит Бозвели и Иларион Макариополски, играят решаваща роля.

16 Христо Вакарелски. Етнография на България. София: БАН, 25-51.

17 Hroch, Social Preconditions, 28. Хрох смята, че „националното движение вече е придобило масов характер при условията на феодално общество (…)“.

18 Hroch, Social Preconditions, 28; In the National Interest, 14.

19 Hroch, Social Preconditions, 178.

20 Hroch, In the national Interest, 57.

21 Hroch, Social Preconditions, 28; In the National Interest, 57.

22 Hroch, Social Preconditions, 142.

23 Georgi Gačev. Uskorënnoe razvitie literatury. Moskva: Nauka, 1964.

24 Peter Gerlinghoff. ‘Die Stellung der Literaturwissenschaft in der Balkanologie’. Zeitschrift für Balkanologie 8 (1971-72), nr. 1-2, 27-31.

25 Sorin Alexandrescu. La modernité à l’Est. 13 aperçus sur la littérature roumaine. Piteşti: Paralela 45, 1999, 20-21.

26 А р н а у д о в, М. Непознатият Бозвели., С., 1942; С м о х о в с к а-П е т р о в а, В. Неофит Бозвели и българският църковен въпрос.(Нови данни из архива на А. Чарториски). С., 1964; Н е о ф и т Б о з в е л и. Съчинения. Подбор и ред. С. Таринска. С., 1968.

27 I v a n o v a, Z. Samokov-Moscou (Les pérégrations d’un manuscript). – Études balkaniques, 2008, 2, 129-147.

28 ЦДА, ф. 379 К, 405К, 523К, 565К.

29 Текстът на паметната плоча е следният: „На 14 март 1943 г. протест на българската общественост, подкрепен от членове на Парламента, принуждава българското правителство да отложи депортирането на 8500 български евреи към фашистките лагери на смъртта. Този протест, както и обратът във военните действия, спасяват от смърт 49 000 български евреи. За съжаление, 11363 евреи от Егейска Тракия и Вардарска Македония са изпратени в нацистките концентрационни лагери. Оцеляват само 12. Българският народ прекланя глава в памет на тези невинни жертви“.

30 А в р а м о в, Р. Стопанският ХХ век на България. София, Център за либерални стратегии, 2001; А в р а м о в, Р. Комуналният капитализъм. Из българското стопанско минало. Т. І-ІІІ. С,: Фондация „Българска наука и култура“, Център за либерални стратегии, 2007.

31 Ето хронологията на събитията:

В края на 1940 г. XXV–то Обикновено народно събрание приема Закон за защита на нацията, който влиза в сила през януари 1941 г. след утвърждаването му от Борис ІІІ и обнародването му в „Държавен вестник“ на 21 януари 1941 г. На ‘лицата от еврейски произход’ са наложени ограничения на гражданските права.

На 1 март 1941 г. министър-председателят Богдан Филов подписва във Виена договора за присъединяването на България към Тристранния пакт.

През април 1941 г., непосредствено след разгрома на Гърция и Югославия от войските на Третия райх, България присъединява Вардарска Македония и Егейска Тракия.

На 20 януари 1942 г. на съвещавие на представители на министерства и други властови структури на нацистка Германия, състояло се в Берлин във вила на Ванзее, се взема решение за „окончателното решаване на еврейския въпрос“.

На 5 юни 1942 г. Министерският съвет приема постановление, обнародвано в Държавен вестник на 10 юни, с което се регулира поданството в „новите земи“. По силата на тази наредба евреите нямат право да получат българско поданство.

В разрез с принципа за разделението на властите, през юли 1942 г. Министерският съвет получава законодателни пълномощия и е гласуван закон, който възлага на правителството да вземе всички мерки за уреждането на еврейския въпрос.

На 29 август 1942 г. в „Държавен вестник“ се публикува наредба на Министерския съвет от 26 август за създаване на Комисарство по еврейските въпроси, в което се съсредоточават всички дейности по уреждането на материята. За комисар по еврейските въпроси е назначен Александър Белев.

На 22 февруари 1943 г. Александър Белев подписва със СС хауптщурмфюрера Теодор Данекер спогодба за изселване „най-първо на 20 000 евреи“ от „старите“ и „новите земи“.

На 2 март Министерският съвет приема няколко необнародвани постановления, подготвящи депортацията на евреите от Беломорска Тракия и Вардарска Македония и от „старите земи“.

В началото на март 1943 г. българските администрация и военни депортират от „новите земи“ 11 383 евреи, които са умъртвени в Треблинка.

През същата 1943 г. цар Борис III, Комисарството по еврейските въпроси и правителството не изпълняват искането на германските власти да депортират 48-те хиляди евреи от „старите земи“ Една от причините за този отказ е протестната резолюция, подписана от български парламентаристи начело с Димитър Пешев.

След преврата от 9 септември 1944 г. Правителството на Отечествения фронт завършва започналото през август с. г. отменяне на антиеврейското законодателство. В създадения през 1944 г. „Народния съд“ е конституиран Седми състав, натоварен с делата срещу „антисемитите“, като подсъдими трябва да отговарят между другото и за депортирането на 11 383 евреи от „новите земи“. Александър Белев, комисарят по еврейските въпроси до ноември 1943 г., е осъден на смърт, макар че е ликвидиран още преди процеса.

32 Този образ е лансиран в книгата на O s c h l i e s, W. Bulgarien – Land ohne Antisemitismus. Erlangen: Nar Tamir Verlag, 1976; За многобройните публикации по тази тема вж. Евреите по българските земи. Анотирана библиография. Съставители Жак Ескенази и Алфред Криспин. С.: Международен център по проблемите на малцинствата и културните взаимодействия. 2002, 447-469; Вж и Troebst, S. Rettung, Überleben oder Vernichtung? Geschichtspolitische Kontroversen über Bulgarien und den Holocaust. – Südosteuropa, 59. Jahrgang 2011-Heft 1, с. 97-127. (Трьобст, Щ. Спасение, депортация или Холокост? Полемиките преди и след 1989 относно съдбата на българските евреи по време на Втората световна война. – В: История, митология, политика. Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, С., достъпна: www. org/record/18827/files/SUDGTL-BOOK-2011-094. pdf и в електронното издание „Либерален преглед“ www. librev. com)

33 Г р и н б е р г, Н. Документи. С.: Централна консистория на евреите в България, 1945. Изданието е достъпно: http://past. bghelsinki. org/wp-content/uploads/2012/09/n. greenberg. pdf. Както сам обяснява Гринберг няколко години по-късно, изданието е предназначено да послужи като обвинителен документ пред Народния съд. По въпроса вж. Г р и н б е р г, Н. Хитлеристкият натиск за унищожаване на евреите от България. Тел Авив, Амал, 1961, 5.

34 ЦДА, ф. 190К,(Комисарство по еврейските въпроси), оп. 1, а. е. 8611. Книга със заповедите, л. 282, №. 911.

35 Ето някои заглавия, които илюстрират тази атмосфера: И з р а е л, С. Историческите корени на дружбата между българи и евреи.- Годишник на Обществена културно-просветна организация на евреите в НР България, 1, 1966, 13-46; М а ѝ е р, И. Спасението на българсите евреи от унищожение 1939-1944. – Годишник…, 1967, 2, 21-40; същият. Придобивките на българските евреи при народната власт. – Годишник, 4, 1969, 57-77; К о е н, Д. Провалът на нацистките планове за унищожаването на българските евреи. – Исторически преглед, 1969, № 2-3, 61-68. В издадената през 1967 г. книга на Хаим Оливер, озаглавена „Ние евреите или как евреите в България бяха изтръгнати от лагерите на смъртта. Хроника от близкото минало“, се твърди, че заслугата за оцеляването им се пада на районния комитет на БКП начело с Тодор Живков.

36 К о е н, Д. Защита и спасяването на българските евреи в показанията пред VІІ върховен състав на Народния съд.- Годишник на Обществената културно-просветна организация на евреите в Народна Република България, ХХІ (1986 г.), 197-230.

37 Борбата на българския народ за защита и спасяване на евреите в Българя през Втората световна война (Документи и материали). Съставители Давид Коен, Тодор Добриянов, Райна Манафова, Стоян Танев. София, Издателство на БАН, 1978.

38 НА БАН, ф. 111.

39 T o p a l o v, Vl. L’opinion publique bulgare contre les persecutions des juifs (octobre 1940-le 9 septembre 1944). – Études historiques, II, 1965, 477-492.

40 Д и м и т р о в, И. България на Балканите в Европа. С.: Народна просвета, 1983, 134.

41 Д и м и т р о в, И. България срещу Холокоста. – В: Д и м и т р о в. И. Между Мюнхен и Потсдам. Българската политика през Втората световна война. Исторически очерци. Университетско издателство „Св. Климент Охридски“. С., 1998. 76-84.(текстът е писан през 1988 г.)

42 Т о к у ш е в, Д. Народният съд 1944-1945.(Правно-историческо изследване). С., 1989, с. 7.

43 Б о я д ж и е в, Х. Спасяването на българските евреи през Втората световна война. С.: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 1991, 43-58.

44 Г р у е в, С. Корона от тръни. Царуването на Борис ІІІ 1918-1943. С.: Български писател, 1991; Следващо издание С.: Български писател, 2009.

45 Пак там, 390.

46 България – своенравният съюзник на Третия райх. Съставители Витка Тошкова, Николай Котев и др. С.: Военноиздателски комплекс „Св. Георги Победоносец“, 1992.

47 Б е к е р л е, А.-Х. Из дневника на Бекерле – пълномощен министър на Третия райх в България. Съставител Витка Тошкова. С.: Издателство „Христо Ботев, 1992.

48 Y o n c h e v, D. The Jews from the New Lands in the Policy of Tzar Boris III (October 1940-March 1943)// Annual of the Organization of the Jews in Bulgaria „Shalom“, Volume XXVII, Sofia, 1993/1994, 19-30.

49 Оцеляването. Сборник документи 1940 – 1944. Съставител Давид Коен. С.: Издателски център „Шалом“. 1995.

50 Т о ш к о в а, В. Фрагменти от историята на евреите в България, С., Дружество за дружба „България-Израел“, 1997.

51 H a k o v, D. The Fate of the Bulgarian Jews during World War II. – Études balkaniques, 1998, Nos 3-4, 122-130.

52 П а у н о в с к и, В., Й. И л и е л. Евреите в България между унищожението и спасението. С., 2000.

53 Гласове в защита на гражданското общество. Протоколи на Светия Синод на Българската православна църква по еврейския въпрос (1940-1944). Съставители Албена Танева и Ваня Гезенко. С.: ГАЛ-ИКО, Център за Еврейски Изследвания при СУ „Св. Климент Охридски“. 2002

54 Евреите по българските земи, с. 520.

55 History and Memory. Bulgaria: Facing the Holocaust. Edited by Emmy Barouh. Sofia: Open Society Foundation.2003.

56 B a r o u h, E. The Convinient Clichés of Remembrance. – In& History and Memory. 33-44.

57 D e y a n o v a, L. Postcommunist Negationism. – In: History and Memory,128-142; По тези въпроси вж. също и Д е я н о в а, Л. Към конструирането на евреина като враг (медийни стратегии на изобразяване на евреина като друг и „образи на врага“ през 2003 – та година в България).-Антисемитизъм в България днес. Съст. Алфред Криспин. С.: Колибри, 2004; Д е я н о в а, Очертания на мълчанието. С.: Изд. КХ, 2009, 152-169.

58 W a g e n s t e i n, A. Collective Memory: The Bulgarian Case. – In: History and Memory. 71-81.

59 Х а д ж и й с к и, И. Съдбата на еврейското население в Беломорска Τракия, Вардарска Македония и Югозападна България през 1941-1944. Дупница, 2004.

60 П е ш е в, Д. Спомени. Съставителство, коментар, бележки Николай Поппетров. С.: Издателство „Гутенберг“. 2004.

61 Пак там, с. 15 от предговора на Николай Поппетров.

62 Обречени и спасени. България в антисемитската програма на Третия райх. Изследвания и документи. Съставители В. Тошкова, М. Колева, Д. Коен, И. Гезенко, А. Танева, Б. Дичев, И. Хаджийски. С.: Синева 2007.

63 Вж. по-горе бел.8 и 12.

64 D a d o w a, J. Ocalenie bułgarskich Żydów. Pomiędzy mitem a rzeczywistością. В: Goszczynska, J., G. Szwat-Gylybowa (Ed.). Przemilczenia w relacjach międzykulturowych, Warszawa, Instytut Slawistyki PAN, Instytut Slawistyki Zachodniej i Południowej Uniwersytetu Warszawskiego, 2008, s. 213-228; Статията излиза на български език през 2012 г. (Дадова-М и х а ѝ л о в а, Ю. Спасяването на българските евреи – между митовете и реалността.- Историческо бъдеще, 2011, 1-2, 162-177.)

65 К а л ч е в а, Д. Холокостът в Третия Райх и неговите съюзници. С.: Дими 99. 2008. 117.

66 Антиеврейското законодателство и неговото преодоляване (1942-1945). Съставител Петко Добчев, С.: Фенея, 2010.

67 Г е з е н к о, В. Създаване и дейност на Комисарството по еврейските въпроси. Институцията, която трябваше да осъществи Българския Холокост. – La Estreya, списание за еврейска история, изкуство, култура, 2010, бр. 4, 17.

68 История на Българите, т. 3: От Освобождението (1878) до края на Студената война (1989). С.: Труд, 2009, 268.

69 П о п п е т р о в, Н. Българското общество и евреите (1879-1944): обща постановка. (В: Помощни исторически дисциплини т. VII. Евразийски хоризонти: минало и настояще. Сборник в чест на проф. д. и. н. Валери Стоянов. С.: Институт за исторически изследвания – БАН, 2011, 280-301,

70 П о п п е т р о в, Н. (Рецензия на книгата)“Zwischen grossen Erwartungen und bösem Erwachen. Juden, Politik und Antisemitismus in Ost und Südosteuropa 1918-1945“. D. Dahlmann, A. Hillbrenner. 2007.- Историческо бъдеще, 2010, 1-2, 289-292.

71 Μ α ρ ί ν ο β α-Χ ρ ι σ τ ί δ η. Η Μεταχείριση των Εβραίων στη Βουλγαρία κατά τη διάρκεια του Β΄ Παγκοσμίου Πολέμου Ευρωπαική εξαίρεση;- Στο:Το Ολοκαύτωμα στα Βαλκάνια. Εκδ. Γ. Αντωνίου και άλλοι. Αθήνα: Επίκενδρο, 2011, 33-56.

72 А в р а м о в, Р. „Спасение“ и падение. Микроикономика на държавния антисемитизъм в България 1940-1944 г. С.: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2012.

73 История на България, т. 9, С.: Академично издателство „Марин Дринов“, 2012, с. 435.

74 Т а ш е в, С. Депортацията на евреите от Вардарска Македония и Беломорието. Факти и митове. С.: Македонски научен институт, 2012; същият. Депортацията на евреите от Македония и Беломорска Тракия и съвременните измерения на проблема. – Македонски преглед, 2012, т. ХХХV, № 1, 7-39.

75 А р д и т и, Б. Ролята на цар Борис ІІІ при изселването на евреите от България. Тел Авив, 1952.

76 Г р и н б е р г, Н. Хитлеристкият натиск за унищожаване на евреите от България. Тел Авив: Амал, 1961.

77 Б а р у х, Н. Откупът. Цар Борис и съдбата на българските евреи. С.: Университетско издателство,1991.

78 Н и с и м, Г. Човекът, който спря Хитлер. Историята на Димитър Пешев, спасил евреите на една нация. С.: Народно събрание на Република България, 1999.

79 Д у б о в а, Л., Г. Ч е р н я в с к и ѝ, Опыт беды и выживания, С.: Издателство „Марин Дринов“, 2007

80 Ш е а л т и е л, Ш. От родина към отечество. Емиграция и нелегална имиграция от и през България в периода 1939-1949. С.: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2008.

81 D e y a n o v a, L. Postcomunist Negationism. – In: History and Memory. Bulgaria: Facing the Holocaust. Edited by Emmy Barouh. Sofia: Open Society Foundation. 2003. 137-138.

82 История на България за гимназиалната степен на обучение на общообразователните и професионалните училища. Авторски колектив. Автор на частта е С. Грънчаров. С.: Булвест 2000, 453.

83 Вж. по проблема за „мълчанията“ в историята и за вдигането на „мълчанието“ във Франция по темата за отговорността на френската страна за престъпленията срещу евреите през Втората световна война в историята: F e r r o, M. L’histoire sous surveillance. Pаris: Calmann-Lévi, 1985, 60; W i e v o r k a, A. Déportation et génocide. Entre la mémoire et l’oubli. 1992; F e r r o, M. Les tabous de l’histoire. Paris: NiL Éditions, 2002, 40suiv.

84 Стенографски дневници на ХХV Обикновено Народното събрание. ІV редовна сесия, открита на 28. Х.1942, закрита на 28.ІІІ.1943. Книга ІІ, заседания 20-60. Издание на Великото Народно събрание. 58 заседание, петък, 26 март 1943. Липсват страниците от 1167 до 1170.

85 Благодаря на Венета Ганева, Владимир Владов, Динчо Кръстев, Иван Русев и Никола Казански, които ми оказаха съдействие за установяването на тези липси.

86 Стенографски дневници на ХХV Обикновено Народното събрание. ІV редовна сесия, 54 заседание, 19 март 1943, 1071. Голяма част от речта на Мушанов е публикувана в сборника „Обречени..“, 361-363

87 Пак там, с. 1077.

88 Текстът на запитването е запазен в архивния фонд на Народното събрание ЦДА, ф. 173, оп. 6, а. е. 2596, л. 17 и е публикуван в „Нови документи…“, 116-118 и „Борбата…“, 173-174.

89 Стенографски дневници на ХХV Обикновено Народното събрание. І V редовна сесия, открита на 28. Х.1942, закрита на 28.ІІІ.1943. Книга ІІ, заседания 20-60. Издание на Великото Народна събрание. 58 заседание, петък, 26 март 1943. 1157-1158.

90 Пак там, 1163-1165. Публикувано в: П а у н о в с к и, И. Възмездието. Политически роман, С.: Издателство Български писател, 1988, 402-404; Обречени и …, 367-370.

91 Стенографски дневници на ХХV Обикновено Народното събрание. 1165.

92 Пак там, 1165-1166.

93 П е ш е в, Д. Цит. съч., 250-251.

94 Пак там, 253.

95 Н и с и м, Г. Цит. съч, 233-235

96 Ф и л о в, Б. Дневник, Ред. Илчо Димитров. С.: Издателство на Отечествения фронт, 1986, 529.

97 М и т а к о в, В. Дневник на правосъдния министър в правителствта на Георги Кьосеиванов и Богдан Филов. С.: Труд, 2001, 680.

98 Пак там, 681-682.

99 М у ш а н о в, Н. Спомени. Дневник. С.: Издателство „Христо Ботен“. 1992; Х р и с т о в, Д. Пред истински демократичен съд бих се оправдал. Мемоари на министъра на вътрешните работа. С.: ИНГРАФ, 1991.

100 Зора, бр. 7124 от 27 март 1943.

101 Утро, бр. 10088 от 27 март 1943.

102 Слово, бр. 6206 от 27 март 1943.

103 Целокупна България, бр. 544, 27 март 1944. Благодаря на колегата Сузана Хазан за предоставената ми информация от вестниците „Утро“ и „Целокупна България“.

104 Мир, бр. 12776 от 27 март 1943.

105 О г н я н о в, Л. Държавно-политическата система на България 1944-1948. С.: Стандарт, 2007,231.

106 Ч и ч о в с к а, В. Главлит (1952-1956). Изграждане на единна цензурна система в България. – Исторически преглед, 1991, кн. 10, 38-69.

107 Пак там, с. 59.

108 Х р и с т о в, Д. Цит. съч., 34.

109 О г н я н о в, Л. Цит. съч., 28.

110 Д а н о в а, Н. Константин Георгиев Фотинов в културното и идейно-политическото развитие на Балканите през ХІХ век. С.: Издателство на Българската академия на науките, 1994, 188-189.

111 Е к о, У. Пражкото гробище. Прев. С. Тафров. С.: Бард, 2012, 484.

112 Статията е от 1988 г. Бел. пр.

113 Boyd C. Shafer, Nationalism: Myth and Reality (New Yorks Harcourt, Brace and World, 1955), p. 5. Бел. авт.

114 Ernest Gellner, Nations and Nationalism (Ithaca and London: Cornell University Press, 1983), p. 125. Бел. авт.

115 Elie Kedourie, Nationalism (London: Hutchinson University Library, 1960), p. 9. Бел. авт.

116 Carlton J. H. Hayes, Essays on Nationalism (New York: The Macmillan Co., 1926), p. 5. Бел. авт.

117 Hans Kohn, The Idea of Nationalism (New York: The Macmillan Co., 1948), p.16. Бел. авт.

118 Louis L. Snyder, The Meaning of Nationalism (Westport, CT: Greenwood Press, 1954), pp. 196-97. Бел. авт.

119 Едно много важно излседване, занимавщо се с този въпрос, е John A. Armstrong, Nations Before Nationalism (Chapel Hill, NCs University of North Carolina Press, 1982). Бел. авт.

120 Peter F. Sugar, „External and Domestic Roots of Eastern European Nationalism,“ in Peter F. Sugar and Ivo J. Lederer (eds.), ’ Nationalism in Eastern Europe (Seattle and London: University of Washington Press, 1969), pp. 3-5. Бел. авт.

121 Anthony D. Smith, Nationalism in the Twentieth Century (New York: New York University Press, 1979). Бел. авт.

122 Gellner, Nations and Nationalism, p. 125. Бел. авт.

123 Peter F. Sugar, „Ethnicity in Eastern Europe,“ in Peter F. Sugar (ed.), Ethnie Diversity and Conflict in Eastern Europe (Santa Barbara and Oxford: ABC-Clio, 1980), pp. 419 ff. Бел. авт.

124 Hugh Seton-Watson, Nations and States (Boulder, CO.: Westview Press, 1977), pp. 21-22. Бел. авт.

125 V. I. Lenin, „Critical Remarks on the National Question,“ first published in Prosveshchenive. Nos. 10-13 (1913) in Collected Works (Moscow: Progress Publishers, Fifth Printing, 180), Vol. 20, p. 25. Бел. авт.

126 J. V. Stalin, „Marxism and the National Question,“ first published as „The National Question and Social-Democracy,“ in Prosveshcheniye. Nos. 3-5, (1913) in Collected Works (Moscow: Foreign Languages Publishing House, 1953), Vol. 2, p. 317. The arguments developed in this article were presented in shortened but often identical wording in „The Immediate Task of the Party in the National Question,“ presented to the 10th Congress of the Russian Communist Party on Feb. 5. 1921. Ibid., Vol. 5, pp. 16-30. Бел. авт.

127 Ernest Gellner, „Ethnicity between Culture, Class and Power,“ in Peter F. Sugar (ed.), Ethnic Diversity, pp. 269-70. Бел. авт.

128 Peter F. Sugar, „External and Domestic Roots,“ pp. 47-54. Бел. авт.

129 Название на екипажите на военни гемии, плаващи по Дунава (от маджарското martalóc, martalóz, букв. „разбойник“). Бел. пр.

130 Резюме на всички вярвания в различните „национални борци“ и на материалите, на които те се основават, е направено по много научен начин в България: Бистра Цветкова, „Хайдутството в българските земи през 15/18 век“. (София, „Наука и изкуство, 1971). Повечето източноевропейски литератури имат същите исторически произведения. Бел. авт.

131 Миклош Толди днес е пример за унгарски национален герой, достигащ високи почести, които идват от доста бедни социални първоизточници. Той никога не е съществувал, а е създаден чрез епическата поема „Толди“, написана от Янош Арани през 1946. Появяващи се на сцената много по-късно, но играещи същата роля за популярното въображение днес, са фигури като „добрият войник Швейк“ или – в отрицателен смисъл – Пан Тадеуш. Бел. авт.

132 Румънската историография, започвайки с публикуването на първите части от „Istoria Romlnilor sub Michaiu Voda Vlteazul“ в Revist romina pentru stiinta, lltere si arte през 1861-63, описва Михаил Смелия (1593–1601) като модерен румънски националист, съзнателно опитващ се да обедини трите румънски княжества. Отново, само един от няколко възможни примера. Бел. авт.

133 Най-добре познатите и най-често цитирани примери за историци, които са писали добра история, но понякога са вмъквали в работите си пасажи, служещи на националистически цели, са чехът Франтишек Палацки, чиято известна десеттомна „История на Бохемия“ се е появила първо в Прага между 1836 и 1867, и унгарецът Калман Тали, чието творчество е концентрирано основно около късния 17-ти и ранния 19-ти век. Подобни, но по-малко познати фигури са действали в цяла източна Европа. Бел. авт.

134 Литературата по въпроса е прекомерно богата, за да бъде изредена, а цитирането само на няколко заглавия не би било справедливо. Нека отбележим, че Франсоа (Ференц) Фейто, който е редактор на един от сборниците по повод 100-та годишнина от революционната година, избра английско заглавие за книгата си (първоначално публикувана на френски), „The Opening of an Era? 1848“, с което указва, че вижда в събитията от тази година не кулминацията на либерално възбуждение, а началото на една нова Европа. Важно е също, че дори и малки народи като словаците, не особено активни през 1848, създадоха поредица от документи, занимаващи се със събитията от тази година, под редакцията на Даниел Рапант, между 1950 и 1961, под различни заглавия (Dellnv Slovenakeho postavnia R. 1838-49 and Slovenska Povstanle Reku 1848-49), изпълващи осем дебели тома. Бел. авт.

135 Става дума за селското въстание в Галиция от 1846, известно още като „Клането от Галиция“. Бел. пр.

136 Въпреки възрастта си, най-доброто въведение в пан-славизма все още си остава Ханс Коон, „Пан-Славизмът. Неговата история и идеология“ (Notre Dame, IN: Notre Dame University Press, 1953).

137 „Онова, което е позволено на Юпитер, не е позволено на бика“. Бел. пр.

138 Полски политик, идеолог и държавник от времето между двете войни. Бел. пр

139 Текстът показва недвусмислено колко огромно развитие са получили изследванията на национализма през тези малко повече от двадесет години, които ни делят от него. В наши дни по-общоприетото (ако и също оспорвано) разграничение между „включващите“ и „изключващи“ видове национализми е предложеното още от Ханс Коон разделение между „етнически“ и „граждански“ национализми (без да се приема механичното им асоцииране съответно с Изтока и Запада, както го прави той, тъй като става все по-очевидно, че съществува нещо като „еволюция на национализмите“, от етнически към граждански, през която изглежда преминават всички, в зависимост от сложен комплекс от икономически и социални фактори). Виж в тази връзка Taras Kuzio. „The Myth of the Civic State: a Critical Survey of Hans Kohn’s Framework for Understanding Nationalism“. Бел. пр.

140 При условие, че България винаги е имала един стабилен контингент от малцинствени групи, вариращи между 20 и 15 процента от населението (след многобройните изселнически вълни през втората половина на миналия век), това твърдение ми се струва пресилено по отношение на нея. Бел. пр.

141 Добре е да се припомни, че източна Европа съдържа държавите, които бяха изгубили и спечелили най-много от Първата световна война. Унгария (без да се смятат хърватските земи) губи 67 процента от територията и 58 процента от населението си. Територията на Румъния нараства със 112 процента, а населението й – със 113. Бел. авт.

142 Освен вече цитираните работи на Смит и Гелнър, с тази трансформация се занимават многобройни други iysledowateli, като например: American Universities Field Staff (K. H. Silver, ed.), Expectant People, Nationalism and Development (New York: Random House, 1963); Glen St. J. Barclay, 20th Century Nationalism (London: Weidenfeld and Nicolson, 1971); Karl W. Deutsch and William J. Foltz (eds.), Nationbuilding (Mew York: Atherton Press, 1966); Karl W. Deutsch, Nationalism and Social Communications (Cambridge, MA: M. I. T. Press, 1966); Anthony D. Smith, Theories of Nationalism (London: Duckworth, 1983).

143 Обичайното подразделение на източноевропейската история от установяването на комунистическите управления е следното: Сталинистки период, 1945/8-53; Десталинизация, 1953-56; Диверсификация (разнообразяване) на комунизма, 1956-68; опити за индивидуално национално съществуване в границите на доктрината Брежнев, 1968-80; последните седем години още не са получили общоприето обозначение. Бел. авт.

144 За диспута между Сталин и Тито виж: The Soviet-Yugoslav Dispute: Text of the Published Correspondence (London: Royal Institute of International Affairs, 1948). Бел. авт.

145 Литературата, занимаваща се със събитията в източна Европа е огромна. Тази и следващите забележки под линия не могат дори да изредят само най-важните заглавия и онези, които предлагам, трябва да се разглеждат просто като примери за това какво вече има. За Титоизма виж: Wayne S. Vucinich (ed.). At the Brink of War and Peace: The Tito- Stalin Split in Historical Perspective (New York: Columbia University Press, 1982); Josef Kalvoda, Titolsm and the Masters of Imposture (New York: Vantage Press, 1958); Charles P. McVickers, Titolsm: Pattern for International Communism (New York; St. Martin‘s Press, 1957); Владислав Гомулка беше считан, поне за известно време, за втори Тито, но поне до известна степен той се оказа старомоден комунист. За подробности виж или Frank Glbney, The Frozen Revolution (New York: Farrar, Straus and Cudahy, 1959), или Nicholas William, baron Bethell, Gomulka, His Poland and His Communism (Harlow: Longmans, 1969). Накрая, за националкомунизма добри въведения са, сред другите, Howard Machin (éd.), National Communism in Western Europe (London-New York: Methuen, 1983), и Peter Zwich, National Communism (Boulder, CO: Westview Press, 1983).

146 Sinan Hasani, Kosovo, istine i zablude (Zagreb: Center za informacije i publicitet, 1986) е донякъде предубеден, но съдържа много ценен материал. Най-доброто изследване на западен език е Jens Reuter, Die Albaner in Kosovo (Munich: Oldenburg, 1982). Добро английско резюме може да се намери в Pedro Ramet, Nationalism and Federalism in Yugoslavia. 1963-83 (Bloomington, IN: Indiana University Press, 1984), pp. 156-71. Най-новата книга за Косово е Milos Misovic, Koje trazio republike Kosov 1945-85 (Belgrade: Narodna Knjiga, 1987).

147 Доколкото знам, Уокър Конър е първият, който е използвал понятието „етнонационализъм“ в „The Politics of Ethnonationalism,“ Journal of International Affairs (January, 1973), 27, pp. 1-21. Виж също неговия „The Ethnopolitical Change and Governmental Response,“ In Peter F. Sugar, Ethnic Diversity pp. 147-84; Peter F. Sugar, „From Ethnicity to Nationalism and Back Again,“ in Michael Palumbo and William P. Shanahan (eds.), Nationalism: Essays in Honor of Louis L. Snyder (Westport, CT – London: Greenwood, 1981), pp. 67-84. Антъни Д. Смит също писа по тази тема в The Ethnic Revival (Cambridge-New York: Cambridge University Press, 1981), както го направиха и няколко социолози, включително и Hugh Donald Forves, Nationalism Ethnocentrism and Personality (Chicago: Chicago University Press, 1985), и John P. Stack, Jr. (3ed.), The Primordial Challenge; Ethnicity in the Contemporary World (Westport, CT: Greenwood, 1986).

148 Едва ли е необходимо да се посочва колко ясно беше опровергано от хода на историята това разбиране за „новата етничност“. Принципът на етническия национализъм си остава в наши дни също толкова разделителен, колкото е бил и преди сто и петдесет години. От друга страна, надеждите за постепенно обединение под принципите на някакъв вид граждански национализъм (или, както е по-добре да се нарича, граждански патриотизъм), си остават в наше време също толкова реалистични, колкото винаги са били. Примери, при това функциониращи в продължение на столетия, има достатъчно. Всичко зависи от подхода и избраната идеология, плюс значителна политическа гъвкавост, зрелост и изобретателност, разбира се. Бел. пр.

149 Едно донякъде предубедено представяне на проблема в Трансилвания може да се намери в Anne Pay Sanbord and Gaza Wass de Czege (eds.), Transylvania and the Hungarlan-Romanian Problem (Astor, FL: Danubian Press, 1979).

150 Bela Kopeczi et al. (eds.), Erdely Tortenete. HI (Budapest: Akademiai Kiado, 1986). Бел. авт.

151 „Целенасочено фалшифициране на историята под егидата на Унгарската академия на науките“, The Times (London), April 7, 1987, p. 7. Бел. авт.

152 Както споменах по-горе (виж бел. 28), в наши дни гледището за „специфично западни и източни“ форми на национализма постепенно започва да бъде измествано от разбирането, че всъщност това са различни развойни форми в хода на еволюцията на ВСИЧКИ национализми от етнически към граждански. Остава си да се види какво ще ни поднесе бъдещето и дали примерно балканските национализми – по традиция едни от най-етническите по целия свят – ще успеят да се трансформират, може би под влияние на европейската идея и общоевропейския проект, в някакви по-цивилизовани, по-граждански форми. Бел. пр.

153 За родените по-късно: има се пред вид бившия Съюз за икономическа взаимопомощ, социалистическият „еквивалент“ на европейския общ пазар, днес не съществуващ, разбира се. Бел. пр.

154 Sugar, P. South-Eastern Europe under Ottoman Rule 1354-1804, Seatle Univ. Washington Press, 1977. Бълг. превод Питър Шугър. Югоизточна Европа под османско владичество (1354-1804). Прев. Н. Аретов. С.: Кралица Маб, 2003.

155 Hering, G. Die Osmanenzeit im Selsbtverstandnis der Volker Sudosteuropas. – In: Sudosteuropa Handbuch 19, Munchen, 1989, 355-380. Ново издание – In: Hering, G. Gesammelte Schriften zur sudosteuropaeischen Geschichte. Frankfurt am Main, 1995, 327-362.

156 Πεσμαξόγλου, Σ. Ευρώπη-Τουρκία. Αντανακλάσεις και διαθλάσεις. Η στρατηγική των κειμένων. Αθήνα, 1993. Βιβλίο πρώτο, 87-88.

157 Anagnostopoulou, S. „Tyranny“ and „Despotism“ as national and historical terms in Greek historiography. – In: The Passage from the Ottoman Empire to the Nation-States. A long and difficult process: the Greek case. The ISIS Press. Istanbul, 2004, 11-19. Idem. L‘historicite des termes: Les Grecs et la domination ottomane XVIe-XIXe siècles. – In: The Passage…, 21-36.

158 Йоасаф Бдински. Похвално слово за Филотея. – В: Стара българска литература. Т. 2, С., 1982, 196-197; Григорий Цамблак. Похвално слово за Евтимия. – В: Стара…, Т. 2, 229-230, 234; Монах Исайа. Разорение на Македония от турците. – В: Стара българска литература, Т. 3, С., 1983, с. 112.

159 История на превземането на славния град Цариград, наречен град на Константин и нов Рим, който бе завладян от Мохамед Втори, осми турски султан в лято 1453 от Христа. – В: Народното четиво през XVI-XVIII век. Подбор и ред. Д. Петканова. С., 1990, 235-236; Vryonis, Sp, Byzantine Attitudes toward Islam during the Late Middle Ages. – In: Vryonis, Sp. Studies on Byzantium, Seljuks and Ottomans. Reprinted Studies, vol. II. Undena Publications. Malibu, 1981, VIII, 286, 266-269; Πεσμαζόγλου, Σ. Ευρώπη-Τουρκία. Βιβλίο δεύτερο, σ. 393.

160 Йосиф Брадати. Слово за суетния човек и змията. – В: Стара…, Т. 2, с. 290; Петканова-Тотева, Д. Дамаскините в българската литература. С., 1965, с. 113; Ангелов, Б. Съвременници на Паисий. Т. 1, С., 1963, 107, 116, 139.

161 Градева, Р. Турците в българската книжнина XV-XVIII век. – В: Балкански идентичности. С., 2001, 120-122.

162 Γκίνης Δ. Νοοικόν ποιηθέν και συνταχέν εις απλήν υπό του πανιερωτάτου ελλογιμωτάτου επισκόπου αμπανίας Κυπίου Θεοφιλου του εξ Ιωαννίνων. Θεσσαλονίκη, 1960, σ. 72; Νικόδημος Αγιορείτης. Πηδάλιον. Λειψία, 1800, 6-7.

163 По въпроса за ролята на Паисий Хилендарски за изграждането на българския национален наратив вж: Аретов, Н. Национална митология и национална литература. С., 2006, 101-123.

164 Паисий Хилендарски. История славянобългарска. Първи Софрониев препис от 1765. Увод, новобългарски текст и коментар. Божидар Райков. София, 1972, 88-89; 90-91

165 Пак там, 91-92.

166 Пак там, с. 90.

167 Пак там, с. 97.

168 По този въпрос вж. Данова, Н. Представата за „другия“ на Балканите: образът на гърка в българската книжнина. – ХV- средата на ХIХ век. – Исторически преглед, 1993, 3-35.

169 Стоянов, М. Българска павликянска история. – Изв. НБКМ, за 1957-1958, С., 1959.

170 За ролята на йеросхимонах Спиридон в изграждането на националния наратив вж: Аретов, Н. Цит. съч., 123-133.

171 Спиридон йеросхимонах. История во кратце о болгарском народе славенском 1792. Фототипно издание, София, 1992.

172 По този въпрос вж.: Божилов, И. „Мъчение на зографските монаси“. Легенди и факти. – В: Сборник Светегорска обител Зограф. Т. 2, С., 1996, 175-189.

173 Царственик или История болгарская…, Будим, 1844.

174 За Неофит Бозвели вж. Смоховска-Петрова, В. Неофит Бозвели и българският църковен въпрос. С., 1964, 30-42; Данова, Н. Неофит Бозвели и Гръцкото просвещение. – В: Неофит Бозвели и българската култура. С., 1993, 24-44.

175 За относителната „множественост“ на времето вж: Козелек, Р. Пластовете на времето. С., 2002, с. 22 (Koselleck. R. Zeitschichten. Studien zur Historik. Frankfurt am Main, 2000.)

176 По този въпрос вж: Данова, Н. Константин Георгиев Фотинов в културното и идейнополитическото развитие на Балканите през ХІХ век. С., 1994, 242-261.

177 По този въпрос вж. Данова, Н. Иван Добровски в перспективата на българския ХІХ век. С., 2008, 475-596.

178 Любословие, II, 1846, 85-86; Йоанович, Н. Месецослов или календар за лето 1847. Букурещ, 4-8; Йoaнович, Н. Нови български песни…, Белград, 1851; Цариградски вестник, 72, 5. XI. 1849.

179 За тази идейна платформа вж: Ματάλς, Π. Έθνος και ορθοδοξία. Οι περιπέτειες μιάς σχέσης. Από το Ελλαδικό στο Βουλγαρικό σχίσμα. Ηράκλειο, 2002, 251-253, 320.

180 За различните оценки, давани от гръцките автори от ХІХ в. за епохата на Танзимата вж: Πεσμαξόγλου, Σ. Цит. съч., кн. 2, с. 396.

181 За един съвременен прочит на разполагаемите данни за развитието на българската общност в рамките на Османската империя, направен от някои стопански и социални историци, вж: Иванов, М. Какво би станало, ако… Конструиране на хипотезата „развитие без Освобождение“. – В: Балканският ХІХ век. Други прочити. С., 2006, 182-201.

182 Тодев, И. Д-р Стоян Чомаков (1819-1893). Живот, дело, потомци. С.: БАН, Т. 1, 2003.

183 Данова, Н. Марко Балабанов и гръцкият културен и идейно-политически живот през XIX век. – Исторически преглед, 1986, 3, 58-71.

184 За тази позиция вж: История на България. T. 6, Българско възраждане 1856-1878. С., 1987, 191-193.

185 Летоструй или къщний календар за проста година. г. ІІІ, 1871, с. 3.

186 Раковски, Г. С. Съчинения в четири тома. Т. 3. Историография. Подбор и редакция Веселин Трайкав. С., 1984, 171-175, 265-266.

187 Каравелов, Л. Събрани съчинения. Т. 6, С., 1966, с. 156; Т. 8. С., 1967, 350, 528-529.

188 Ботев, Хр. Съчинения. Т. 2, Под редакцията на Стефка Таринска и Николой Жечев. С., 1986, 13-18, 94-97, 227.

189 История на България. T. 6, 199-214, 262-325.

190 Захариев, С. Географико-историко-статистическо описание на Татар-Пазарджишката кааза. 2 фототипно издание. С., 1973, 66-69. За различните мнения по случая „Методи Драгинов“ вж. Аретов, Н. Цит. съч., 256-259, 519.

191 Манасиева, Учебниците по българска история през Възраждането. – Исторически преглед, г. 27, 1971, № 6, с. 94.

192 Bauvois-Cauchepin, J. Enseignement de l‘histoire et mythologie nationale. Allemagne-France du début du XXe siècles aux années 1950. Berlin, Bern, 2002, p. 1.

193 Каравелов, Л. Събрани съчинения, Т. 4, С., 1966, 17-19.

194 Цанков, Д. Кратка българска история. Второ издание, Виена, 1866, 91-92.

195 Шишков, Т. История на българския народ. Цариград, 1873, с. 36.

196 Jirecek. K. Geschichte der Bulgaren. Prag, 1876, с. 448, също и с. 356, 505.

197 Hering, G. Цит. съч., с. 340.

198 Стоянов, З. Записки по българските въстания. Разказ на очевидци. T. 1-3, С., 1884, 1887, 1892.

199 Подобен въпрос се поставя и от някои гръцки автори по отношение на гръцкото националноосвободително движение вж. Πεσμαζόγλου, Σ. Цит. съч., част втора, с. 396.

200 Аретов, Н. Цит. съч., 412-436.

201 Маринов, Д. Спомени из моя живот или моята биография. С., 2004.

202 Радева, М. Учебниците по българска история (1878-1900) и възпитаването на национални чувства и национално съзнание. – Годишник на Софийския университет „Климент Охридски“. Исторически факултет, Т. 75, 1982, С., 1986, 117-118; Panajotova, B. L‘image de soi et de l‘autre. Les Bulgares et leurs voisins dans les manuels d‘histoire nationale (1878-1944). Les Presses de l‘Université Laval, 2005, p. 99, 120-125, 139-153.

203 Ivanov, J. La Bulgarie. Enquête sur l‘esprit des livres scolaires pendant et après les guerres balkaniques 1912-1918-1921. – In: Enquete sur les livres scolaires d‘après guerre publiée par la Dotation Carnegie pour la paix internationale. Paris, 1923, 411-466.

204 Панайотова, Б. Образът на „другите“ в учебниците по история през 20-50-те години на ХХ век. – Във: Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. Б. д., б. м. (1994), 239-242.

205 Митев, Й. Има ли временно подобрение на положението на българския народ след падането му под турско иго. – Народна просвета, 1949-1950, № 4-6; Положението на българския народ под турско робство. Документи с материали. Съст. и ред. Николай Тодоров. С., 1953.

206 Актовете от този симпозиум излязоха от печат под заглавието Представата за другия на Балканите. Съст. Надя Данова, Весела Димова, Мария Калицин. С., 1995.

207 Мутафчиева, В. Образът на турците. – Във: Връзки…, 5-35.

208 Исов, М. Най-различният съсед. Образът на османците (турците) и Османската империя (Турция) в българските учебници по история през втората половина на ХХ век. С., 2005.

209 Балкански идентичности. Т. 1-2, С., 2001, Т. 3, С., 2003, Балканските идентичности в българската култура. Т. 4, С., 2003.

210 За постигнатото в изследването на тази проблематика вж. Dimitrov, S. Ottoman Studies in Bulgaria after the Second World War. – Études balkaniques, 2000, I, 29-58.

211 Георгиева, Ц. Изследванията по историята на българския народ през ранните столетия от османското владичество в хода на поредния български преход (1989-2004). – В: Предизвикателствата на промяната. Национална научна конференция. София 10-11 ноември 2004. С., 2006, 99-100.

212 По въпроса вж. Батак като място на паметта. Съставители Мартина Балева, Улф Брунбауер. С., 2007.

213 За нас представлява особен интерес погледът на гръцките колеги към „случая Батак“, тъй като двата случая фокусират вниманието върху проблема за отговорностите на историците на Балканите. Вж. Λυμπεράτος, Α. Η σφαγή του Μπατάκ και οι χρήσεις της ιστορίας. – Στο Στην Τροχιά του Φιλίππου Ηλιού. Ιδεολογικίς χρήσεις και εμμονές στην ιστορί και την πολοτοκή. Αθήνα, 2008, 37-51.

http://balkansbg. eu/content/b-identichnosti/103-osmanskoto-vreme-v-balgarskite-tekstove-prez-hh-i-hh-vek. html

214 През 705 г. българският хан Тервел (700–721) оказва голяма военна помощ на Юстиниан II Носоотрязания (685–695; 705–711) за повторното му възкачване на византийския императорски трон, вж. Златарски, В. История…, т. 1, ч. 1, с. 164 сл.; D u j с е v, I v. La seconda ascesa di Giustiniano II al trono imperiale. – Studi in onore Vede Falco. Napoli, 1971, 555–562.

215 [ Синодик царя Борила (изд. М. Г. Попруженко). С., 1928, с. 99.]

216 Българската комунистическа партия и културата, С., 1983, 273–275.

217 Демократична седмица, бр. 1 от 30 май 1990; Дума, бр. 205 от 10 окт. 1990; Влахов-Mицов, Ст. Книжовният ГУЛаг. – Всяка неделя, бр. 5 от 18 ян. 1991, 13–14. Публикацията на Светлев, Н. Мастодонтът „Главлит“. – Работническо дело, бр. 77 от 18 март 1990, представя проблемите в рамките на комичното и сензационното, без да очертае мракобесната същност на институцията, както и да обясни причините, които са довели до формирането ѝ.

218 Dolapchiev, N. Bulgaria the Making of a Satelelite. Analysis of the Historical Developments 1944–1953. Foyer Bulgar. Bulgarian Historical Institute, 1971. 215 p.

219 Dolapchiev, N. Op. cit., 39–40, 100–114, 195–201.

220 ЦДА, ф. 2, оп. 1, а. е. 5, л. 114–116, 172; а. е. 20, л. 80; а. е. 9, л. 185; а. е. 92, л. 47. До декември 1948 г. комунистическата партия се нарича БРП(к). За по-голяма яснота в изложението навсякъде за времето септември 1944 – декември 1948 г. тя е отбелязана като БКП.

221 Външната политика на Народна република България. Т. 1. 1044–1962. С., 1970, 15–17.

222 Пинтев, Ст. Начална дейност на Съюзната контролна комисия в България (октомври 1944 – януари 1945). – Исторически преглед, 1979, кн. 4–5, 198–201.

223 Čičоvska, V. The Character of Cultural Policy in Bulgaria. – Etudes historiques, 13, 1985, 228–229, 233–235.

224 От втората половина на 50-те години се правят изключения, но и тогава се допуска популяризирането само на материали от чужди автори, които не оспорват, а подкрепят официалната съветска пропаганда.

225 Čičovska, V. Op. cit., 244–246.

226 Xpистова, H. Пропаганда и политика (1944–1947) –В: Страници от българската история. Събития, размисли, личности. С., 1993, 154.; Материали от документалната колекция на д-р Й. Руменова и д-р Ив. Руменов. – ЦДА (фонд на Цв. Иванов – необработен).

227 Кьосева, Цв. От информационен към директивен печат (Някои аспекта на съветското влияние върху българския печат 1944–1949 г.). – Исторически преглед, 1991, кн. 4.

228 Čičovska, V. Op. cit., 251–252.

229 АМВнР, папка 47, оп. 1, а. е. 51, л. 30, фонд „Ненко Чендов“, л. 27–30. Тази дискриминация не е направена по партиен признак. В. Коларов отстранява всички, които с активността си, със самостоятелните си решения, с предаността си към България, а не към висшите чиновници, се отличават от създадените у него в СССР представи за „дипломат от социалистически тип“.

230 Средите, които в миналото са купували художествени произведения – те са главно от интелигенцията, – вече нямат материални възможности. Издигащата се партократска прослойка няма духовно влечение към подобен вид дейност, а и доста презрително се отнася към художниците, които „изоставали от живота“ или „живели с мъртвите надежди на Жендов“. ЦДА, ф. 525, оп. 1, а. е. 919, л. 1–3.

231 Чичовска, В. Председателят на Камарата на народната култура. – Исторически преглед, 1985, кн. 3.

232 Литературен форум, бр. 33 от 16 авг. 1990; Колева, В. Дружеството на новите художници 1934 –1944 и културната политика на БКП (непубл. канд. дис.). С., 1990.

233 Bloor, El. We are many. London, 1941.

234 Ново време, 1953, кн. 2, 5–12.

235 Čičоvska, V. Op. cit., 253–255.

236 Тодорова, Р. Външната политика на България 1947–1949 (непубл. канд. дис.). С., 1976, 112–113; Autу, Рh. Tito. A Biography. London, 1974, 293–298, 313.

237 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 12, л. 5, 226; а. е. 13, л. 144–150.

238 За принципите, залегнали във формирането на СИВ, вж. Hикова, Г. Съветът за икономическа взаимопомощ и България 1949–1960. С., 1989, 5–25, 120–124, 325–335.

239 Исусов, М. Последната година на Трайчо Костов. С., 1990, 21–90.

240 Народна просвета, 1951, кн. 7, 1–3.

241 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 366–367; оп. 6, а. е. 1535, л. 17–19; а. е. 1565, л. 7–24; Поптомов, Вл. Заключително слово на националното съвещание на народната просвета. – Народна просвета, 1951, кн. 6, 34–35.

242 През 1948 г. видният юрист д-р Н. Меворах се обръща до Секретариата на ЦК на БКП за защита на адвокатската професия, която по думите му във всяка демократична държава е коректив на управлението и гаранция за защита на правата на гражданите. Мнението на Секретариата е, че това е теза „в духа на буржоазния хуманизъм“ и че новото общество у нас се нуждае от съветския тип адвокатура, при която задачите на защитата съвпадат със задачите на обвинението.

243 ЦДА, ф. 1Б, оп. 6, а. е. 1602, л. 98–100.

244 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 365–366, 541–544; оп. 6, а. е. 1489, л. 2; а. е. 1535, л. 11, 26; а. е. 1670, л. 7; а. е. 1700, л. 5.

245 Пак там, оп. 6, а. е. 1535, л. 54. В тази категоризация се допуска съществуването и на една отбелязана като „допълнителна“ група – „занаятчии, дребни търговци, граждани със свободни професии и без професии“, гледани с подозрение от управляващите и обречени от тях на социална изолация или пък на трансформация.

246 Пак там, а. е. 1680, л. 28–30.

247 Пак там, 78–80.

248 Чичовска, В. Международна културна…, с. 318, 353.

249 Ново време, 1950, кн. 3, 25–29.

250 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 2, л. 2.

251 Пак там, а. е. 1, л. 1–2.

252 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 160.

253 При средна месечна заплата в страната 450–500 лв. сътрудниците на Главлит получават през 1953–1954 г. – началникът от 1500 до 1700 плюс 500 лв. представителни, заместник-началникът 1500 лв., а политредакторите в зависимост от категорията, на която са назначени, от 900 до 1200 лв. През 1955–1956 г. заплатите на всички се увеличават средно от 360 до 500 лв. – ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 3, л. 69.

254 Пак там, а. е. 30, л. 40, 59–60; а. е. 35, л. 30. По повод на първата група назначени Ел. Гаврилова изпраща и първото си писмо до В. Червенков, тонът на което остава неизменен за цялата ѝ по-нататъшна кореспонденция: „Дълбоко, дълбоко съм Ви благодарна…, за интереса и грижите, които полагате…, и си позволявам да Ви пожелая гранитно здраве, за да прибавите още една щастлива и плодоносна година в новото леточисление на нашата Родина“. – Пак там, л. 61.

255 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 7, л. 4; а. е. 9, л. 18; а. е. 11, л. 48; а. е. 35, л. 30.

256 Пак там, а. е. 1, л. 2–4.

257 Пак там, л. 10–11; а. е. 28, л. 1; а. е. 30, л. 33, 35.

258 Пак там, а. е. 1, л. 6–7.

259 Явно цифрата е прекомерна – до 1956 г., когато Главлит е разформирован, в него работят общо 137 души, включително технически, административен персонал и политредактори в провинцията на хонорар.

260 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 35, л. 17.

261 Пак там, а. е. 35, л. 18. Ел. Гаврилова пише на В. Червенков: „… горещо, горещо Ви благодарим за голямата подкрепа, която ние чувствуваме и особено за това, че при нас дойде съветски другар, който оказа на всички ни такава помощ“.

262 Пак там, л. 13–17; а. е. 36, л. 25–56.

263 Пак там, а. е. 36, л. 24.

264 Пак там, а. е. 34, л. 8. При тази първа среща с представител на съветския Главлит, станала през 1953 г., не се предвижда българска делегация да посети СССР за обмяна. На сондажите по този въпрос от страна на Ел. Гаврилова Катишев отговаря уклончиво: „По-нататък този въпрос ще възникне от само себе си…“

265 В познатите ми документи имената на участниците от тези институции не се споменават.

266 Въпросът за реалната стойност на тези рационализации е много спорен, още повече, че те са най-често дело не на инженери, а на работници, обявявани за самородни таланти, толерирани дори от системата за държавна тайна. Все още науката трябва да отговори на два въпроса – първо, не е ли това начин да се обезличава и професионално да се унижава техническата интелигенция чрез природната надареност на класата хегемон, второ, след 1947 г. та до наши дни не е ли създадена работническа аристокрация, която стана трансмисия на властвуващия елит за управляване на работниците.

267 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 6, л. 18; а. е. 5, л. 2.

268 Пак там, л. 27.

269 Пак там, л. 29.

270 Пак там, а. е. 7, л. 1–3.

271 Пак там, а. е. 1, л. 12.

272 Еренбург, Ил. Хора, години, живот. Кн. първа-втора. С., 1966, 215–222; Кн. пета–шеста. С., 1969, 324–344.

273 Същите особености се налагат и при представянето на българската култура в СССР, то обаче по принцип не е твърде активно още от 1944–1948 г. не само заради строгите идеологически критерии, но и заради високомерното отношение на съветската страна към културите на зависимите от нея, особено към малките държави. В. Чичовска. Международна културна дейност…, 334–338.

274 ЦДА, ф. 1Б, оп. 16, а. е. 46, л. 8; ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 9, л. 9.

275 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 3, л. 18.

276 Пак там, а. е. 36, л. 48.

277 Пак там, а. е. 9, л. 5–6, 9, 12; ЦДА, ф. 1Б, оп. 16, а. е. 46, л. 11.

278 ЦДА, ф. 112, оп. 1, л. 56.

279 ЦДА, ф. 1Б, оп. 16, л. 46, л. 9.

280 Пак там, а. е. 28, л. 1, 4–5.

281 Пак там, а. е. 30, л. 3–6; а. е. 34, л. 15–16.

282 Пак там, а. е. 30, л. 3–6; а. е. 34, л. 15–16.

283 Пак там, а. е. 30, л. 13–14.

284 В документите не личи как те са оценени и изобщо дали са заплатени.

285 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 29, л. 7–8.

286 При серията унищожителни чистки, проведени след 9 септември 1944 г., се инкриминират книги с „фашистко съдържание“, по-късно след процесите срещу опозицията и Тр. Костов – „с реакционно съдържание“. Терминът „вредна литература“ е още по-широк и по-неясен. Неговото приложение е реална заплаха за цялото ни библиотечно богатство.

287 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 29, л. 1–2.

288 Пак там, л. 3.

289 Чичовска, В. Международна културна дейност…, с. 142.

290 ЦДА, пак там, ф. 112, а. е. 29, л. 3–5.

291 Пак там, л. 6.

292 Пак там, а. е. 36, л. 33.

293 Пак там, а. е. 12, л. 116.

294 Пак там, а. е. 11, л. 226; а. е. 12, л. 5; а. е. 13, л. 83–84; а. е. 15, л. 3.

295 Пак там, а. е. 13, л. 30–34; а. е. 16, л. 86.

296 Пак там, а. е. 36, л. 33–34.

297 Пак там, а. е. 13, л. 6.

298 Пак там, л. 18.

299 Пак там, а. е. 36, л. 16. Всъщност това не убягва от строгия поглед на Ел. Гаврилова, но тя смята, че става дума не за неподчинение, а за неекспедитивност (а. е. 29, л. 4). В случая определена роля изиграва високомерието, обзело висшия апарат на БКП. Началничката на Главлит не предполага дори, че могат да не ѝ се подчиняват „някакви библиотекари“, стараещи се да запазят мизерните си заплати.

300 Пак там, а. е. 10, л. 2.

301 И след смъртта на Й. Сталин в КПСС по стара болшевишка традиция промените се извършват с един удар – по ленинската максима от октомври 1917 г. „вчера беше рано, утре късно, значи днес“. Внезапните решения на ВКП(б) (КПСС) удивляват света, без той десетилетия след това да узнае причините за тях.

302 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 291.

303 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 10, л. 2–3.

304 Ненапразно на пленума през април 1956 г. Т. Черноколев отбелязва, че за утвърждаване на култа към В. Червенков не толкова решаващи са личните му качества – „властолюбив характер и диктаторски стремежи“, а фактът, че „той всичко аргументира с любовта си към СССР“ (ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 115). Тези думи засягат важен, но за съжаление излизащ извън темата аспект от връзката между процеса на съветизацията и изграждането на тоталитарната система в Източна Европа.

305 Тези твърдения са подкрепени патетично от изказванията на всички политредактори – от новоназначения зам.-началник на Главлит Кр. Стойчев, от Йордан Беливанов, от Весела Малеева, от Ада Захариева, от Васил Илчев и др. Всички са на мнение, че трябва строго да се следват „ленинско-сталинският стил и метод на работа“. – ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 30, л. 39.

306 Пак там, л. 2.

307 Пак там, а. е. 10, л. 3.

308 Пак там, а. е. 30, л. 32. Макулатура (рус. ез.) – хартия за претопяване. Следователно онзи, който се заема с проучвания по най-нова българска история, трябва да бъде много внимателен към публикуваните източници. Мнението ми е, че от края на 40-те та до 80-те години у нас подобно на практиката в СССР от 30-те години, за да се пази авторитетът на водачите в Комунистическата партия, се изземват първите издания и вместо тях се обнародват вече редактирани, т. е. фалшифицирани текстове.

309 Чичовска, В. Международна културна дейност…, 340–341, 358–375.

310 До края на 40-те години подобно отношение не се наблюдава. Редица български интелектуалци са привлечени към активна международна дейност или пък на дипломатическото поприще заради владеенето на езици – П. Увалиев, Ас. Георгиев, Д. Гaбe, В. Петров, В. Измирлиев, Ст. Гечев, Ч. Кюранов, Г. Паунчев и др.

311 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 13, л. 144–149.

312 Пак там, а. е. 30, л. 51–52.

313 Пак там, а. е. 35, л. 40–41.

314 Пак там, а. е. 33, л. 95; ЦДА, ф. 1Б, оп. 16, а. е. 46, л. 13–14.

315 ЦДА, ф. 1Б, оп. 16, а. е. 46, л. 15. Удивителните са в оригинала.

316 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 13, л. 53.

317 Чичовска, В. Международна културна дейност…, с. 275, 374–375.

318 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 13, л. 55. Специално книгата на Симон дьо Бовоар е изпратена на изтъкнатия литератор и талантлив преводач Н. Дончев. Главлит специално обръща внимание на неговите контакти с чужбина и едва ли през следващите години той е получавал изпратените му книги.

319 От 1954 г. КНИК се трансформира в Министерство на културата.

320 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 12, л. 108–114.

321 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 30, л. 70.

322 М. Исусов. Цит. съч., с. 120.

323 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 3, л. 30, 32.

324 ЦДА, пак там, а. е. 36, л. 53.

325 Пак там, а. е. 36, л. 36–45.

326 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 285–286.

327 Пак там, а. е. 300.

328 Пак там, л. 262–266а.

329 Исусов, М. Цит. съч. с. 120.

330 ЦДА, ф. 1Б, оп. 5, а. е. 196, л. 296–299.

331 Пак там, л. 167. Главлит явно е независим от ЦК, никога не се е отчитал пред него и е обяснимо, че М. Николов твърди, че е създаден преди „три години“.

332 ЦДА, ф. 112, оп. 1, а. е. 4, л. 4.

333 Първоначалният вариант на съобщението беше публикуван, но с доста грешки: Η διαφοροποίηση της ελληνικής στάσης απέναντι στους Βουλγάρους στα μέσα του 19ου αιώνα. Προβλήματα εθνικισμών. // Η Αριστερά σήμερα, 8, IX, 1984, 58–62 [= Politis, Alexis. La différenciation du comportement grec vis-à-vis des Bulgares vers le milieu du XIXe siècle. Problèmes de nationalismes. // The Historical Review, 2007, 4, 105–118].

334 Вж. Danova, Nadja. Les Bulgares vus par les intellectuels grecs à la fin du XVIIIe et au début du XIXe siècle. // Πνευματικές και πολιτισμικές σχέσεις Ελλήνων και Βουλγάρων από τα μέσα του ΙΕ΄ έως τα μέσα του ΙΘ΄ αιώνα. Α΄ ελληνοβουλγαρικό συμπόσιο. Θεσσαλονίκη, 1980, 157–167; Herring, Gunnar. Die Bulgaren in den Schriften griechiescher Intellektueller in den ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts. // Münchner Zeitschrift für Balkankunde, 3, 1980, 47–66 [сега в книгата му Nostos. Gesammelte Schriften zur südosteuropäischen Geschichte. Hg. Maria A. Stassinopoulou. Frankfurt am Main: Peter Lang, 1995, 49–72 (една малка печатна грешка, пропускането на бел. 81 и 82, вероятно ще принуди читателя да прибегне и до първата публикация). Прибавям и по-старата книга на Πετρόπουλου, Δημ. Α. Πνευματικές σχέσεις Ελλήνων και Βουλγάρων τον ΙΘ΄ αιώνα. Αθήνα, 1954.

335 Вж. например Τοντόρωφ, Ν. Η βαλκανική διάσταση της επανάστασης του 1821. Η περίπτωση των Βουλγάρων. Αθήνα, 1982.

336 Papadopoulos-Vretos, André. La Bulgarie ancienne et moderne, sous les rapports géographique, historique, archéologique et commercial. Saint-Pétersbourg, 1856; пасажът за Калоян на с. 81; за времето на съставяне на с. 4. Не съм проучвал обаче дали по време на издаването на книгата е имало реакции от гръцка страна.

337 Така, когато прочутият хайдутин Никоцарас предприема онзи дързък поход в Македония през 1807 г., за да стигне до фронта на руско-турската война, в песните се чува „Лани бях в България“ (Fauriel, C. Ελληνικά δημοτικά τραγούδια. Α΄. Επιμ. Αλ. Πολίτης. Ηράκλειο, 1999, 157). Също така фамилиите Вулгарис, Вулгаридис, Вулгаракис и т. н. са чести, докато тези с корен „Македон“ са редки и вероятно по-нови (не ги споменава Κουμανούδης, Α. Συναγωγή νέων λέξεων. Αθήνα, 1980^2; по този повод бих добавил колко много разкрива разнообразието от думи с първа съставна част „Βουλγαρο-“). По-впечатляващо свидетелство намираме в една друга народна песен: заплашен от страховита буря, един паша в първия вариант, или един евреин във втория моли за помощ християнски светци: „Помогни, свети Никола от Ханя, и света Софийо Цариградска,/ и свети Димитре Българино от Салоники“, или: „Пустиннико от Сими, и света Софийо Цариградска,/ и свети Димитре Българино от Салоники“, вж. Fauriel, II, 119; Μιχαηλίδης, Μ. Γ. Καρπαθιακά δημοτικά άσματα. Κωνσταντινούπολη, 1913, 22 [= Μιχαηλίδης Νουάρος, Μ. Γ. Δημοτικά τραγούδια Καρπάθου. Αθήνα, 1928, 216].

338 Това писмо е изпратено от Николаос Т. Вулгарис до белгийския „Френски вестник“ и е публикувано в броя от 13.02.1853; информацията ми е от превода, публикуван у: Χρυσοβέργης, Αριστείδης. Η ελληνική επανάστασις. Ερμούπολη, 1853, 73 (достъпно, както и много от по-старите книги, които използвам тук, на сайта ΑΝΕΜΗ, http//: anemi. lib. uoc. gr/); до тази информация ме отведе Σκοπετέα, Έλλη. Το ‘Πρότυπο βασίλειο’ και η Μεγάλη Ιδέα. Αθήνα, 1988, 342. Вулгарис е последовател на „руската“ партия и е роднина на семейство Каподистрия.

339 Σαρίπολος, Ν. Ι. Υπόμνημα περί του κατωτέρου κλήρου και περί εκπαιδεύσεως. // Τα μετά θάνατον. Αθήνα, 1890, 420.

340 Συγγρός, Ανδρέας. Μελέτη επί της σημερινής θέσεως του Ελληνισμού. // Απομνημονεύματα (Αθήνα), Γ΄, 1908, 279. Първата публикация през 1877 г. като приложение на сп. „Εστία“ е анонимна със следната бележка: „Следващото проучване ни беше изпратено от родолюбив сънародник, който живее в чужбина. Публикува се на негови разноски, като се разпространява безплатно на подписниците на „Естия“. Да споменем само предполагаемата наивност в думите „като включваме в това число и издигнатите“: само някои „издигнати“, тоест тези, които са учили, представляват евентуално изключение сред българите – обаче петнадесет години преди 1877 г.

341 Не съм срещал по-ясна формулировка на двузначността на думата „нация“ от тази на съставителя на един анонимен текст от 1815 г.: „Елините, българите, власите, сърбите и албанците образуват днешните нации, като всяка от тях има своя език. Всички тези народи обаче и останалите, които обитават Изтока, обединени чрез вярата и Църквата, образуват едно тяло и една нация под името гърци или ромеи. Така османското управление, когато се обръща общо към поданиците си, православни християни, ги назовава общо ромеи, а патриарха нарича винаги патриарх на ромеите; когато обаче иска да говори само на един от тези народи, тогава го разграничава с основното му име“. Вж. Απολογία ιστορική και κριτική υπέρ του ιερού κλήρου της Ανατολικής Εκκλησίας κατά των συκοφαντιών του Νεοφύτου Δούκα, συγγραφείσα υπό Κυρίλλου Κ. [Pisa], 1815, 108–109. Който и да е написал този текст, Игнатий Угровлахийски, Кирилос Ливериос или Платон Франгиадис, той се е опитал да преодолее крещящото противоречие (и една единна, и различни нации), като разграничава „елин“ от „ромей“ или „грък“; връзката на последното понятие с „ромей“ не изглежда да е невинна.

342 Това се наблюдава около 1830 г. според свидетелството на един български преводач, записано към края на века; опирам се на свидетелството на г-жа Драгомира Вълчева: Λογοτεχνική μετάφραση και συγκρότηση εθνικής ταυτότητας. // Δ΄ πανευρωπαϊκό συνέδριο της Ευρωπαϊκής Εταιρείας Νεοελληνικών Σπουδών, „Ταυτότητες στον ελληνικό κόσμο (από το 1204 έως σήμερα)“. Γρανάδα, 9–12 Σεπτ. 2010. Също отбелязвам съответната информация на Jacques Ancel, значим географ и историк: „Древното име ‘българин’ в крайна сметка загубва етническото си значение и започва да означава вече по целия Балкански полуостров ръчния работник, дивия селянин, най-измъчения рая“ (Manuel historique de la Question d’Orient (1792–1923). Paris, 1923, 168). Мисля, че е много показателна класовата гордост на селянина, с която е пропита „Автобиографията“ на Григор Пърличев (Григориос Ставридис); интересна е и гордостта на албанеца, толкова явна в „Арматолос“ от 1860 г., но това ни води към друга тема.

343 Въпросът е изследван изчерпателно от Ματάλας, Παρασκευάς. Έθνος και Ορθοδοξία. Οι περιπέτειες μιας σχέσης. Από το „ελλαδικό“ στο Βουλγαρικό σχίσμα. Ηράκλειο, 2002.

344 Τσουκαλάς, Γεώργιος. Ιστοριογεωγραφική περιγραφή της επαρχίας Φιλιππουπόλεως… Βιέννη, 1851 (и фототипно издание, без двете карти в оригинала: Θεσσαλονίκη, 1980). За борбата между двата национализма вж. изключително проникновените книги: Λυμπεράτος, Ανδρέας Κ. Οικονομία, πολιτική και εθνική ιδεολογία. Η διαμόρφωση των εθνικών κομμάτων στη Φιλιππούπολη του 19ου αιώνα. Ηράκλειο, 2009; Καράβας, Σπύρος. „Μακάριοι οι κατέχοντες την γην“. Γαιοκτητικοί σχεδιασμοί προς απαλλοτρίωση συνειδήσεων στη Μακεδονία (1880–1909). Αθήνα, 2010.

345 Τσουκαλάς, Γ. Ιστοριογεωγραφική, 47.

346 Τσουκαλάς, Γ. Η βουλγαροσλαβική συμμορία και η τριανδρία αυτής. Κωνσταντινούπολη, 1859, γ΄, δ΄; прологът е подписан „в Константинопол, 22 декември 1858 г.“ Вж. Λυμπεράτος, Α. Οικονομία, πολιτική και εθνική ιδεολογία, 445 sq. за събитията и 496–498 за реакциите, които предизвиква и сред гърците арогантният стил на памфлета.

347 Διάλλα, Άντα. Η Ρωσία απέναντι στα Βαλκάνια. Ιδεολογία και πολιτική στο δεύτερο μισό του 19ου αιώνα. Αθήνα, 2009, 79 sq.

348 Λυμπεράτος, Α. Οικονομία, πολιτική και εθνική ιδεολογία, 40. Вж. подробно за разместванията, които създават Кримската война и панславизмът сред представителите на гръцката интелигенция Ματάλας, Πς. Μεταξύ Δύσης και Ανατολής ή Δύσης και Βορρά; Η διαμάχη για την έννοια του Ελληνισμού στα μέσα του 19ου αιώνα. // Πρακτικά Α΄ Ευρωπαϊκού Συνεδρίου Νεοελληνικών Σπουδών. Ο ελληνικός κόσμος ανάμεσα στην Ανατολή και τη Δύση 1453–1981. Β΄. Επιμ. Αστέριος Αργυρίου κ.ά. Αθήνα, 1999, 481–493.

349 Περί του τρόπου και των μέσων… Αθήνα, 1860, 5, 6. За биографията на Скорделис вж. некролога му в сп. Εθνική Αγωγή, 1, 1898, 268–269, подписан с „Л.“, както и малкото, което казват: Ευαγγελίδης, Τρύφων. Η παιδεία επί Τουρκοκρατίας. Α΄. Αθήνα, 1936, 81; Γεδεών, Μαν. Ι. Αποσημειώματα χρονογράφου. Αθήνα, 1932, 102–103.

350 [Ικέσιος Λάτρις] Προς τους εν Θράκη και αλλαχού συμπατριώτας, τους καλούντας εαυτούς Βουλγάρους Επιστολή Α΄, 35 [на края:] 1 Μαΐου 1860, Τινές φιλόθρακες ομογενείς. Гедеон ни информира, че в Цариград някои предполагали, че съставител на текста бил Вл. Скорделис.

351 Γρηγόριος, αρχιγραμματεύς της Ιεράς Συνόδου. Πραγματεία περί της κανονικής δικαιοδοσίας του Οικουμενικού πατριαρχικού θρόνου επί των εν Βουλγαρία Ορθοδόξων Εκκλησιών. Κωνσταντινούπολη, 1860, 2–3. Григорий Павлидис става по-късно митрополит на Ираклия и Родосто.

352 Κλεόβουλος, Ευστάθιος (който се подписва с инициали Е[встатиос] а[рхимандрит] д[октор] по ф[илология]) Ο Βουλγαρισμός προ του ιστορικού, του εθνοπολιτικού και του εκκλησιαστικού βήματος. Κωνσταντινούπολη, 1864, 75–76, 78–79, 81. Същото приблизително ще повтори на следващата година и Вл. Скорделис в речта, която произнася в Гръцкото училище по случай празника на Тримата Йерарси: „Но в никакъв случай българският език не доказва, че тези, които го говорят, са българи. Езикът не винаги е сигурно доказателство за народността на някое племе“, Περί Θράκης. Κωνσταντινούπολη, 1865, 26.

353 Κονδυλάκης, Ιωάννης. Το 62. Κάτω ο τύραννος. // Το Σκριπ, οκτ. 1895 [= Άπαντα (Αθήνα), Γ΄, 1962, 22].

354 Ασκληπιάδης, Θ. Τα δια των Βουλγάρων εν τη Ανατολή τεκταινόμενα. Αθήνα, 1872, 86. Типографските символи в книгата ме карат да приема Атина като място на издаване, въпреки че никога не можем да бъдем сигурни. Бележката на Г. Арванитидис, собственик на екземпляра, който се е озовал в библиотеката на Критския университет, ме отведе до статията на Κωνσταντόπουλου, Ν. Κ. Εκπαιδευτικά και κοινωνικά Σκοπού Θράκης. // Αρχείον του Θρακικού Λαογραφικού και Γλωσσικού Θησαυρού, 10, 1943–1944, 83, където се споменава, че Теодорос Асклипиадис, лекар, основава в родното си място дружеството „Орфей“, а в Атина „Тракийското дружество“.

Асклипиадис не се отклонява много от линията, която следват и другите източници, на които се позовахме – най-вероятно и той самият се опира на същите извори: „Тази борба между българите и гърците, доскоро непозната на сънародниците ни в столиците на епархиите, се пренася впоследствие и в градовете, където българският език беше почти непознат за жителите. Тези нови апостоли на панславизма намериха защита при някои, които се бяха установили там преди няколко години, и помощта на тези издигнати гърци, които се срамуваха да се нарекат българи. […] Всичко това стана в епархиите на Македония, но главно на Тракия, срещу елинизма от 1836–1852 г.“, тоест до Кримската война (22–23), и „Като изминаха една или две години от Кримската война, омразата на българите към местните гърци започна с всеки ден да нараства и дори да придобива опасен характер. Българите, дотогава съжителствали в равенство с гърците, внезапно се обърнаха срещу тях с всякакъв вид гонения“ (33).

По-близо до събитията, Ироклис Васиадис възприема директен обвинителен тон: „Какво правят първенците на българите? Обявяват непримирима война на гръцката книжовност, затварят гръцките училища в България, унищожават гръцките книги, преследват гръцкия език от страх да не би техните сънародници да се погърчат! И кои са тези? Тези, които благодарение на гръцкото си образование се отличили сред останалите си сънародници и са успели“ (Θρακικός, ήτοι περί της αρχαίας Θράκης και των λαών αυτοίς λόγος. Κωνσταντινούπολη, 1872, 60).

355 Ασκληπιάδης, Θ. Τα δια των Βουλγάρων, 86.

356 Έκθεσις διαφωτίζουσα την ετεροδιδασκαλίαν του εθνοφυλετισμού. // Οικουμενικόν Πατριαρχείον. Έγγραφα πατριαρχικά και συνοδικά περί του Βουλγαρικού ζητήματος (1852–1873). Επιμ. Μ. Ι. Γεδεών. Κωνσταντινούπολη, 1908, 392 sq. Срв. за „филетистката партия“: Αριστάρχης, Δημ. Το Βουλγαρικόν ζήτημα, Δ΄. Αθήνα, 1876, 72 sq., и за единната Църква: Β΄. Αθήνα, 1875, 124 sq. Все пак, както видяхме, привържениците на Патриаршията отбелязват още през 1860 г. опасностите, на които биха били изложени българите, ако се оставят да бъдат убедени от със сигурност провокираните отвън идеи за църковна автономия.

357 Ιστορία του ελληνικού έθνους. Ε΄. Αθήνα, 1874, 540; този пасаж не е променен във второто издание на книгата (Αθήνα, 1887, 507).

358 Ασκληπιάδης, Θ. Τα δια των Βουλγάρων, 84.

359 Βασιάδης, Ηροκλής. Θρακικός, 59. Тук ще отбележим, че през 1814 г., т. е. когато и пътят на гърците към националното им съзнание се намира на връхната си точка, Неофитос Дукас насърчава пряко Вселенския патриарх, наред с други модерни и дръзки планове, да предприеме кампания за елинизиране на едноверците на Балканския полуостров и в Мала Азия, вж. Δούκας, Νεόφυτος. Επιστολή προς τον Παναγιώτατον Πατριάρχην Κωνσταντινουπόλεως Κύριον Κύριλλον περί εκκλησιαστικής ευταξίας. Βιέννη, 1815, 25–26. Във всеки случай в отговора на Патриаршията на предложенията и обвиненията на Дукас прозира колебливата позиция на Цариград по този въпрос, вж. Απολογία ιστορική, 85–95.

360 [Πηνελόπη Λιδωρίκη] Σελίδες-τινες της ιστορίας του βασιλέως Όθωνος. Αθήνα, 1898, 104–105.

361 Καράβας, Σπύρος. Η Μεγάλη Βουλγαρία και η ‘Μικρά Ιδέα’. // „Εν έτει…“ 1878/1922 Εταιρεία Σπουδών. Αθήνα, 2008, 11–81, 143–168.

362 Ασκληπιάδης, Θ. Τα δια των Βουλγάρων, 77: „идеята за братска федерация“ ще попречи на руснаците и на панславизма; срв. Σαρίπολος, Ν. Ι. Ιστορία του ελληνοτουρκικού ζητήματος. // Τα μετά θάνατον, 551 (статия от 1879 г.); отхвърлянето й от Роидис („от всички решения на Източния въпрос това изглежда най-невероятното“, Επιθεώρησις του έτους 1879, Άπαντα, Γ΄, επιμ. Άλκης Αγγέλου. Αθήνα, 1978, 12) показва какви мащаби е придобила идеята. Въпросът за федерацията е широк и многостранен; тук се ограничавам до старото изследване на Stavrianos, L. S. Balkan Federation. A History of the Movement towards Balkan Unity in Modern Times. Northamton Mass., 1944, 84–122, и 1964^2 (главата The First Balkan Alliance System 1860–1878; изследването, макар и написано през 1942 г., когато тези идеи отново са актуални, не излиза извън границите на дипломатическата история), и до по-новото на Todorov, Varban. Greek Federalism during the Nineteenth century. New York, 1995.

363 Вж. например Αριστάρχης, Δημ. Το Βουλγαρικόν ζήτημα. Γ΄. Αθήνα, 1875, 170 sq. И тук става въпрос за една отделна тема, интересна и многостранна; вж. изследването на Αλεξανδρή, Α. Οι Έλληνες στην υπηρεσία της Οθωμανικής αυτοκρατορίας. // Δελτίνο της Ιστορικής και Εθνολογικής Εταιρείας, 23, 1980, 365–404 (особено 379 сл.).

364 http://g-tribune. com/? p=2538 Тук даже се казва, че „Адекватното поведение бе, Октай да бъде повален на земята изолиран, закопчан с белезници докато дойдат органите на реда“, все едно всеки си ходи с BDSM инструментите нагоре-надолу.

365 Чувства се, че текстът е писан преди 60 години. Времената, в които западните изследователи на Османската империя (може би) са били повлияни от възгледите на източните си колеги, днес изглеждат безвъзвратно отминали (ако изобщо някога ги е имало). Налице е, както изглежда, една точно противоположна тенденция – днес вече самият Запад се опитва да убеди Изтока в погрешността на предразсъдъците срещу собственото му минало и нуждата от евентуално преразглеждане на Османската история. От друга страна, най-успешните опити на източните, и по-специално балкански, историци днес са съсредоточени в усилията да се размият и смекчат фиксираните начини, по които Западът традиционно е стигматизирал Ориента и по-специално Балканите. Виж в тази връзка„Балкани – балканизъм“ на Мария Тодорова, както и „Inventing Ruritania“ na Vesna Goldsworthy. Бел. пр.

366 Нека си припомним, че дори и по времето на Дикенс, тоест към средата на 19 век, позицията на интелектуалеца съвсем не е била толкова „възнаградена“ и защитена, колкото е днес. Самият той води дълги и неуспешни борби срещу американските издатели, които препубликуват романите му в Америка, без да плащат нито грош, поради липсата на международни споразумения за защита на авторските права по онова време.

367 В този смисъл реакцията на участника в новата икономика, мислещ по старому, е също толкова различна от онази на истинския новатор, колкото е и реакцията на младата мома, реагираща на момковото приближаване с думите „Ни мъ барай чи щъ цапна!“, в сравнение с онази на зрялата жена, която знае какво очаква и иска от мъжа. Тук става дума не за противопоставяне, а за взаимност. Ако я има, разбира се…

368 разумния, добронамерен човек. Бел. Пр.

369 Lovecraft, H. P. History of the Necronomicon. Oakman, Alabama: Wilson H. Shepherd, The Rebel Press, 1938. 9 p.; Lovecraft, H. P. A history of the Necronomicon: being a short, but complete outline of the history of this book, its author, its various translations and editions from the time of the writing (A. D. 730) of the Necronomicon to the present day. West Warwick, R. I.: Necronomicon Press, 1980. 8 p. (факс. изд.)

370 Това всъщност са само късни съчинения, имитации и подобия на книгата. Единственият автентичен екземпляр – арабският оригинал, днес е частно владение в Италия.

371 Филмография: Succubus – Necronomicon-Geträumte Sünden (1968), H. P. Lovecraft’s Necronomicon (1993), Necronomicon: Book of Dead (1993), Злите мъртви 1, 2, 3 (The Evil Dead: Book of the Dead, 1981, 1983, 1993), Нена- зовимото1-2 (The Unnamable, 1988, 1993), Завръщането на живите мъртъвци 1, 2, 3 (Return of the Living Dead, 1985-1993), Смъртоносно заклинание (Cast a Deadly Spell, 1991), Лов на вещици (Witch Hunt, 1994), Херкулес (Hercules: The Legendary Journeys, 6 сезон, серия 6 „City of the Dead“, 1999), Mystery of the Necronomicon: Book of the Dead (1999), Магьосникът (Onmyoji – The Yin-Yang Master, 2001), Злобен (Malefique, 2002), Cadaver Bay или Hellbound: Book of the Dead (2003), The Book of the Dead (2005), Сънища в къщата на вещиците (Dreams in the Witch Housed, 2005), Проклятието Валдемар (The Valdemar Legacy, 2010-2011), Кралят на скорпионите 3 (The Scorpion King 3: Battle for Redemption, 2012), House M. D. (6 сезон, 17 серия), South Park (14 сезон, 11-12 серии).

372 Delomelanicon: das schwarze Buch der Schatten. Bürstadt: Hartmann, 2003. 90 S.

373 Перес-Реверте, Артуро. Деветата порта. София: Еднорог, 2008, с. 35, 74.

374 Гравюрите са изобразени на с. 89-107 в българското издание на романа.

375 Кодекс Гигас: Библията на Дявола – най-големият съществуващ средновековен ръкопис // National Geographic, 28.01.2010.

376 За три века и половина Codex Gigas е излизал от него само три пъти – излаган закратко в Ню Йорк и Берлин, а след 359 години изгнание в края на 2007 г. се върна и в родината, за да гостува на Националната библиотека „Клементинум“ в Прага.

377 На лат.: The Malleus Maleficarum of Heinrich Kramer and James Sprenger. Original language: Latin. Dover Publications, 1971. 278 p. На англ.: The Hammer of Witches: A Complete Transl. of the Malleus Maleficarum by Christopher S. Mackay. Cambridge University Press, 2009. 668 p. Подаръчно руско изд.: Молот ведьм = Malleus maleficarum: Maleficas & earum haeresim, ut phramea potentissima comterens et tres partes dioisus. Якоб Шпренгер, Генрих Крамер. Москва: Эксмо, 2011. 400 с.; Пълен сканиран вариант за свободен даунлоуд: Malleus Maleficarum of Heinrich Kramer and James Sprenger (Latin text) в Cornell University: Rare and Manuscript Collection (http://dlxs2. library. cornell. edu)

378 Като собственик на един от инкунабулите на „Malleus Maleficarum“ Умберто Еко го нарича „грамаден и злокобен учебник за инквизитори и ловци на вещици“ (Еко, Умберто и Жан-Клод Кариер. Това не е краят на книгите: Разговор с Жан-Филип дьо Тонак. София: Enthusiast, 2011, с. 130).

379 Роман: Каплицкий, Вацлав. Kladivo na carodejnice = Молот ведьм. Перев. И. Безрукова, Е. Максимова, Н. Фальковская. Москва: МИК, 2009. 352 с. Документални филми: „Ancient Secrets: Witch Hunter’s Bible“ (National Geographic, 2010); „De l’ombre a la lumière: Malleus Maleficarum“(National Geographic Channel in France, 15.05.2012). Игрални филми: „Kladivo na carodejnice“, англ. „Witches’ Hammer“ или „Witchhammer“ (1970), „The Witches Hammer“ (2006), „Supernatural: Malleus Maleficarum“ (TV сериал, сезон 3, епизод 9, 31 януари 2008).

380 Книгата е достъпна за свободно изтегляне (download free) в PDF формат. В Internet Archive е предложена и в допълнителни формати за различни четящи устройства като Kindle и др. (Voynich Manuscript. A mysterious, undeciphered manuscript dating to the 15th or 16th century // Beinecke Rare Book and Manuscript Library. Yale University. 2012. (http://beinecke. library. yale. edu/digitallibrary/voynich. html).

381 Според предходни изследвания е на възраст 600 г. (1404-1438 г.) или на 500 г. (1450-1520 г.).

382 Джон Дий (John Dee, 1527-1608), доктор, математик и астролог в двора на кралица Елизабет I, известен с най-голямата си библиотека през XVI век. Д-р Дий, заедно с Едуард Кели, личния му scrier (помощник-медиум, използващ за извикване на духове кристална топка или друг отразяващ предмет), вероятно я продават на император Рудолф II (1552-1612). Важно е, че д-р Дий е бил един от собствениците и преводач на оцелял екземпляр на опасната книга „Некрономикон“.

383 Фр. оригинал: De l’ombre a la lumière: Sodome et Gomorrhe, англ. Ancient X Files: Voynich Manuscript на National Geographic Channel in France, 14.05.2012). Сюжетът е базиран на публикуваната през 2006 г. книга „Проклятието на Войнич“ на Ник Пелинг („The Curse of the Voynich“, Nick Pelling).

384 Автор на научни трудове и изобретения – 34 издадени тома in-folio по математика, астрономия, музика, акустика, медицина, езикознание, археология, сред които „Mundus Subterraneus“ (с информация за изчезналата Атлантида), изобретил теоретично киното („магическия фенер“, прототипа на проекционния апарат) и дори първия „компютър“. Археологическата му колекция става основа за първия в Рим природонаучен музей, наречен на негово име – „Museum Kircherianum“. Прави опити да разчете йероглифите и публикува Коптски (етиопски) речник. През 1660 г. продава ексклузивните права за издаване и преиздаване на повечето от книгите си на амстердамския издател Йохан Вайсберг.

385 Робърт Флъд (1574-1637) – английски лекар, физик, алхимик, автор на научни трактати за връзката между природните науки и теософския мистицизъм. Във философията е привърженик на гностичните, неоплатонич- ните и кабалистичните теории. В медицината е последовател на Парацелз. Трудовете му повлияват на розен- кройцерите.

386 Flamel, Nicolas. Zwey ausserlesene chymische büchlein. Hamburg? 1673. 1 p. l., 110 p.

387 Двата доклада на английски език: Wolfgang Lechner „A contribution to the interpretation of the drawings“ и Johannes Albus „The manuscript’s last page – a recipe“. Виж и документалните филми: „The Voynich Code. The world’s most mysterious manus^^’ (сериал „ORF Universum Documentaries“, сезон 1, епизод 53, Австрия, 2010); „De l’ombre a la lumière: Sodome et Gomorrhe“ (National Geographic Channel in France, 14.05.2012) – в серията е разгърнат и сюжет върху декодирането на „Ръкописът на Войнич“, базиран на публикуваната през 2006 г. книга „Проклятието на Войнич“ на Ник Пелинг („The Curse of the Voynich“, Nick Pelling).

388 Повел, Луи и Жак Бержие. Утрото на магьосниците. София: ЛИК, 2001, с. 64-68; The Nine Unknown Men: Sub-Figura vel Liber Caeruleus. Excerpt from: „The Dawn of Magic“ 1960 by Louis Pauwels & Jacques Bergier. London: Anthony Gibbs & Phillips Ltd.

389 Mundy, Talbot. The Nine Unknown [Facsimile Ed.]. Wildside Press, 2007. 362 p.

390 Любопитно, макар и споделяно само в тесни кръгове и с голяма доза недоказуемост, е твърдението, че през ХХ в. съществуват само трима от Деветимата с една книга. Разказва се за последното им известно появяване, когато се опитват да спрат плана на Сталин да отвори гробницата на Тимур (1336-1405) в Самарканд. А е известно съвпадението между това събитие и началото на Втората световна война. Организираната от Сталин експедиция включвала учени, експерти от ленинградския Ермитаж и представители на московското НКВД. Пазачът на мемориала и местни хора разтревожено показали надписа на гробницата Тамерлан (др. име на Тимур), който заплашва всеки, посегнал на саркофага, с война. Въпреки това на 19 юни 1941 г. плочата върху саркофага на Тамерлан била вдигната. Съобщението на ТАСС за това събитие е препечатано в много вестници. А на 21 юни 1941 г. Хитлер напада Съветския съюз. Виж документалния филм на режисьора Александър Фетисов „Проклятието на Тамерлан“ („Temurning la’nati“, Узбекистан, 2006).

391 Hansen, S0ren, Jesper Jensen, Bo Dan Andersen. Den lille r0de bog for skoleelever. Kbh.: Reitzel, 1969. 178 s.; Hansen, S0ren and Jesper Jensen. The little red schoolbook [Den lille r0de bog for skoleelever]. Transl. from Danish by Berit Thornberry. London: Stage I, 1971. 208 p.

392 За малкия червен учебник са създадени два документални филма: „Книгата, която разтърси света“ („The Book That Shook The World“, 2006) и „Малкият червен учебник“ („The Little Red Schoolbook“, 2007, SBS TV).

393 Материалите за делото са в: Дженис М., Кэй Р., Брэдли Э. Европейское право в области прав человека (Практика и комментарии). Пер. с англ. Москва: Права человека, 1997.

394 Става дума за историята с шпионирането на частни лица от страна на служители на издания на Рупърт Мърдок, която беше един от скандалите на 2012 г. в Англия. Бел. пр.

395 Американски политик и популист от 30-те години на миналия век, първообраз на главния герой от романа „Цялото кралско войнство“ на Робърт Пен Уорън. Бел. пр.

396 Есеистичен сборник на Еймис, посветен на размисли около терористичния акт от 11 септември. Бел. пр.

397 Роман от Алън Силитоу. Бел. пр.

398 Donald Quataert, The Ottoman Empire 1700-1922 (Cambridge: Cambridge University Press, 2005): 39.

399 Ibid., 28.

400 Aral, „Dispensing with Tradition,“ 72.

401 Yasemin Çelik, Contemporary Turkish Foreign Policy (Westport: Praeger, 1999), 106.

402 Turgut Özal, Turkey in Europe and Europe in Turkey, revised English ed. (n. p.: K. Rustem & Brother, 1991).

Ibid., 73.

403 Muhittin Ataman, „Restructuring Economic Foreign Policy During the Ozalist Turkey.“ Turgut Ozal International Conference on Economics and Politics -- II (2011): 954.

404 Muhittin Ataman, „Ozal Leadership and Restructuring of Turkish Ethnic Policy in the 1980s.“ Middle Eastern Studies 38:4 (2002): 125.

405 Ibid., 127.

406 Zürcher, Turkey, A Modern History, 287.

407 Ibid.

408 Ibid., 288.

409 Ibid., 60.

410 ‘Turgut Ozal Period in Turkish Foreign Policy: Ozalism. „Turkish Weekly Journal, accessed March 10, 2012, http://www. turkishweekly. net/article/333/turgut-ozal-period-in-turkish-foreign-policy-ozalism. html

411 „Anavatan Party President and Prime Minister Turgut Ozal’s Speeches,“ Press and PR Publications, October 1989.

412 Ataman, „Restructuring Economic Foreign Policy,“ 955.

413 Karen L. Cox, „Turkish Islamism: The Refah Party.“ Air University Press Maxwell (Spring 1997): 1.

414 Ibid.

415 Ahmet Davutoglu, „Turkey’s Zero-Problems Foreign Policy,“ Foreign Policy, accessed March 18, 2012, http://www. foreignpolicy. com/articles/2010/05/20/turkeys_zero_problems_foreign_policy.

416 Ibid.

417 Meltem Muftuler Bac, „Turkey’s Political Reforms and the Impact of the European Union,“ South European Society & Politics 10:1 (2005): 21.

418 Emiliano Alessandri, „Turkey’s Future Reforms and the European Union,“ Turkish Policy Quarterly 7:1 (2011): 71.

419 Ahmet Davutoglu, ‘Turkey’s Foreign Policy Vision,“ 79.

420 Gulbahar Yelken Akta§, „Turkish Foreign Policy: New Concepts and Reflections.“ Middle East Technical University (2010): 70.

421 Loïc Poulain and Akis Sakellariou, „Western Balkans: is Turkey back?“, Center for Strategic and International Studies, accessed March 25, 2012, http://csis. org/blog/western-balkans-turkey-back

422 Darko Duridanski, „Macedonia-Turkey: The Ties That Bind,“ Balkan Insight, accessed March 18, 2012,

http://www. balkaninsight. com/en/article/macedonia-turkey-the-ties-that-bind

423 Loïc Poulain and Akis Sakellariou, ‘Western Balkans: is Turkey back?“

424 Ibid.

425 Ibid.

426 Редно е да се отбележи, че тази глава допълва студията на Pundeff Marin. Bulgarian Nationalism. – In: Nationalism in Eastern Europe, Peter Sugar and Ivo Lederer, eds. Seattle: University of Washington Press, 1969. Мисля, че студията на Пундев дава великолепна и задълбочена история на събитията, а настоящата по-аналитична статия по-скоро я допълва, без да бъде неин заместител – с нея правя опит за малко по-различен прочит на същите събития в различен стил.

427 Monmonier, Mark. How to Lie with Maps. Chicago: University of Chicago Press, 1991, p. 88.

428 По-разширен анализ на тези теоретични проблеми вж. в настоящия сборник: Тодорова, Мария. Етнос, национализъм и комунистическото наследство в Източна Европа (Todorova, Maria. Ethnicity, Nationalism and the Communist Legacy in Eastern Europe, доклад, представен на конференцията „Социалното наследство на комунизма“ във Вашингтон през февруари 1992 г.).

429 Национална култура и национална държава (нем.) – бел. прев.

430 Hroch, Miroslav. Social Preconditions of National Revival in Europe: A Comparative Analysis of the Social Composition of Patriotic Groups among the Smaller European Nations. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1985.

431 Подробен фактологически обзор за този период предлага тритомната История на България. Т. 1, С.: БАН, 1961, както и многотомната История на България, С.: БАН. Т. 4 (1983), т. 5 (1985) и т. 6 (1989). За преглед на английски език вж. Crampton, Richard. A Short History of Bulgaria. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1987.

432 История славянобългарская, под ред. на Петър Динеков. С., 1972, 41-44.

433 Todorova, Maria. Language as Cultural Unifier in a Multilingual Setting: The Bulgarian Case during the Nineteenth Century. – In: East European Politics and Societies, 4:3, Fall, 1990 – вж. в настоящия сборник Тодорова, М. Езикът като културен обединител в многоезична среда.

434 Добър коментар на английски език за българската история през този първи етап на българския национализъм предлага Crampton, Richard. Bulgaria 1878-1918: A History. Boulder, CO: East European Monographs, 1983.

435 Русинов, Русин. Българският книжовен език след Освобождението (18781944). Велико Търново, 1985, с. 2.

436 За ролята на Министерството на образованието вж. Heath, Roy E. The Establishment of the Bulgarian Ministry of Public Instruction and Its Role in the Development of Modern Bulgaria, 1878-1885. Madison: University of Wisconsin, непубликувана дисертация, 1979. Хийт стига до интересния извод, че в усилията да се възстанови разрушената училищна мрежа от предходния период, при недостиг на квалифицирани кадри (тъй като интелектуалците най-често заемат новосъздадените длъжности в политиката и бюрокрацията), през този първоначален етап до обединяването с Източна Румелия обособяването и създаването на българска национална идентичност не е първостепенна задача за Министерството (427-429).

437 Weber, Eugen. Peasants into Frenchmen, Stanford, CA: Stanford University Press, 1976.

438 Жебокритский, В. А. Болгария накануне балканских воин 1912-1913 г. Киев, 1960, цитиран в Pundeff Marin. Op. cit., p. 134.

439 Както вече бе посочено, фактът, че Западна Европа се отказва от имперската идея много по-рано и се развива в рамките на по-малки династични държави, които „създават“ нации в своите граници, замъглява този негласен конфликт и създава повърхностното впечатление, че по същество двата процеса взаимно се допълват.

440 История на България. Т. 2. С.: БАН, 1962, 250-252.

441 Roberts, Henry L. Eastern Europe: Politics, Revolution and Diplomacy. New York: Alfred Knopf, 1970, p. 188.

442 Следва далеч не изчерпателен списък с публикации в този жанр, подредени по азбучен ред. Изданията на чужди езици са посочени след публикациите на български език: Занетов, Г Западните български земи и Сърбия. История и етнография. С., 1917; Иванов, Й. Северна Македония. С., 1902; Иванов, Й. Български старини из Македония. С., 1908; Иванов, Й. Българите в Македония. Издирвания и документи за тяхното потекло, език и народност. С етнографска карта и статистика. С., 1917; Иширков, A. Принос към етнографията на македонските славяни. С., 1907; Иширков, A. Западните краища на българската земя. Бележки и материали. С 11 карти. С., 1915; Кънчов, В. Македония. Етнография и статистика. 11 карти. С., 1911; Мавродиев, M. Добруджа. С., 1917; Марков, M. Историческите права на България върху Добруджа. С., 1917; Мишев, Д. България в миналото. С., 1916; Ofeicoff. La Macédoine au point de vue ethnographique, historique et littéraire. Sofia, 1889; La verité sur les accusations contre la Bulgarie. Sofia, 1919; Чилингиров, С. Поморавия по сръбски свидетелства. С., 1917; Чилингиров, С. Добруджа и нашето възраждане. С., 1917; Brancoff, D. M. La Macédoine et sa population chrétienne (Avec 2 cartes ethnographiques). Paris, 1905; Guéchoff I. E. L’Alliance Balcanique. Paris, 1915; Ischirkoff, A. La Macédoine et la constitution de l’Exarchat bulgare (1830 à 1897) avec une carte hors texte. Lausanne, 1918; Ischirkoff, A. Le nom de la Bulgarie; éclaircissement d’histoire et d’ethnographie. Lausanne, 1918; Ischirkoff, A. Les Bulgares en Dobrudja; aperçu historique et ethnographique Berne, 1919; Ischirkoff, A. Les confines occidentaux des terres bulgares; notes et documents; onze cartes. Lausanne, 1915; Ivanoff, I. Les bulgares et leurs manifestations nationals: documents historiques, ethnographiques et diplomatiques, avec trois cartes en couleurs. Berne, 1919; Mikoff D. Pour le droit et la paix dans les Balkans. Geneva, 1919; Mintschew, I. La Serbie et le mouvement national bulgare. Lausanne, 1918; Mishew, D. America and Bulgaria and Their Moral Bonds. Berne, 1918; Stephanov, C. The Bulgarians and Anglo-Saxondom. Berne, 1919; Tchilingirov, St. Le pays de la Morava, suivant des témognages serbes; études d’histoire de l’ethnographie, avec une carte hors texte. Berne, 1917; Tsanoff, R. A. Bulgaria’s case (s. l., 1918); Ethnographie de la Macédoine. Philippopoli, 1881.

443 Pundeff, Marin. Op. cit., p. 145.

444 Най-лоша слава сред тях имат Народно социално движение на професор Цанков; Съюз на българските национални легиони – легионерите на Иван Дочев; Всебългарски съюз „Отец Паисий“ и неговата по-радикална и активистка издънка Български младежки съюз „Отец Паисий“; Ратници за напредъка на българщината на Асен Кантарджиев – ратниците; Съюз на българска родна защита; Българска националсоциалистическа работническа партия; Национална задруга – фашисти; Български фашист; Българска орда на Д. Съсълов; Млада България и Съюз на българските учени, писатели и артисти. Обзор на политическата сцена между войните вж. в: Георгиев, Величко. Развитието на политическата система в България, 19181944. – В: България 1300. Институции и държавна традиция, 1, С., 1981; Георгиев, Величко. Буржоазните и дребнобуржоазните партии в България, 1934-1939. С., 1971; Цветков, Пламен и Николай Поппетров. Към типологията на политическото развитие на България през 30-те години. – В: Исторически преглед, 46:2, 1990; Поппетров, Николай. Организациите Отец Паисий и Българска орда през Втората световна война. – В: Исторически преглед, 43:9, 1987.

445 Съсълов, Д. Д. Пътят на България. С., 1936. Вж. също: Българска орда: основни начала (София, 1938), и Известия на българска орда.

446 Поппетров, Н. Цит. съч., с. 42, бел. 52.

447 Страшимиров, Антон. Книга за българите. С., 1918; Народ и поет. С., 1922; Нашият народ. С., 1923; Кръстников, Никола. Опит за психологически анализ на нашия обществен живот. С., 1922; Пенев, Боян. История на новата българска литература. Т. 1-4. С., 1976, с допечатка 1978; Изкуството е нашата памет. Варна, 1978, сборник есета, публикувани в периода между войните; Петканов, Константин. Характерни черти на българина. – Философски преглед, 4, 1930; Душата на българката. – Философски преглед, 5, 1933; Гълъбов, Константин. Зовът на родината (Културният път на България. Литературни опити). С., 1930; Орнаменти (Философски и литературни есета). С., 1934; Гидиков, Стефан. Половата свитост на българина като основа на неговия характер. – Философски преглед, 2, 1934; Казанджиев, Спиридон. Пред извора на живота. С., 1937; Хаджийски, Иван. Оптимистична теория за нашия народ. Съчинения. Т. 1. С., 1974; Бит и душевност на нашия народ. Съчинения. Т. 2. С., 1974. Хаджийски пише по-голямата част от съчиненията си през втората половина на 30-те години и в началото на 40-те години (той е убит през Втората световна война). Въпреки че са публикувани непосредствено извън строгите хронологични граници на втория период (1918-1944), още две произведения, оказали огромно влияние, спадат към същата интелектуална традиция: Панов, Тодор. Психология на българския народ. С., 1914 и Костурков, Стоян. Върху психологията на българина. С., 1949.

448 Дървингов, Петър. От Пловдив и София към Цариград и Скопие (Паралел на военните сили). С., 1903.

449 Дървингов, Петър. Военна България. Социологически етюд на българската действителност. С., 1911.

450 Дървингов, Петър. Духът на историята на българския народ. С., 1932.

451 Pundeff, Marin. Op. cit., p. 146, № 81.

452 Stack, John F Jr. Ethnic Mobilization in World Politics: The Primordial Perspective. – In: The Primordial Challenge: Ethnicity in the Contemporary World, John F. Stack, ed. (Westport, CT: Greenwood Press, 1986), 6-7.

453 Avineri, Shlomo. Toward a Socialist Theory of Nationalism. – In: Dissent, Fall 1990, p. 451.

454 Ehrenreich, John. Socialism, Nationalism and Capitalist Development. – In: Review of Radical Political Economists, 15:1, 1983; Nimni, Ephraim. Marxism and Nationalism. Origins of a Political Crisis. Concord, MA: Pluto Press, 1991.

455 По-обстойно развита аргументация срещу теорията за идеологическа симбиоза между комунизма и национализма вж. в: Тодорова, М. Цит. съч.

456 За различните становища в комунистическата партия в периода между войните и непосредствено след войната вж: Pundeff Marin. Nationalism and Communism in Bulgaria. – In: Südost-Forschungen, XXIX, 1970; Василев, Васил. Българската комунистическа партия и македонският въпрос между двете световни войни. – Български исторически преглед, XVII:1, 1989; Сирков, Димитър. Българският национално-териториален проблем по ново време на Втората световна война. – Български исторически преглед, XIX:3, 1991.

457 Изглежда, единственият опит да се пренесе на местна почва теорията на Ленин за самоопределението са „положителните действия“ спрямо турското население в края на 40-те и началото на 50-те години на 20. век, когато турците се радват на права и привилегии, каквито не са имали никога преди или след този период.

458 Вж. в тази връзка „недоктриналното“ становище на българските комунисти по въпроса за Западна Тракия. Както посочва Пундев: „нужна е личната намеса на Чърчил, за да се отклони първият националистически ход на българските комунисти“ (Pundeff, Marin. Op. cit., p. 152).

459 За прояви на държавни съображения преди 1956 г., които потъпкват доктри- нерския идеологически подход, вж. Pundeff, Marin. Op. cit., 153-159.

460 Вж. Драганов, Минчо. Цит. съч. Тази пространна антология обхваща текстове от 9. до 20. век и на практика съдържа откъси от всички трудове по на- родопсихология, цитирани в бел. 33, много от които излизат в нови издания през 70-те години.

461 Семов, Марко. Душевност и оцеляване. Пловдив, 1982; Драганов, Минчо. За изучаването на националния характер. – Философска мисъл, бр. 11, 1982; Социалната психология в България. С., 1971; Каранфилов, Ефрем. Най-бъл- гарското време. С., 1979.

462 Verdery, Katherine. National Ideology under Socialism: Identity and Cultural Politics in Ceausescu’s Romania. Berkeley: University of California Press, 1991, p. 314.

463 И двете стихотворения са част от задължителната учебна програма след войната и често се изпълняват като песни в музикален аранжимент с популярни мелодии. Особено стихотворението на Вазов се пее при всякакви официални и неофициални поводи и може би е по-популярно от националния химн.

464 Чилингиров, Стилиян. Какво е дал българинът на другите народи. С., 1941. Сред многобройните приносни постижения са богомилството, което чрез хуситите и протестантството дава на Европа Просвещението и Френската революция, принцеса Олга, покръстила Русия през 10. век и самата тя внучка на княз Борис I, покръстил България век преди това, руският език, който е само издънка на средновековния български, и най-различни велики личности в европейската история, в чиито вени тече българска кръв – най-именитият от които е Наполеон.

465 Другият случай, в който текстът засяга македонския въпрос (отново само косвено), е поименното изброяване на седем водачи на българската нацио- нално-демократична революция. Двама от тях, Гоце Делчев и Яне Сандански, са активисти на македонското движение, а както българските, така и македонските историци горещо защитават мястото им единствено в съответния национален пантеон.

466 За особената позиция на интелигенцията в политическия контекст вж. в настоящия сборник Тодорова, Мария. Малко вероятна черна овца или типичен конформист? Седем размисли за Нова България (Todorova, Maria. Improbable Maverick or Typical Conformist? Seven Thoughts on the New Bulgaria. – In: Banac, Ivo, ed. Eastern Europe in Revolution. Ithaca, NY: Cornell University Press, 1992, 148-167).

467 В „устната култура“, ако можем да я наречем така, сред интелигенцията се шири мълвата, че в спиритичните вечеринки на Людмила Живкова са сочели баща и за превъплъщение на хан Крум, който в началото на 9. век се стреми да наложи абсолютната власт на владетеля.

468 Една от „сензациите“ в епохата след 1989 г. бе откритието, че през 60-те години Живков е предлагал на Москва България да стане 16-а съветска република. Широко разпространеното тълкувание вижда в това доказателство за предателската и антинационална природа на комунизма, готов да жертва националния интерес в името на комунистическия империализъм, и т. н. Конкретно този ход на Живков все още чака своя внимателен историк, който педантично ще сложи на везните съответната мотивация и начина, по който тя е приета, но ако трябва да се правят някакви предварителни догадки, лично аз виждам в това добре пресметната персонална демонстрация на политическа вярност без каквито и да било очаквания от нея да произтекат някакви практически последици. Последното, което Москва би искала да предприеме през 60-те години, е да променя териториалното статукво, и то за сметка на най-верния си сателит – още повече че подобна стъпка би предизвикала международен хаос и обвинения в съветска експанзия.

469 Изследвайки начина и на мислене, един задълбочен анализ би открил сродни интелектуални аналози в астрологията, нумерологията и различни езотерични школи на мисълта, по-специално учението на Петър Дънов (Беинса Дуно), основоположник на оригинално българско езотерично движение в периода между войните. От друга страна, като имаме предвид прецедента с Чаушес- ку, овациите, с които Западът посреща Живкова, едва ли могат да изненадат някого. Наред с други източници вж. оценката, която и дават Крамптън и Ротшилд (Crampton, Richard. A Short History of Bulgaria. Cambridge, England: Cambridge University Press, 1987. Rothschild, Joseph. Return to Diversity: A Political History of East Central Europe since World War II. New York, 1989).

470 За политиката на комунистическата партия по „турския въпрос“ и за промяната на курса след 1956 г. вж.: Troebst, Stefan. Zum Verhältnis von Partei, Staat und türkischer Minderheit im Bulgarien 1956-1958. – In: Nationälitatenprobleme in Südosteuropa. Hrsg. R. Schönfeld, Münich, 1987, 231-256; Höpken, Wolfgang. Türkische Minderheiten im Südosteuropa. Aspekte ihrer politischen und sozialen Entwicklung im Bulgarien und Jugoslawien. – In: Die Staaten Südosteuropas und die Osmanen. Hrsg. Hans Georg Majer, Südosteuropa Jahrbuch 19, Münich, 1989; Todorova, Maria. Op. cit., 148-167.

471 Скоростното признаване на държавната независимост на Македония и Босна (без да се признава съществуването на македонска нация) от страна на България, и то преди всеки друг, в това число Европейската комисия и САЩ, трябва да се разглежда именно в тази светлина – като публично изявление, че България няма никакви териториални претенции.

472 Колкото и преувеличено да изглежда може би за външния наблюдател, в България съществува действителна тревога от често агресивната позиция на силна и силно милитаризирана Турция (с население 50 милиона), ползваща се с откритата подкрепа на САЩ. Тази тревога се подхранва допълнително от прецедента с Кипър и характера на гръцко-турските отношения. Към това се прибавят и притеснения, свързани с разпространението на ислямския фундаментализъм, проблема с албанците в Косово и примера с трагедията в Босна.

473 Както отбелязва авторката, тази статия е писана в началото на 90-те години, откогато позицията на БСП спрямо Движението за права и свободи претърпя сериозна еволюция – до обединяването им в обща коалиция заедно с НДСВ, управлявала страната в периода 2005-2009 г. – бел. ред.

474 Woodward, Susan L. The Tyranny of Time. – In: Brookings Review, Winter, 1992.

475 Текстът, под заглавие The Cleric of Treason, е публикуван на 8.12.1980 в списание The New Yorker, а по-късно е включен в сборника на Стайнър George Steiner at The New Yorker (2009). Заглавието му е игра на думи с известната книга на Жулиен Бенда, „Предателството на интелектуалците“, в която се засяга темата за неспособността на европейските интелектуалци да се противопоставят на тоталитарните идеи от началото на 20 век.

По същата тема вж. също Хенинг Ритер: Шпионинът, който не отиде в студа. Liternet. bg

476 Институт по история на изкуството в Лондон със собствена художествена колекция, основан през 1932 от фабриканта Самюъл Куртод и още двама колекционери.

477 Най-старата професура по изобразителни изкуства в Кеймбридж, Оксфорд и Лондон, учредена през 1869 с дарение от филантропа Феликс Слейд.

478 Бърнард Беренсън (1865-1959) – влиятелен американски историк на изкуството, специалист по Ренесанса, художествен съветник на най-големите американски музеи и колекционери; пионер в областта на авторството и датировката на „старите майстори“.

479 Security Service, известна като MI5 (Military Intelligence, Section 5), е службата за вътрешна сигурност и вътрешно контраразузнаване.

480 Джон Профумо, министър на отбраната в кабинета на Макмилън, подава оставка на 5 юни 1963 заради връзката си с Кристин Кийлър, която била едновременно любовница на един предполагаем съветски шпионин.

481 1979.

482 Гай Фокс е един от участниците в т. н. Барутен заговор, неуспешния опит на група английски католици да убият крал Джеймс I през 1605. Оттогава англичаните честват ежегодно 5 ноември като ден на избавлението на монарха.

483 Британски журналист (1909-79), който в самия край на живота си признава, че за кратко време е бил съветски шпионин.

484 „Двете култури“ е заглавието на лекция, изнесена през 1959 от британския учен и писател Ч. П. Сноу (1905-80), в която той развива влиятелната теза за раздалечаването между хуманитарните и точните науки, според него – основна спънка за разрешаването на световните проблеми.

485 Извънредно влиятелна група от английски интелектуалци от първата половина на 20 век, сред чиито най-известни членове са Вирджиния Улф, Джон Мейнард Кейнс, Е. М. Форстър.

486 Самюъл Джонсън (1709-84) – английски поет, есеист, критик, биограф и лексикограф с голям принос за английската литература.

487 Най-ценното копие (вероятно 10 век) на ръкопис на Есхил, което се намира в Библиотека Медичея Лауренциана, Флоренция.

488 Псевдоним на Емил-Огюст Шартие (1868-1951), френски философ и преподавател.

489 „Ултра“ и „Енигма“ са кодови имена, свързани с успешния пробив на германския военен шифър от англичаните през 1940. Център на строго секретната работа е било имението Блечли парк, недалеч от Лондон.

490 В библиографията метод за описание на техническите параметри на ръкописи и книги.

491 Филологическа омраза.

492 Известен като Лорънс Арабски (1888-1935).

493 Вследствие вероятно на нервно разстройство, Боромини се наръгва със сабята си, като преди да умре дава кратко описание на станалото.

494 Има се предвид 1979.

495 Днес се смята, че поетът У. Х. Одън (1907-73) погрешно е бил свързван с бягството на Бърджес и Маклийн.

496 Главният герой от много популярния навремето си роман на Томас Хюс Ученическите години на Том Браун (1857).

497 Джордж Алфред Хенти (1832-1902), английски автор на многобройни приключенски романи.

498 Член на Британската академия.

499 Berger, Stefan, Mark Donovan, Kevin Passmore (Eds) Writing National Histories. Western Europe since 1800. Routledge, 1999; Berger, Stefan, Christoph Conrad, Guy P. Marchal. Writing the Nation: National Historiographies and the Making of Nation States in 19th and 20th Century Europe. Palgrave, 2010.

500 Erdmann, Karl Dietrich. Toward a Global Community of Historians, The International Congresses and the International Committee of Historical Sciences 1898–2000. New York: Berghahn Books, 2005; Wang, Q. Edward and Georg Iggers (Eds) Turning Points in Historiography. A Cross Cultural Perspective. Rochester: University of Rochester Press, 2002.

501 Novick, Peter. That Noble Dream. The „Objectivity Question“ and the American Historical Profession. Cambridge University Press, 1988, 573–629.

502 Linenthal, Edward, Tom Engelhardt (Eds) History Wars: The Enola Gay and Other Battles for the American Past. New York: Metropolitan, 1996; Macintyre, Stuart, Anna Clark. The History Wars. Victoria: Melbourne University Press, 2003; Bickerton, Chris. „France’s History Wars“. // Le Monde Diplomatique, February 2006; Yoshida, Takashi. The Making of the „Rape of Nanking“: History and Memory in Japan, China, and the United States. Oxford University Press, 2006; Procacci, Giuliano. La Memoria Controversa. Revisionismi, Nazionalismi e fondametalismi nei manuali di Storia. Cagliari: AMD Edizioni, 2003.

503 Интервю от 5 март 2007: списания „Historein“, „Τα Ιστορικά“, „Μνήμων“, „Σύγχρονα Θέματα“, „Επιθεώρηση Πολιτικής Επιστήμης“ // http://www. in. gr/news/article. asp? lngEntityID=784709&lngDtrID=244 (посещение 1.5.2011).

504 Esbenshade, Richard S. Remembering to Forget: Memory, History, National Identity in Postwar East-Central Europe. // Representations, Special Issue: Identifying Histories: Eastern Europe Before and After 1989, No. 49, 1995, 72–96.

505 Benjamin, Walter. Illuminations: Essays and Reflections. New York: Fontana Press, 1992; Foucault, Michel. Language, Counter-memory, Practices: Selected Essays and Interviews. Ithaca NY: Cornell University press, 1977; Misztal, Barbara. Theories of Social Remembering. Maidenhead: Open University Press, 2003, 61–67.

506 Dirlik, Arif. Is there History after Eurocentrism?: Globalism, Postcolonialism, and the Disavowal of History. // Cultural Critique, 42, 1999, 1–34.

507 Rusen, Jorn. Historical Thinking as Trauerarbeit: Burkhardt’s Answer to a Question of our Time. // Cesana, Andreas, Lionel Gossman (Eds) Encounters with Jacob Burckhardt. Basel: Schwabe, 2004, 337–355.

508 Boym, Svetlana. The Future of Nostalgia. New York: Basic Books, 2001, p. xv.

509 Huyssen, Andreas. Twilights Memories: Marking Time in a Culture of Amnesia. New York: Routledge, 1995, 85–101.

510 Ηλιού, Φίλιππος. Η ιδεολογική χρήση της Ιστορίας. Αθήνα, 1976.

511 Εξερτσόγλου, Χάρης. Σκέψεις για τη διαμάχη της Ιστορίας. // Σύγχρονα Θέματα, 97, 2007, 8–11.

512 Oakeshott, Michael. What Is History? And Other Essays. Thorverton: Imprint Academic, 2004; White, Hayden. The Public Relevance of Historical Studies: A Reply to Dirk Moses. // History and Theory, 44, 2005, 333–338.

513 Ananiadis, Grigoris. Rationalism and Historicism in Austromarxism (PhD Thesis). University of Essex, 1995, 148–222.

514 Liakos, Antonis. The Construction of National Time. The Making of the Modern Greek Historical Imagination. // Revel, Jacques, Giovanni Levi. Political Uses of the Past. // Mediterranean Historical Review, Special Issue, 16/1, 2001, 27–42.

515 Stavrakakis, Yannis, Nikos Chrysoloras. (I can’t get no) enjoyment: Lacanian theory and the analysis of Nationalism. // Psychoanalysis, Culture and Society, 2006, 11, 144–163.

516 Kitroeff, Alexander. Wrestling with the Ancients: Modern Greek Identity and the Olympics. New York: Greekworks, 2004; Guss, David. The Festive State: Race, Ethnicity and Nationalism as Cultural Performance. Berkley: University of California Press, 2001; Askew, Kelly. Performing the Nation. Swahili Music and Cultural Politics in Tanzania. University of Chicago Press, 2002; Sieg, Katrin. Ethnic Drag: Performing Race, Nation, Sexuality in West Germany. Ann Arbor: University of Michigan Press, 2002.

517 Skoulariki, Athéna. « Au nom de la nation ». Le discours public en Grèce sur la question macédonienne et le rôle des médias (1991–1995). Université Pantheon-Paris II, 2002.

518 Runia, Eelco. Burying the dead, creating the past. // History and Theory, 46, 2007, 313–325, цитат: 323.

519 Nora, Pierre. Reasons for the current upsurge in memory. // http://www. eurozine. com/articles/2002-04-19-nora-en. html

520 Ginzburg, Carlo. Aristotele, la storia, la prova. // Quaderni Storici, 85, 1994, 5–17.

521 http://www. antibaro. gr

522 Poster, Mark. History in the Digital Domain. // Historein, 4, 2003/4, 17–32.

523 Rosenzweig, Roy. Can History be Open Source? Wikipedia and the Future of the Past. // The Journal of American History, 93, 1, 2006, 117–146.

524 Silver, David. Looking Backwards, Looking Forward: Cyberculture Studies 1990–2000. // Gauntlett, David (ed.) Web. studies: Rewiring Media Studies for the Digital Age. Oxford University Press, 2000, 19–30 (http://www. newmediastudies. com/index. htm)

525 Spivak, Gayatri. Outside in the Teaching Machine. London: Routledge, 1993, 3.

526 „The Image of the Islamic Enemy – the Past and Present of Anti-Islamic stereotypes in Bulgaria“.

527 Вж. напр. Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. С., 1995; Бюксеншюц, Улрих. Малцинствената политика в България. Политиката на БКП към евреи, роми, помаци и турци (1944–1989). С., 2000; Груев, М., А. Кальонски. Възродителният процес: мюсюлманските общности и комунистическият режим. С., 2008.

528 Вж. напр. http://news. ibox. bg/material/id_354215150/fpage_3/, http://news. ibox. bg/news/id_1734963998, http://www. travelguide-bg. com/news/news. php? id=3933, http://e-vestnik. bg/894/%d0%ba%d0%b8%d1%82%d0%b0%d0%b9%d1%81%d0%ba%d0%b8%d1%82%d0%b5-%d1%85%d1%83%d0%bd%d0%b2%d0%b5%d0%b9%d0/

529 Дейвид Хелд, който преподаваше в London School of Economics, напусна университета след като стана ясно, че една от програмата на ЛСЕ за Северна Африка, ръководена от Хелд, е била отчасти финансирана от сина на Муамар Кадафи, Сейф ал-Ислам. Скандалът не опорочава непременно репутацията на Хелд, тъй като дарението, разбира се, е било одобрено от официалния университетски съвет. Тук става дума по-скоро за спешен опит от страна на ръководството на ЛСЕ да се дистанцира от всякакви връзки с бившия диктатор и неговото семейство. Бел. пр.

530 С други думи, тук няма достатъчно силна връзка между отделните части на съюза, която да осигури финансови трансфери от по-успешните към по-неуспешните в случаи на крещяща нужда, каквато е настоящата икономическа криза. Бел. пр.

531 Остарял немски израз, в който се употребява глагола „wichsen“ (приблизително: „шибам“), който в съвременния немски език се употребява най-вече като израз за мъжка мастурбация. Бел. пр.

532 Названия на популярни в Германия сладкиши. Бел, пр.

533 Виж в тази връзка Ruth Perry, (1992), „A short history of the term ‘politically correct’“, in Beyond PC: Toward a Politics of Understanding, by Patricia Aufderheide, 1992.

534 Kаквато впрочем винаги си е била, ако може да се вярва на начините, по които предшествениците ни са описвали бавното и мъчително проникване на алафрангата по тукашните земи, преди стотина и повече години.

535 Както изглежда, водещото произведение в тази област все още си остава „Stigma: Notes on the Management of Spoiled Identity“ (1963) на Erwing Goffman, макар и написано преди петдесет години.

536 Виж в тази връзка изследването на Майкъл Паларе, „Балканските икономики 1800-1914: Еволюция без развитие„(изд. „Апострофи“, 2005), в което убедително се защищава идеята, че Българското национално освобождение се оказва доста катастрофално, анализирано от чисто икономическа гледна точка.

537 Bakić-Hayden, Milica (1995) Nesting Orientalisms: The Case of Former Yugoslavia 54/4 Slavic Review pp. 917–931

538 Всъщност, България си има своя собствена, обратна на западната, „политическа коректност“, но тя, разбира се, не се дискутира публично. Да бъдеш „политически коректен“ в днешна България не означава нищо друго, освен да мразиш, БУРНО, „циганите“, дори и когато си от онзи вид милозливи хора, които са склонни да им мушнат по някоя пара в ръката ако не ги гледа никой; да се възмущаваш, ШУМНО, от „нечуваната корупция в ДПС“, дори и когато вътрешно си мислиш, „хвани едните, та блъсни другите – няма турци, няма българи, братко!“; да се гордееш, ПО ИНЕРЦИЯ, със „спасяването“ на българските евреи, ако и последните дебати в Интернет може би са те накарали да се замислиш дали, аджеба, ако днес примерно ни предложат отново Тракия и Македония, няма отново да се съгласим да изпратим „някого“ в някакви концлагери (добре де, да не са евреите, ама що пък да не си изпратим циганетата, примерно; с един куршум – два заека, мамка му!)

539 Ришар, Ж.-Б. Класически пътеводител за пътуващия из Европа – в: Френски пътеписи за Балканите, ХІХ век, съст. Бистра Цветкова, http://www. promacedonia. org/frp2/frp2_17. htm

540 Памук, О. Истанбул, Издателство „Еднорог“, 2007, с. 272

541 Славчева, П. Политики блокират транспортната революция на Балканите – в: http://www. balkaninsight. com

542 Станев, Ж. Искаме ли да станем кръстопът на Балканите – в: http://geopolitica. eu/spisanie-geopolitika-broi-3-2010/927-2010-08-05-07-45-09

543 Изказване на Б. Борисов при откриването на двудневната международна конференция на тема „Балканите в глобалния свят: насърчаване на европейската перспектива на региона“ – в: Днес, ddir. bg, 8 юни 2012

544 Игов, Св. Там, на Балканите, Жанет 45, Пловдив, 2012, с. 199

545 В: Електронно списание LiterNet, 25.08.2012, № 8 (153)

546 Вж. Бл. Нягулов Румънците и Румъния в българската книжнина (1878 – 1989) – в: Балканските идентичности в българската култура, т. 4, „Кралица Маб“, 2003, с. 183- 208

547 Вж. Н. Данова Образи на гърци и западноевропейци в българската книжнина през 18 – 19 век – в: Балканските идентичности в българската култура, т. 4, „Кралица Маб“, 2003, с. 92 – 132

548 Конева, Р. Съседът между мира и войната – в: Либерален преглед, http://www. lib

549 В: Economist Intelligence Unit, http://www. economy. bg/world/view/4357/Uyazvimite-Balkani

550 Пак там.

551 Карпинска Х. Българската литература в Полша – в: ЛВ, 1- 21. 06. 2011, с. 4

552 Бурова, А. Прекъсване и възстановяване на традицията (Българската литература в превод на чешки (1989 – 2010) – в: http://www. npage. org/IMG/pdf/Prevod_i_prexod_NPF_Casestudy4_Czech. pdf

553 В: http://www. razkritia. com/

554 В: http://frognews. bg/news

555 Кирков, Д. Балкански грешник, Жанет 45, Пловдив, 2001

556 В: Панорама, 21 септември, 2012, http://radar. bg

557 Фразата е заемка от заглавието на документалния филм от 1997 г. Arguing the World (В спор със света), режисиран от Джоузеф Дорман за Riverside Film Productions.

558 Seymour Martin Lipset, „Steady Work: An Academic Memoir,“Annual Review of Sociology 22 (1996): 2–3.

559 Stephen Holmes, „Имитация на демокрация, имитация на авторитаризъм: как да разберем днешна Русия“. Мемориални лекции Джу. София, ноември 2010.

560 Robert Kagan, The Return of History and the End of Dreams, (Завръщането на историята и краят на мечтите), София, Обсидиан, 2008.

561 Seymour Martin Lipset and Gyorgy Bence, „Anticipations of the Failure of Communism,“ Theory and Society 23 (April 1994): 169–210.

562 Samuel P. Huntington, The Third Wave: Democratization in the Late Twentieth Century (Norman: University of Oklahoma Press, 1991), 137.

563 Larry Diamond, „Introduction: Persistence, Erosion, Breakdown, and Renewal,“ in Larry Diamond, Juan J. Linz, and Seymour Martin Lipset, Democracy in Developing Countries: Asia (Boulder, Colo.: Lynne Rienner, 1989), 39.

564 Ian Bremmer, The J Curve: A New Way to Understand Why Nations Rise and Fall, (New York: Simon and Schuster, 2006.)

565 Jason Brownlee, Authoritarianism in an Age of Democratization(Cambridge: Cambridge University Press, 2007), 9.

566 Astolphe de Custine, Journey for Our Time (New York: Pellegrini and Cudahy, 1951), 98.

567 Albert O. Hirschman, Exit, Voice, and Loyalty: Responses to Decline in Firms, Organizations, and States (Cambridge: Harvard University Press, 1970), 44–45.

568 * Този текст за първи път бе представен в Историческия клуб към Центъра за академични изследвания на 13 май 2004 г. и една съкратена версия бе публикувана в Литературен вестник, бр. 25 / 23-29.06.2004, с. 10-11. Благодаря на всички, които се включиха по един или друг начин в дискусията и дадоха мнения, критики, въпроси и препоръки.

569 В румънската историография правят впечатление няколко работи на Lucian Boia, и особено Istorie şi mit în conştiinţa românească. Bucureşti: Humanitas, 1997. Върху националния дискурс в турската историография: Étienne Copeaux, Espaces et Temps de la nation turque. Analyse d’une historiographie nationaliste (1931-1993). Paris: CNRS, 1998.

570 Р. Даскалов, Как се мисли Българското възраждане. София: ЛИК, 2002.

571 Единствената досега реакция, при това не особено релевантна спрямо изследването на Р. Даскалов, се появи в сп. Социологически проблеми, 2004, кн. 1-2: Г. Димитров „Да мислим ли Възраждането? Паметник на Възраждането или камък в блатото на нашата историография.“ (с. 309-326); пак там и отговор на Р. Даскалов (с. 327-333).

572 Наистина, има в България османистични изследвания и върху XIX век, но те са едно незначително направление. Огромен е контрастът като сравним от една страна с османистиката изобщо, в която за последните десетилетия XIX век беше основна насока на изследвания, а от друга, с огромната историография върху Българското възраждане.

573 Особено, когато се опитват да дадат общ поглед върху българската история. Напр.: R. Crampton, A Concise History of Bulgaria. Cambridge: Cambridge University Press, 1997, р. 46 и сл.

574 Спомням си как в осми клас, за да ни въведе в темата за възрожденската литература, учителката първо ни разказа за Ренесанса („Италианското Възраждане“). Трябваше да запаметим, че между Джото и Мазачо от една страна, и Паисий и Софроний от друга, имало връзка, макар да не схващахме точно каква.

Сред специалистите подобен подход срещаме у Ив. Шишманов, който плащайки данък на високата с ерудираност често прави паралели между двете, смесвайки ги дори терминологично и говорейки ту за „италианското възраждане,“ ту за „нашия ренесанс.“ Подобно смесване има и в една популяризация на Ив. Дуйчев: „Ренесансови повеи в България през средновековието и ново време.“ В: Пътеки от утрото. София: Отечество, 1985, с. 142-160.

575 Този текст беше общи линии завършен, когато открих, че в една от последните си изяви Н. Генчев казва нещо в този смисъл, без да го развива и без да е съвсем ясно дали е критично или самокритично: „Недостатък на нашата методология по-нататък е, че тя разглежда българското Възраждане като период, а не като процес.“ („За основното съдържание на българския възрожденски процес“ В: Култура, църква и революция през Възраждането. Материали от научната конференция в Сливен, 15-16 ноември 1995. Сливен: Исторически музей, 1995, с. 41). В целия текст за Възраждането се говори като за епоха, период и т. н.

576 Както личи от опита за изчерпателното им изучаване, вж.: Хр. Йонков, Числен, социален и класов състав на революционерите в Априлското въстание 1876. Историко-социологическо изследване на IV революционен окръг. София: БАН, 1993, c. 31: наброяват се всичко 2 351 души в основния за въстанието IV революционен окръг.

577 Има ръст на реалното заплащане поне на фона на XVIII век: S. Özmucur, Ş. Pamuk, „Real Wages and Standards of Living in the Ottoman Empire, 1489-1914“ In: The Journal of Economic History, vol. 62, 2002, 2, р. 293-321.

578 R. Davison, Essays in Ottoman and Turkish History, 1774-1923. The Impact of the West. London: University of Texas Press, 1990, р. 102-103; S. J. Shaw, The Jews in the Ottoman Empire and the Turkish Republic. London: MacMillan, 1992, р. 166-167.

579 S. A. Somel, The Modernization of Public Education in the Ottoman Empire, 1839-1908. Islamization, Autocracy and Discipline. Leiden: Brill, 2001; B. Fortna, Imperial Classrom. Islam, the State, and Education in the Late Ottoman Period. Oxford: Oxford University Press, 2002, р. 9-10.

580 Например: К. Косев, Кратка история на Българското възраждане. София: АИ, 2001.

581 Парадоксално, в многотомната История на България. София: БАН: т. V, 1985, c. 227 и сл.; т. VI, 1987, c. 32 и сл.

582 Общото представяне на османската местна администрация през Танзимата показва скромното място на немюсюлманските общини в една по-голяма пирамида: İ. Ortaylı, Tanzimat devrinde Osmanlı mahalli idareleri (1840-1880). Ankara: TTK, 2000 (1-во изд. 1974 г.).

583 Н. Генчев, Българско възраждане. 3-то изд. София: ОФ, 1988, с. 391, 392. Склонен съм да приема твърденията, че тук е необходимо „четене между редовете,“ защото тези изрази се отнасяли до Русия/Съветския съюз. Дори и така, подобни определения са напълно лишени от познавателна стойност.

584 Кр. Шарова, „Проблеми на българското възраждане.“ B: Проблеми на българското възраждане. София: БАН, 1980, с. 44; К. Косев, Кратка история …, 2001, с. 13.

585 В. Бонева („Имената на Българското възраждане.“ В: Историческо бъдеще, 2000, 1-2, с. 158-171) предлага „да мислим-и-пишем за Българското възраждане с понятията-и-думите, с които мислим-и-пишем за общоевропейския преход към модерната епоха“ (с. 158) и без да поставя под въпрос съществуващата концепция „настоява текстът Българско възраждане да се чете и с посредничеството на седем имена, извлечени от контекста на общоевропейското историческо развитие“ (с. 159). Това са Ренесанс, Реформация, Просвещение, национализъм, либерализъм, конституционализъм, иредентизъм.

586 Така например Ил. Тодев (Към друго минало или пренебрегвани аспекти на българското национално възраждане. София: Вигал, 1999, с. 20) подема въпроса „Е ли Паисий предтеча на Фихте?“ и разбира се му отговаря утвърдително.

587 Н. Генчев, Българско възраждане…, 1988, 210-227. Не само логиката на повествованието, но и езикът не блести с прецизност и изящност: „дивите орди на арнаутите,“ „непознаващите милост турски господари“ (с. 219). Изказът на някои от старите и ценени автори не е по-различен. М. Арнаудов например (Българско възраждане. София: Министерство на народното просвещение, 1944) пише за „тъпо безучастие, покварени нрави и заслепен шовинизъм у владетелското племе“ (с. 34) и за „тъпото калугерско котило между гърците“ (с. 145). Въпросът не е само в изразните средства. Не може политическите, социалните и културните процеси да се обясняват с „диващина“ или „тъпотия.“ Поне не в науката.

588 К. Иречек. История на българите. София: НИ, 1978, с. 555.

589 Б. Пенев, Българската литература. Пловдив-София: Христо Г. Данов, 1933, с. 129.

590 М. Арнаудов, Дела и завети на бележити българи. София: ОФ, 1969, с. 28.

591 Както казва М. Арнаудов за срещата му с Паисий (известна само по един източник) „Софроний не се сеща да отбележи това важно обстоятелство в биографията си…“ (Софроний Врачански, Автобиография и други съчинения. Под ред. на М. Арнаудов. София: Хемус, 1943, с. 9). За сметка на това, името на Паисий се появява многократно … в предговора (пак там, с. 5, 6, 9, 19, 23, 25, 29, 33, 42). По същия начин постъпват и по-малко именитите издатели на текста.

592 „Академичната“ добавя и Теодосий Синаитски: История на България. т. 5. София: БАН, 1985, с. 160.

593 Ил. Тодев, „Единството на българските възрожденски процеси в Мизия, Тракия и Македония.“ В: Националноосвободителното движение на македонските и тракийските българи, 1878-1944. т. 1. София: МНИ, 1994, с. 13-36

594 Кр. Шарова, „Национално и регионално в историята на Русе през Възраждането.“ В: Алманах за историята на Русе, т. 2. Русе: Държавен Архив, 1997, с. 68. Да погледнем дори само заглавието: „национално и регионално,“ а „общоимперско“? Мидхат паша е провел идентични реформи и в Багдад. При това той ги провел не точно „през Възраждането“, а „през Танзимата.“

595 Кр. Шарова, „Взаимодействие на движенията за национална църква, култура и политическо освобождение през Възраждането.“ В: Култура, църква и революция…, 1995, с. 11-39. Авторът говори за взаимосвързаността на тези процеси дори като за „триединство“ (c. 13).

596 Тук сме принудени да цитираме малцината автори, които изобщо нещо са ползвали. В библиографията на книгата на Р. Гаврилова (Колелото на живота. Всекидневието на българския възрожденски град. София: УИ, 1999), без видим критерий на подбор, са включени няколко от изследванията върху османския град в класическата епоха, и почти нищо върху османските градове през ХIХ век, aкo и множество такива да са достъпни на езици различни от турски. Още по-видимо е това в английското издание на книгата: R. Gavrilova, Bulgarian Urban Culture in the Eighteen and Nineteenth Centuries. Selinsgrove: Susquehanna University Press, 1999. Като цяло има едно добро познаване и представяне на традиционния османски град, но не и на политиката по неговото модернизиране през Танзимата.

По същия начин Р. Даскалов (Как се мисли…, 2002) включва в библиографията на книгата си английското издание на „Османската империя. Класическата епоха, 1300-1600“ на Халил Иналджък, но не и „Танзиматът и Българският въпрос“ от същия автор (H. İnalcık, Tanzimat ve Bulgar meselesi. İstanbul, 1943) или поне достъпното на английски: „Application of the Tanzimat and its Social Effects.“ In: Archivum Ottomanicum, V, 1973, р. 97-127.

597 Създаване и развитие на модерни институции в българското възрожденско общество. Пл. Митев, ред. София: „ИФ-94“-УИ, 1996. Докато някои от статиите се опитват да държат сметка за държавата (Пл. Митев, Н. Манолова), предговорът (К. Косев) е добър пример за това как може да се говори за модерни институции без да се види държавата (очевидно защото е османска), а празнината да се запълни с несвързано изброяване на всичко онова, за което без друго говори националната историография – църква и манифактури, панаири и хайдушки дружини.

Когато пък за отправна точка имплицитно се взема държавата, разказът за модернизацията започва след 1878 г. Например в сборника Probleme der Modernisierung Bulgariens im 19. und 20. Jahrhundert. (Z. Todorova, Нrsg. Sofia, 1994), независимо от дадения в заглавието период, всички статии са посветени на развития след 1878 г.

598 Напр.: Р. Гаврилова, Колелото на живота…, 1999, c. 240: „Още през 1790 г. сред вещите на починалия поп Атанас в София се намират счупен джобен часовник и будилник, оценен за 8 гроша.“ Позовава се (бел. на с. 318) на: „ТИБИ-6 [=ИБИ-21], с. 120.“ Според източника (с. 119-102) в описаното през 1790 г. наследство на поп Анастас (sic) наистина има счупен часовник за 1 грош и будилник за 8 гроша. Според същия източник обаче, в значително по-ранни описания на наследства на мюсюлмани в София се откриват часовници, повечето в добро състояние и по-скъпи. Така през 1739 г. в наследство на бръснаря Али Челеби се открива часовник за 1440 акчета (с. 41-42). Сумата се равнява на 12 гроша, като през следващия половин век до описването на наследството на поп Анастас грошът щял да загуби около 1/3 от сребърното си съдържание (Ş. Pamuk, Osmanlı İmparatorluğu’nda Paranın Tarihi. 2. baskı. İstanbul: Tarih Vakfı, 2000, р. 178). През 1750 г. в наследство на съдебния писар Мустафа Ефенди са описани златен стенен часовник за 7200 акчета, друг стенен часовник от черупка от морска костенурка за 4800 акчета, трети стенен часовник за 360 акчета и будилник за 4200 акчета (с. 56-57), което общо е равно на 138 гроша. Не може да отчитаме настъпването на „новото“ само по счупения часовник на поп Анастас, без да поглеждаме здравите на бръснаря Али и на писаря Мустафа.

599 Historia e Shqipërisë, достъпно в интернет на: http://historia. shqiperia. com/ Първото издание на частта за националното възраждане датира от 1965 г., като е преиздавано през 1972 и 1984 г. Като алтернатива и досега се ползва главно: S. Skendi, The Albanian National Awakening, 1878-1912. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1967. За общ поглед върху публикациите в Албания: G. Shpuza, Bibliografi për Rilinden kombëtare Shqiptare, 1945-1978 (Shkrime të botuara në RPSSh). Tiranë: AShPRSSh, 1988.

600 Historia e Shqipërisë, v. 2. Tirana: Universiteti Shtetëtor i Tiranës, 1965, рр. 46-49, 56-68.

601 По-надолу не можело да се слезе, поради разглеждането на отцепническите управления в Янина и Шкодра („Големите албански пашалъци“) в в ясно обособен отделен период – второто било подчинено от централната власт през 1831 г.

602 Също: A. Buda, Shkrime historike. v. 1. Tiranë: AShRPSSh, 1986, р. 55; St. Pollo, Në gjurmë të historisë shqiptare. V.1, Rilindja kombëtare. Tiranë: AShRPSSh, 1990.

603 Срв.: Дипломат [Н. Ризов], Албанското възраждане. София: Хр. Олчев, 1909, с. 10-11 и 35.

604 Така е в учебници (напр.: Β.Β. Σφυροέρας, Ιστορία νεότερη και σύγχρονη. Γ΄ Γυμνασίου. Θ. Εκδ. Αθήνα: Οργανισμός εκδόσεως διδακτικών βιβλίων, 1999, σ. 99-142/150-203), енциклопедии (напр.: Μεγάλη Ελληνική Εγκυκλοπαίδεια. τ. 10. Αθήνα: Πυρσός, 1934, σ. 560-565/565-575), популяризации (напр.: Г. Кορδάτος, Μεγάλη ιστορία της Ελλάδας. Αθήνα: Εκδόσεις 20ος αιώνας, 1956 τ. 9, 10). В многотомната история на Гърция два тома разглеждат „туркократия и венетократия“ (Ιστορία του Ελληνικού έθνους. Τ. Ι’, IA’, Αθήνα, 1975) и само един, но по-обемист за въстанието. Нито едно от тези четири типа издания не вижда обособена епоха, нито дори процес, съпоставими с възраждането в българската и албанската историография. Няма такава и в кратките истории на Гърция на западни езици на А. Vakalopoulos, P. Tzermias и т. н.

605 Νεοελληνικός Διαφωτισμός. Βιβλιογραφία, 1945-1995. Δ.Γ. Αποστολόπουλος, Ε.Ν.Φραγκίσκος. Αθήνα, 1998.

606 В цитираната многотомна история на Гърция, „Новогръцкото просвещение“ е представено с отделен текст на К. Димарас (т. 11, стр. 328-359), но не се налага като обща периодизация дори за културната история – отделно са третирани просвета, литература и др. (Ιστορία του Ελληνικού έθνους. τ. ΙА΄, Αθήνα, 1975).

607 Например в случайно попадналата ми: Πεντακόσια Χρόνια Έντυπης Παράδοσης του Νέου Ελληνισμού (1499-1999). Επιμέλεια Κ.Σπ.Στάικος, Τ.Ε.Σκλαβενίτης. Αθήνα, Βουλή των Ελλήνων, 2000, σ. 49-60.

608 К. Δημαράς, „Η Γαλλική Επανάσταση και ο Ελληνικός Διαφωτισμός γύρω στα 1800.“ In: Δημοκρατικά Хρονικά, 1945, 6, 11-12. Цит. по: Νεοελληνικός Διαφωτισμός. Βιβλιογραφία…, 1998, σ. 9-10; По стечение на обстоятелствата точно в същата година се появява и първата публицация върху Просвещението в румънската литература: D. Popovici, La littérature roumaine à l’époque des Lumières. Sibiu, 1945.

609 К. Δημαράς, Ιστορία της Νεοελληνικής Λογοτεχνίας. 9. Αθήνα: εκδ. Γνώση, 2000, σ. 187 и сл. (1-во изд. 1949 г.).

610 Основните са: К. Δημαράς, Νεοελληνικός Διαφωτισμός. 6 ed. Αθήνα: Ερμής, 1993 (1-во изд. 1977 г.). Сборник независими един от друг текстове, сред които два общи прегледа на темата и статии за А. Кораис и Д. Катарджи, за образованието в последното десетилетие на XVIII век, за възприемането на Волтер в Гърция и т. н.; Π. Κιτρομιλήδης, Νεοελληνικός Διαφωτισμός. 2 ed. Αθήνα: Μορφωτικό Ίδρυμα Εθνικής Τραπέζης, 1999 (1-во изд. 1996 г.). Превод на докторската дисертация на Китромилидес от Харвардския университет: Tradition, Enlightenment and Revolution (1978); Π. Κονδύλης, Ο Νεοελληνικός Διαφωτισμός. Οι φιλοσοφικές ιδέες. Αθήνα: Θεμέλιο, 2000. (1-во изд. 1988 г.). Сборник от статии за понятия като философия и метафизика, за Кораис, за хелиоцентричната система и т. н.

611 P. Kitromilides, Enlightenment, Nationalism, Orthodoxy. Studies in the Culture and Political Thought of South-eastern Europe. Variorum, 1994, статия I „The Enlightenment East and West: A comparative Perspective on the ideological origin of the Balkan political traditions“ (1983) и бележките към нея. Особено скептичен е Китромилидес към опитите да се види Паисий като представител на Просвещението.

От 2112 заглавия в библиографския справочник Νεοελληνικός Διαφωτισμός. Βιβλιογραφία 1945-1995 (1998) само 7 споменават в заглавията си и българите, като 5 от тях са от български автори.

612 Срв.: Р. Даскалов, Как се мисли…, глава втора (с. 39-96); Н. Генчев настоява да не се представя Българското възраждане „нито само като Ренесанс, нито само като Просвещение, нито единствено като буржоазен революционен преврат“ – то било „всичко взето заедно,“ „една компенсационна епоха“ („За основното съдържание …, 1995, с. 44).

613 Напр.: Историjа србског народа. т. IV-1 и IV-2. Сл. Гавриловић, ред. Београд: Србска књижевна задруга, 1986. Колкото до Просвещението, една глава засяга връзката му със сръбската литература (т. IV-2, с. 196-212).

614 Първи D. Popovici, La littérature roumaine…, 1945; Vl. Georgescu, Ideile politice şi iluminismul în principatele Române, 1750-1831. Bucureşti: EARSR, 1972.

615 Срв. B. Popovici в: Istoria României în texte. B. Murgescu, coord. Bucureşti: Corint, 2001, р. 178-183.

616 Подобен тип заглавия се появяват първо на чужди езици: D. Popovici, La littérature roumaine… Sibiu, 1945; също за Новогръцкото просвещение: K. Dimaras, La Grèce à l’époque des Lumières. Genève: Droz, 1969; N. Isar, Principatele Române în epoca Luminilor (1770-1830). Cultura, spiritul critic, geneza ideii naţionale. Bucureşti: Editura Univerităţii Bucureşti, 1999. Все пак първото изрично се отнася до литературата, второто е един сборник статии без претенции да дават обща картина, а последното е опит за история на самото Просвещение в Княжествата, а не изобщо на Княжествата по това време.

Самият Димарас, сякаш за да смекчи своята теза когато говори за Просвещение сред гърците, използва във френския текст термина на немски – Aufklärung: K. Dimaras, La Grèce à l’époque des Lumières…, 1967, р. 103 и др.

617 Така например в една своя студия Дан Бериндеи говори за времето след 1831 г. като за „поставяне на начало на епохата на национално възраждане“ (inaugurarea perioadei de renaştere naţională): D. Berindei, Românii şi Europa în perioadele premodernă şi modernă. Bucureşti: Editura Enciclopedică, 1997, р. 286; Vl. Georgescu, Istoria românilor de la origini pînă în zilele noastre. Bucureşti: Humanitas, 1992, озаглавява чаcт IV като „Времето на Възраждането“ (Vremea Renaşterii), p. 133-202, за годините 1831-1918. Макар да съвпада по време с албанското възраждане например, това е разказ за една модерна държава. Колкото до A. Caragea. Epoca Renaşterii Naţionale (1750-1878). Bucureşti: Editura Univerităţii Bucureşti, 2003, макар да защитава термина „национално възраждане,“ книгата се развива около съвсем различна основна теза – за ролята на темата за „капитулациите“ в отстояването на румънските интереси.

618 Позоваванията са главно към англоезичната версия на известното съчинение на Мирослав Хрох: M. Hroch, Social Preconditions of National Revival in Europe: A Comparative Analysis of Patriotic Groups among the Smaller European Nations. Cambridge: Cambridge University Press, 1985. По-ново: M. Hroch, V národním zájmu: požadavky a cíle evropských národních hnutí devatenáctého století ve srovnávací perspektivě. Praha: Lidové noviny, 1999.

619 H. LeCaine Agnew, Origins of the Czech national renascence. Pittsburgh, Pa.: University of Pittsburgh Press, 1993, р. 4-10.

620 Освен работите на M. Hroch и H. LeCaine Agnew, вж: V. Macura, „Problems and paradoxes of the national revival.“ In: Bohemia in History. M. Teich, ed. Cambridge: Cambridge University Press, 1998, p. 182-197.

621 Срв.: R. W. Seton-Watson, A history of the Czechs and Slovaks. London: Hutchinson, 1943, p. 258.

622 P. Brock, The Slovak national awakening: an essay in the intellectual history of East Central Europe. Toronto: University of Toronto Press, 1976; S. Kirschbaum, A history of Slovakia: the struggle for survival. Houndmills: Macmillan, 1995, p. 89.

623 Напр.: I. Bertényi, G. Gyapay, Magyarország rövid története. Budapest: Maecenas, 1993, р. 320-321; Millenniumi magyar történet: Magyarország története a honfoglalástól napjainkig. I. Tóth, ed. Budapest: Osiris Kiadó, 2001, p. 331-374.

624 В хърватския случай, макар разказът за националното осъзнаване да започва от реформите на император Йозеф II, като „хърватско народно възраждане“ (hrvatski narodni preporod) се представя главно дейността на илирийското движение начело с Людевит Гай през 1830 – 1840-те години: T. Mačan, Povijest hrvatskoga naroda. 2. izd. Zagreb: Školska knjiga, 1992, р. 274 и сл.; I. Goldstein, Croatia: a history. Montreal: McGill-Queen‘s University Press, 1999, p. 58 и сл.; L. Steindorff, Kroatien. Vom Mittelalter bis zur Gegenwart. Regensburg: Friedrich Pustet, 2001, p. 98-101.

625 J. Prunk, A brief history of Slovenia: historical background of the Republic of Slovenia. Ljubljana: Grad, 2000, р. 58 и сл.

626 За българското възраждане Венелин говори като за нещо предстоящо. Така например частта за литературата в Старите и сегашни българи започва с думите: „За българската литература няма какво и да се говори, защото тя още не се е възродила.“ Цит. по: Ю. Венелин, Избрани съчинения. П. Динеков, ред. Пловдив: Отец Паисий, 1938, с. 47.

627 Срв.: Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 13-14, 31-32.

628 К. Иречек, История на българите. София: НИ, 1978, с. 553-559. Следи от подобна периодизация откриваме у по-консервативни автори дори и в междувоенния период: Н. Станев, България под иго. София: Придворна печатница, 1928. Едновременно Станев приема, че възраждането продължава до 1878 г. (с. 138).

629 К. Иречек, История …, 1978, с. 575.

630 В съответната част от многотомната история на Словакия от края на комунистическия период (Dejiny Slovenska. II (1526-1848). Bratislava: Veda, 1987) периодът 1780-1848 г. е разгледан в две отделни части: четвърта за „Политическо развитие и стопанско-обществени промени“ и пета за „Словенско национално възраждане.“

631 Напр.: J. Lněničkоvá, České země v době předbřeznové, 1792-1848. Praha: Libri, 1999.

632 R. W. Seton-Watson, A history of the Czechs and Slovaks. London: Hutchinson, 1943, глава X „The rebirth of Czech nationality (1790-1848)“; A. Marès, Histoire des Pays tchèques et slovaque. Paris: Hatier, 1995, p. 197, 239; Magyar kódex. J. Szentpéteri, főszerk. Budapest: Kossuth Kiadó, 2000, vol. IV, p. 7 и сл., глава „A nemzetté válás kora (1790-1848).“ и др.

633 S. H. Thomson, Czechoslovakia in European history. Hamden, Conn.: Archon Books, 1965, p. 187 и сл.

634 Lexikón slovenských dejín. D. Škvarna, ed. Bratislava: Slovenské pedagogické nakladateľstvo, 1997, p. 90; D. Kováč, Dejiny Slovenska. Bratislava: Lidové Noviny, 1998, р. 87-88.

635 П. Ников, Възраждане на българския народ. Църковно-национални борби и достижения. София: [1929], c. 20 = НИ, 1971, с. 56.

636 Стр. Димитров, Кр. Манчев, История на балканските народи. Т.1 (XV-XIX век). Второ издание. София: Парадигма, 1999. Тук изложението е разделено в две големи части: „Късно средновековие“ (XIV-XVIII век) и „Балканско възраждане и създаване на балканските буржоазни (sic) държави“ (от средата на XVIII век до 1878 г.), три пъти по-дълга от първата. В духа на комунистическата историография, сякаш десет години по-рано изобщо не е падала Берлинската стена, Възраждането се представя като някакъв закономерен етап на историческото развитие, време на „зараждане и развитие на буржоазно-капиталистически отношения“ (с. 123 и сл.).

В други случаи названието „балканско възраждане“ се използва по инерция, без да се концептуализира. Hапр. сборникът Из историята на балканското възраждане. Studia Balcanica 13 (София: БАН, 1977) съдържа пет съвършено неcвързани една с друга студии из балканската история през XVIII – XIX век. Просто по логиката на българската историография тогава е било „възраждането.“

637 Напр. в Историческия факултет на Софийския университет, в курса по „Нова балканска история,“ втората му част е озаглавена „Възраждане на балканските народи и борби за национално освобождение.“ Точка 13 в него е „Същност на Балканско възраждане,“ където е включен въпросът за „Общи черти и специфика на възрожденските процеси при отделните балкански народи.“ Трудно ще е със „спецификата“ на гръцкото, сръбското и румънското възраждане, но пък с „общите черти“ ми се вижда съвсем невъзможно. Колкото и „естествен“ да е подобен подход за българската или албанската историография, той е напълно неадекватен за останалите. Титуляр на курса е Иван Първев: http://www. clio. uni-sofia. bg/BG/pass/Nova_balkanska_pasport. pdf.

638 B. Jelavich, History of the Balkans. Eighteenth and Nineteenth Centuries. New York: Cambridge University Press, 1983.

639 L. S. Stavrianos, The Balkans since 1453. New York: Rinehart&Co, 1958, pp. 364-380, 496-512; G. Castellan, Histoire des Balkans, XIVe-XXe siècles. Paris: Fayard, 1991. Все пак и Жорж Кастелан плаща данък на ограничаването на „османската епоха“ до края на XVIII век, като всичко в XIX е „епоха на национализмите.“

640 E. Hösch, Geschichte der Balkanländer. Von Frühzeit bis zur Gegenwart. 2. Aufl. München: C. H. Beck, 1993. И Хьош разглежда първо българското (р. 152-153) и албанското възраждане (р. 156-159), а точката „Националното възраждане като културна епоха“ (р. 159-163) започва с уговорката: „Като обозначение на една епоха понятието „национално възраждане“ е само с ограничена използваемост (от ограничена полза) зa истoриятa нa балканските народи.“. В българското издание изразът „nur von beschränkter Brauchbarkeit“ (София: ЛИК, 1998, c. 189) е неточно предаден като „е в ограничена употреба при балканските народи.“ Което само по себе си също е вярно.

641 Така се опитва да „контекстуализира“ хърватското национално възраждане Р. Божилова, История на Хърватия. София: Абагар, 1998, с. 141: „процесът на националното Възраждане на хърватския народ се изявил доста по-различно в сравнение с другите народи населяващи Балканския полуостров…“

Англоезичното издание на книгата на Румен Даскалов пък е озаглавено: The making of a nation in the Balkans: historiography of the Bulgarian revival (Budapest: CEU Press, 2004). Не „in the Balkans,“ а бих казал „in the Ottoman Empire,“ макар книгата да не представя нито един от двата контекста.

642 В. Тонев, Добруджа през Възраждането. Варна, 1973; Стр. Димитров, Н. Жечев, В. Тонев, История на Добруджа. Т. 3. София: БАН, 1988: Изложението се доближава до познатите от другите издания пропорции – на „Възраждането“ е отделено почти 2/3 от цялото изложение върху османския период, като само 1/4 от тази част е върху „Ранното възраждане.“

643 A. Rădulescu, I. Bitoleanu, Istoria Românilor dintre Dunare şi Mare. Dobrugea. Bucureşti: Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, 1979, р. 236. Интересни промени има във второто издание на същата книга: A. Rădulescu, I. Bitoleanu, Istoria Dobrugei. Constanţa: Ex Ponto, 1998. Запазва се делението на османската епоха на две части, но вече не се обвързва с конкретна година, и нещо неочаквано: втората част (гл. XIII) е озаглавена „Последните десетилетия на османската администрация. Румънското възраждане“. Румънското възраждане (renaşterea românească) се използва в смисъл на румънско движение, „което е служило на националната кауза“ (p. 327). Произходът на концепцията е лесно доловим. Само две публикации в библиографията на тази глава (p. 492-495) носят в заглавието си думата „Възраждане,“ и двете са на български автори – Ст. Чилингиров и В. Тонев.

644 Κ. Α. Βακαλόπουλος, Ιστορία του Βόρειου Ελληνισμού. Θράκη. 3. Εκδ. Θεσσαλονίκη: Εκδοτικός Οίκος Αδελφών Κυριακίδη, 1993. Авторът разглежда периоди като „Тракия по време на Гръцкото въстание от 1821 г.“ и „Тракия от създаването на Гръцката държава до времето непосредствено след Кримската война (1830-1856/1860).“ Поне три книги от същия автор върху историята на Македония започват с 1830 г.

645 Част IV от Историjа Ниша. т. 1 Ниш: Градина, Просвета, 1983.

646 Вж. например: The Skeletons of Kurt Waldheim. // Time, 14.6.2007; Kurt Waldheim dies at 88; ex-UN chief hid Nazi past. // The New York Times, 14.6.2007; Waldheim, exUN-leader and Nazi, buried in Austria. // Reuters, 23.6.2007.

647 Още от 1945 г. W влиза в дипломатическата служба на възстановена Австрия, като стига до поста на постоянен представител в ООН. Така въпреки неуспеха му като кандидат на президентските избори в Австрия през 1971 г., той е избран през декември същата година, като едно компромисно решение в последния момент, за приемник на У Тан, пост, на който ще остане в продължение на два петгодишни мандата.

648 94 страници са малко дори за дисертация в Юридическия факултет във „военновременни условия“. От друга страна, и следвоенната (1958 г.!) дисертация на историка и по-късно канцлер на Германия Кол не надминава 161 страници!

649 Вж. например: Papers show Waldheim was SS Butcher. // New York Post, 26.3.1986.

650 Die Verleumdungskampagne: So wollten sie Kurt Waldheim fertigmachen! [Кампанията за очерняне: Така искат да довършат Курт Валдхайм!]

651 Игра на думи. Жана д’Арк на немски се нарича Die Jungfrau [Девата] von Orleans, докато unschuldig, освен невинна, означава и неопетнена, девица.

652 Φλάισερ, Χ. Κυριακάτικο Βήμα, 13.4.1986, 1–2.

653 Fleischer had identified yet another phase of the cover-up (Rosenbaum, Eli M., W. Hoffer. Betrayal. The untold story of the Kurt Waldheim investigation and the cover-up. New York, 1993, 209 sq.|

654 Fleischer, H. ‘… noch nicht ganz vergessen’: Die Okkupation Griechenlands und ihre diplomatische Bewältigung durch die Nachfolgestaaten des (Groß-) Deutschen Reichs. // Stassinopoulou, Maria M., Ioannis Zelepos (eds) Griechische Kultur in Südosteuropa in der Neuzeit. Wien, 2008, 305–318, тук: 308.

655 Антон Пелинка у Uhl, Heidemarie. Das „erste Opfer“. Der österreichische Opfermythos und seine Transformationen in der Zweiten Republik. // Österreichische Zeitschrift für Politikwissenschaft, 30, 2001, 19–34.

656 Αrchiv der Republik, Виена, Австрийско посолство в Атина, 134.839: 18.6.47 / 105.052: 18.9., 25.9., 28.10.1947.

657 Fleischer, H. ‘… noch nicht ganz vergessen’, 308.

658 За този ден вж.: Φλάισερ, Χ. Οι Πόλεμοι της Μνήμης. Ο Β’ Παγκόσμιος Πόλεμος στη δημόσια ιστορία. Αθήνα, 2008, 121 sq.

659 Показателен е анекдотът-загадка за разликата между болестта Алцхаймер и болестта Валдхаймер: първата води до пълна загуба на паметта, а втората – до избирателна памет…

660 Der Spiegel, 19/1987.

661 Пак там, 28 и 30/1987.

662 Task force (военен отряд със специална задача, назначение) се състоеше от бившия министър на външните работи д-р Карл Грубер и служители на министерството, бивши подчинени на W, и си сътрудничеше със сина на президента. Текстът първоначално беше разпространен в машинописен вид, а по-късно издаден на немски и на английски: Kurt Waldheim’s Wartime Years. A Documentation. Vienna, Sept. 1987.

663 Др. Джийн Ванвелкенхьойзен (Белгия) и почетният доцент Джералд Флеминг (Великобритания).

664 Неоснователно е „шеговитото“ обвинение в едно сатирично издание, което се аргументираше в дух на национална гордост с … ius sanguinis! на 12 февруари1988 г. „Пондики“ … извади следната новина: „САМО безсмъртна Гърция се оказа способна да постави за свой представител в комисията на историците, които проучват нацисткото минало на Курт Валдхайм, един ЧУЖДЕНЕЦ, а не гръцки историк: … германският (иначе симпатичен) гостуващ професор в Критския университет Хаген Флайшер, когото чуждите вестници определят като … грък!!! Наистина, от хилядите гръцки историци нито ЕДИН ли не беше достоен да представлява страната ни в тази комисия?“ След несъгласието на един (непознат за мен, но добре осведомен) читател, симпатичният гризач (пондики на гръцки означава мишка – б. пр.) отговори по-остро под заглавие „Грък като … грък!“. Новата бележка завършваше по следния начин: „Ние писахме и НАСТОЯВАМЕ, че трябва да се намери ГРЪК историк, а не ЧУЖДЕНЕЦ, който – както ни казва читателят – е придобил гръцко гражданство. Нищо повече…“ (Ποντίκι, 4.3.88). За историята: Не ме „постави“ безсмъртната Гърция, а ме избра комисията – в невъзможност да намери сред „хилядите [по рождение] гърци историци“ онзи „един“, който да познава изследваната тематика…

665 Втори отговор на Х. Ф. на Курц, 8.10.1987.

666 Флайшер: Не съм изкарвал Валдхайм ‘вода ненапита’. // Ελευθεροτυπία, 19.1.1988.

667 През декември 1998 г. срещнах отново посланика в заседателната зала на Държавния департамент. Беше начело на австрийската делегация на световния конгрес, посветен на една категория компенсации (Holocaust-era related assets). Аз участвах като исторически консултант на гръцката делегация.

668 International Commission of Historians. The Waldheim Report. Copenhagen: Museum Tusculanum Press, 1993, 189–205.

669 На определени интервали им давахме резюме на дискусиите.

670 Показателна е позицията на британския военен съд, който през 1946 г. по същество оправдава генерал Курт Щудент по обвинението за престъпления срещу мирното население по време на Битката за Крит през май 1941 г.

671 Премахнах следния пасаж: „Безчовечната суровост на войната на партизаните – доколкото се води от военно неорганизирани банди извън военното право – неизбежно влияе върху отбранителните методи на окупационните сили. Те не желаят да възприемат бруталните методи на бой на бунтовниците и се опитват със сурови удари да се справят с противника и да го подтикнат към известно въздържане!“ Тоест стратегията на терор на Вермахта е описана като необходима самозащита!

672 В двучасово интервю за сп. L’Express International: „Tant qu’il n’est pas prouvé qu’il a de ses propres mains étranglé six [sic] juifs, pas de problème“. Запитан по темата от австрийски вестник, Граф призна, че е използвал тази формулировка (Neue AZ / Tagblatt, 17.11.1987). Интересна е косвената, вероятно подсъзнателна, референция към шестте милиона жертви на Холокоста.

673 Двамата членове на комисията с еврейски произход бяха известни – Валах и Флеминг, който през 1938 г. успява да напусне нацисткия Райх. Третият (несъществуващ) член беше напразно издирван на Балканите. През нощта ми се обадиха кореспондентите на два големи американски вестника, които веднага „стигнаха до основното“: Господин еди-кой-си, „един въпрос: вие евреин ли сте?“

674 Waldheim Report, 8.

675 Пак там, 214 сл.: „Waldheim’s own description of his military past does not tally at many points with the findings of the Commission. He attempted to let his military past slip into oblivion and, when that no longer proved possible, to play it down and make it appear innocuous. His lapses of memory are, in the view of the Commission, so basic, that it was not able to obtain any elucidating indications from Waldheim for its work“.

676 Вместо това той остана като президент „в сянка“ до края на мандата си, изолиран от почти цялата международна общност.

677 На следващия ден получих най-великата телеграма в живота си – писмено извинение от Враницки до членовете на комисията.

678 Твърденията за уж еврейска подмолна дейност на комисията бяха напълно необосновани, доколкото WJC ни беше определил като „комисия за изпиране“, въпреки по-късната поне повърхностна нормализация на отношенията ни. Наистина за улеснение на работата ни той ни препрати по дипломатически път многобройни копия на документи, почти изключително от военния архив във Фрайбург, които обаче вече ни бяха известни.

679 Едно английско издание беше публикувано, благодарение на личните ми връзки с Копенхагенския университет (!) от неговото издателство (вж. бел. 23).

680 Заслужава да се спомене например новата институция на „служител на паметта“ за онези младежи, които вместо военна служба предпочитат да предоставят услугите си в бивш концентрационен лагер или окупирана страна.

681 Daniel Charim, Die Presse, 27.5.2006.

682 Вж. Uhl, Heidemarie. Das „erste Opfer“, 28.

683 Главно по време на съуправлението на ÖVP с крайнодясната партия на Хайдер. Вж.: Φλάισερ, Х. Πόλεμοι, 437 sq.

684 Става дума за онези съчинения, които не просто омаловажават страданието и унищожаването на евреите, а отричат Холокоста, обявяват го за „лъжа“. Например в претърпялата поне две издания у нас книга на Юрген Граф „Лъжата Холокауст“ тезите са класическите негазионистки тези: газовите камери и геноцидът са две страни на една и съща „измама“; прочутият газ Zyklon B е инсектоцид, използван не само за обезпаразитивяне на лагерниците, но и срещу бяс, и при „опушване на лисичи бърлоги“; според него т. нар. „окончателно решение [final solution] на еврейския въпрос“ е измислица (освен ако под това не се разбира прогонване на евреите в посока изток, т. е. емиграция, а не ликвидация); Хитлер не е издавал заповеди за убиване на хора заради тяхната религиозна или расова принадлежност; не само Германия трябва да носи отговорността за Втората световна война, евреите не са по-малко отговорни; основният враг на човешкия род не е бил Хитлер, а Сталин, и по-голямата част от евреите, които са били жертва на различни погроми, са загинали на контролираните от Съветския съюз територии; геноцидът е творение на ционистката пропаганда, нужно за изграждането и финансовото укрепване на новата израелска държава, на която Германия заплаща огромни обезщетения; лъжата Холокоста се поддържа от огромен медиен и политически апарат, който пречи на всякаква свобода на словото. Тези и други негационистки аргументи са дискутирани напр. във: Pierre Vidal-Naquet Les assassins de la memoire Ed. de la Decouverte, 1987; Nadine Fresco. Fabrication d’un antisemite, Seuil, 1999; Henry Rousso. Le syndrome de Vichy de 1944 a nos jours. Seuil, 1990. Виж и Peter Novick, L’Holocauste dans la vie americaine, Gallimard, 2001. Глава 17 от европейската конвенция по правата на човека: отричането на Холокоста като ясен исторически факт е невярно твърдение.

685 В България няма изследвания, систематични изследвания днес, по въпроса за това как в настоящата ситуация се възприема различието на евреите от останалите групи български граждани. Във Франция почти 90 процента смятат че френските евреи са французи като всички останали, 87 приципно одобряват идеята за връщането на техните блага, иззети по време на Втората световна; а на въпроса дали се говори „доста, прекалено много, за екстерминацията на евреите от нацистите само 17 процента отговарят с „да“, а 80 процента смятат че се говори колкото трябва или не достатъчно. По данни на CEVIPOF – известен авторитетен френски академичен институт за сондажи, нивото на антисемитизма във Франция, независимо от увеличаването на отделните антисемитски и пр актове остава стабилно в годиите между 1988 и 2002, около 10 процента според изследователката от този институт Нона Майер. Но същата изследователка установява и известно разкрепостяване на словото, на антисемитското слово, сякаш взривната ситуация в Близкия изток се отразява негативно на образа на евреите. В България също има нещо подобно, като тенденция, ако се съди по публикациите в иначе сериозния вестник „Сега“. Във Франция изследователи (вж Vidal D. 2003; Comission Nationale…2003) подчертават и друго – че антисемитските действия напоследък не разпалват класическия антисемитизъм. Антисемитската нагласа не идва от крайната десница, има спад на атаките на нейните членове срещу имигрантите. Младите магребинци, арабите от Северна африка, имигрирали в Франция, отхвърлят антисемитизма, точно колкото техните връстници кореняци французи. Въпреки че е факт, че големите взривове на антисемитски действия почват в края на 2000 година, след избухването на втората Интифада, по време на операцията на израелската армия срещу автономните териториии. Във Франция много млади хора се идентифицират с палестинците – изключени от обществото точно като самите тях, неинтегрирани като самите тях. Действията им по форма антисемитски приличат на класическите градски насилия. Младите хора – според същите социолози, цитирани в статията на Видал – са неподатливи на всякакви идеологии, и следователно са неподатливи и на пропагандата на радикалните ислямисти в Западна Европа. (Виж статията на Доминик Видал в „Льа Монд дипломатик“).

686 Статията е в „Обектив“, 1998 г., Х. Авторът много точно забелязва нещо важно – фиксацията в събитието „спасение на българските евреи“, това че реториката на спасението толкова е завладяла съзнанието ни, че „антисемитските прояви остават на заден план“.

687 Медийните интелектуалци като например прочутия Бернар Анри Леви – „Великият Всекоментатор“ – имат според Дельоз следната особеност (Дельоз има предвид „новите философи“): „Тяхното мислене е кухо (pensee nulle). Има две причини за тази кухост. Първо те си служат с големи концепти, големи колкото дупки на проядени зъби – Законът, Властта, Господарят, Света, Бунта, Вярата и т. н. И с тях те могат да правят гротескни смесици, къси, сбити сдвоявания, Законът и Бунтът, Властта и Ангелът…“

688 Събраният масив от данни е доста богат и в него могат да се намерят доста неща. Но това може да бъде и опасно. Опасно, ако нещата се бриколират, без да си даваме сметка да ограниченията на тази техника. Искам да подчертая, че приведените в този увод мнения, макар и схващания на известни интелектуалци, нямат строго аргументативна, научна стойност. Защото аз, цитирайки ги повърхностно, ги изтръгвам от контекста, времето и повода, по който са казани. Но все пак мисля, че подобни илюстрации не са излишни. Те очертават една картина, която е видима в българското общество след 1989 година, която става „факт“, а за някои – и обяснителен модел, митология на социалния свят. Обяснителен модел, който е седиментация на бриколирани мнения, самите те бриколиращи мнения, предразсъдъци на т. нар. здравия разум, и т. н.. (Тук трябва да се припомни, че митът работи на принципа на „бриколажа“, според Леви-Строс в „Дивото мислене“. Но това е вече друга тема.)

Възможно е да се направи систематично изследване в събрания от нас материал именно в този разрез – какви са утаените в самите медии гледни точки към съществуването или несъществуването на антисемитизъм у нас. Темата е интересна и си струва да се развие, доколкото, както казах, самите представи и мнения на интелектуалци, експерти, автори на „сондажи“ и пр. произвеждат реалност, която става онтология на нашия социален свят и част от т. нар. „преход“ след 1989 година. Много интересни мнения бяха изказани от организираната от Алберт Бенбесат дискусия „За ползата и вредата от издаването на националсоциалистическа литература“. (Литературен вестник, април 2002). (Водещият припомни, че девизът на Льо Пен е „Франция над всичко“. Едно от мненията изказани там (на Ю. Методиева) беше, например, че българският антисемитизъм днес не е масов, той е неспособен да е интелектуално влиятелен, но „изтощава волята за познание, като го заменя с омраза.“)

Не мога да не цитирам двата типа антисемитизъм във „времето на новото Просвещение“, за които говори Емил Кало (в списание …“Плейбой“) – неинформираният и „параноичният“, който според него има „много развита социална база“ (? -к. м. Л. Д.).***бележка за Доминик Видал и т. н. Виж инф в Монд за тази среща в Берлин бел* „Стената се вижда от тях – стената между палестинските територии и Израел като нещо срамно, а не удобно нещо което да попречи на атентатите“

689 Виж Vidal 2003 и бележка 2 по-горе. Интересни тези са изказани на конференцията за антисемитизма в Берлин, организирана от фондация „Хайнрих Бьол“ и открита от Министъра на външните работи Й. Фишер. Някои от данните цитираме по публикация в Льо Монд на 31 януари 2004 г. Цитатите от Финкелкрот – също. За него стената „на Шарон“ е не нещо срамно, а нещо удобно, което да попречи на атентатите.

690 Това е мнение например на Антони Лерман, член на британския форум за правосъдие и права на човека. „Истинският чернозем на това насилие са гетата с тяхната безработица и безперсктивност и една част от младежите от простолюдието“, от по-долните социални слоеве, или както се казва сега, „произлизащите от имиграцията“ /issus de l’immigration“/. По този въпрос цитирам Монд от 31 01. Виж и Доминик Видал. За необходимостта от съдебно разследване за извършилите антисемитските актове, но и усилието да се вземат мерки младежите да се интегрират (но и „трябва да сме бдителни към расистките дегенерации, особено към антисемитските реакции, защото в общата манифестация срещу Шарон в Париж младите участници от еврейски произход са били малтретирани“)

691 Вж. Олга Тодорова. Образът на „нечестивия евреин“ в българската книжнина от 18 и началото на 19 век, и във фолклора. – Български фолклор, 1994, № 3.

692 Това разбира се трябва да се изследва. Нужно е да се разбере с други методи, способни да уловят днешните нагласи на българските граждани към съгражданите им от еврейски произход. Така както във Франция, в цитирания тип институти, които събират такива данни. Как наистина те – ако използваме една вече използвана фраза – „от съседи стават евреи“. Виж също „Етнокултурната ситуация в България“, София 1992, изследване от колектив Ж. Георгиев, Кр. Кънев, М. Грекова, И. Томова и др. Вж. Кр. Кънев в настоящия том. М. Грекова 2003.

693 Доста след „Монитор“ (този вестник има 50 процента от негативните публикации) е вестник „Сега“, където от общо по темата 296 публикации негативните са 22, критичните – 66, позитивните – 8, а неутралните 19/7?/9. В „Труд“ 7 негативни и? са критични, от общо 234. В „Стандарт“ от 319 публикации 6 са негативни и 9 критични. Вж. Алфред Криспин, Увод.

694 Вж. по този въпрос отново А. Криспин (Става дума за авторите Волен Сидеров със седем негативни публикации, за Илия Илиев с пет, Ст. Солаков – 4, Т. Шишманова -3. С прицели Соломон Паси – 106, Чорни -18, Вагенщайн – 11, Сорос – 4, Кало – 4, Отворено общество – 5, еврйското лоби – 11, „Шалом“ – 4.)

695 Става дума за серия от изследвания на Института за критически социални изследвания върху пренаписването на учебниците по история; също и върху разказа за национални исторически събития във вестниците на комунистическата партия и на опозицията./вж. Пренаписванията на новата българска история в учебниците за гимназията./Деян Деянов под ред на/ С. Министерство на образованието, 1995; и М. Грекова и други. „Националната идентичност в ситуацията на криза: исторически ресурси“ С. Минерва, 1997 В тях беше показано разграждането на фундаментални структури и на „публичното пространство на историята“. (Неговото съществуване се предполага в модерното, гражданското общество – то се състои не от „места на обща памет“, а от „общи места на паметта“; тези общи места са ничии, но са достъпни за всички и за всекиго, място за сблъсък и диалог на интерпретациите относно миналото и тяхното обективно йерархизиране). Затова, както ще стане дума по-подробно нататък, дебатът за спасяването на евреите (който се актуализира и тази година по повод на честването на 60 годишнината) с неочакваните си и на пръв поглед странни антиеврейски настроения, показа как се разпада самата възможност за комуникация между различните колективни памети за това събитие, за „диалог“ на различните разкази за местата на българската национална памет.

696 След което ги поставят на правилното място до шефката на МВФ Ан Розенфелд, а не както я знае българският читател Ан Макгърк (А „международните организации са пълни с евреи“). И тъй като в този тип митологическо мислене всякакви връзки са възможни – се стига и до пар екселанс еврейската фамилия Ротшилд – „чейнчаджии“ от 1560 година; „Ротшилд спечели пари дори от Ватерлоо“. Но за това ще стане дума и нататък.

697 Начините, по които класифицира околния свят Илия Илиев са зашеметяващи: „партизани като Джуров и Семерджиев, Също и кванторите за всеобщност – целият ни елит е боклук, няма нито един национално-отговорен българин по върховете на властта, всички политици слугуват, и т. н. до всички комунисти са родоотстъпници и пр.

698 На това място листът от ръкописа на П. Мутафчиев е загубен, поради което връзката в съжденията му до известна степен се нарушава.

699 В дадения случай авторът има предвид вече използваното от него сведение от византийския историк Niсеtas (р. 483).

700 П. Мутафчиев описва накратко битката между сърби и българи, станала край Велбъжд (дн. гр. Кюстендил) на 28 юли 1330 г., в която загинал и българският цар Михаил Шишман, вж. Т р и ф о н о в, Ю. Деспот Иван Александър и положението на България след Велбъждската битка. – Сп. БАН, 43, 1930, с. 79 сл.; Б у р м о в, А л. История на България през времето на Шишмановци (1323–1396). – ГСУ. ИФФ, 43, 1947. = Избр. произв., т. 1, с. 266 сл.

701 А д р и а н о в а – П е р е т ц, В., Д. С. Л и х а ч е в. Повесть временных лет. Т. 1, М., 1950, с. 48.

702 Инцидентно някои изследователи на Българското възраждане споменават за нуждата от османските извори. Така едно от добре познатите имена в тази дисциплина дори писа, че „Османистите са в голям дълг към историците, които разчитат на тях да направят достъпни турските документи… за толкова важния за Българското възраждане ХIХ век“ (Кр. Шарова, „Национално и регионално…, 1997, c. 68). Добре. Но какви са тези „историци,“ които не могат сами да си прочетат изворите? И защо да са им длъжни онези, които могат? И ако са толкова важни османските извори за тази епоха, защо не се изследва направо от „османисти,“ щом ще се противопоставят историци на османисти? Неприемливо е така да говорят хора, които като „дългогодишни организатори на науката“ носят отговорността за това деветнадесетият век да се изследва и описва само като Българско възраждане, и то само от „специалисти по Българско възраждане,“ но не и от османисти.

703 Така било през 1960-те години. Мъглявото название на секцията идва от по-късното вливане (началото на 70-те) към нея на проблемната група „История на българския народ през XV-XVIII век“: Петдесет години Институт по история при БАН, 1947-1997. ред. В. Стоянов, А. Запрянов. София: Гутенберг, 1999, с. 56-58. Основата на секцията пък бил присъединеният към БАН Институт „Ботев-Левски“, който пък бил наследник на Научния институт „Христо Ботев.“ В състава на секцията по брой отдалеч доминират специалистите по Възраждане (с. 397-398), винаги от техните среди е бил и ръководителят на секцията (с. 66). При това положение, в рамките на едно подразбиращо се разделение на труда, а и на „сферите на влияние,“ за специалистите по османска история остават предните векове.

704 Еснаф (тур. от ар. еsnaf, мн. ч. от sınıf); абаджия (тур. abacı от aba); гайтанджия (тур. gaytan през гр. от италианския град Гаета); устабашия (тур. ustabaşı – първомайстор); калфа (тур. kalfa от ар. halife); чирак (тур. çırak); дюкян (тур. от ар. dükkan); чаршия (тур. çarşı от перс. çarşu); хайдутин (тур. haydut от унг. hajdú); харамия (тур. от ар. harami – обирник от haram – забранен от религията, незаконен); чета (тур. çete); хаджия (тур. от ар. haс – отиване на поклонение в Мека) караджа (тур. karaca – 1/ черничък, 2/ сърна).

705 В тази връзка не съм изцяло съгласен c публикуваната в този сборник реакция на Румен Даскалов, и по-точно с тезата, че българската историография можела да има „своя“ позиция, водейки се от това, какво „има значение на българите.“ Тук трябва да решим за какво говорим – за национални ценности или за научни изследвания, и да престанем да ги смесваме. Както казваше един мой преподавател, Халил Берктай: „Аз не съм турски историк, аз съм историк.“ Разбира се, че са възможни различни обяснителни модели (между тях и този с епоха на възраждане), но като изследователи ние търсим този с по-голяма обяснителна сила. Да се намесват тук „турска“ и „българска“ гледна точка е характерно за един съвсем друг тип историография, която се опитваме да превъзмогнем.

706 П. Ников, Възраждане на българския народ… [1929], c. 25 = 2. изд. НИ, 1971, с. 61: „Освен това, чрез многобройните реформени опити, предприети при Селим III (1789-1808), Махмуд II (1808-1839) и Абдул Меджит (1839-1861), турците сами поощрявали възраждането на балканските народи…“

707 Дори само съдържанието на сборниците посветени на сто- (Tanzimat, I. Yüzüncü yıldönümünü münasebetile. Ankara, 1940) и сто и петдесет годишнината на Танзимата (150. Yılında Tanzimat. H. D. Yıldız, ed., Ankara: TTK, 1992; Tanzimat’ın 150. Yıldönümü Uluslarasası Sempozyumu. Ankara: 31 Ekim – 3 Kasım 1989. Ankara: TTK, 1991) показва колко по-широкобхватна е реформената амбиция.

708 Въпреки че държавната инициатива не достига еднакво бързо и еднакво силно до всички сфери, погрешно е да се обобщава и дори приема за аксиома, както прави Д. Лилова („Възрожденският проект за географски речник на българските земи.“ В: Балканистичен форум, 2004, кн. 1-2-3, с. 20), че „възрожденската модерност настъпва без натиск и контрол от страна на държавата.“

709 Така например в летописа на поп Йовчо от Трявна (Писахме да се знае. Приписки и летописи. В. Начев, Н. Ферманджиев, ред. София: ОФ, 1984, с. 288-300) най-отбелязваните политически събития са тези в империята, докато Франция, центърът на Европа за ХIХ век е спомената само във връзка с похода на Наполеон в Русия; нищо друго не е отразено от Френската революция. През тъй важната за Европа 1815 г. поп Йовчо е отбелязал ходенето си за лен в Молдова. Единственото сведение в някаква връзка с революциите от 1848 г. (година, за която иначе има доста записки) е бележката: „чува се, че преминали много низами във Влашко.“ Нещо повече, поп Йовчо не отбелязва реформените едикти от 1839 и 1856 г., а възкачвания на султани, раждане на принцове, обиколки на султана, промени в местното управление. Видно е в какъв ритъм живеели българите през ХIХ век.

710 M. Vitković- Žikić „Tanzimat turc et culture urbaine en Serbie du XIXe siècle.“ In: La culture urbaine des Balkans (XVe-XIXe siècle). N. Tasić, ed. Belgrade: SANU, 1991, р. 195-204.

711 П. Мутафчиев, „За културната криза у нас.“ В: Просвета, 1935, кн. 4, с. 393.

712 Напр.: Турция, бр. 31 / 20 септември 1869 г. В превод на текст претендиращ да е политическо завещание на Фуад паша се появява изразът „нашето възраждане“; също и Ив. Найденов в редакционна статия на в-к Напредък (г. 9, бр. 14 / 2 ноември 1874 г.) пише, че „знамето на българският народ трябва да бъде: нравственото негово възраждане“ (италически шрифт в оригинала).

713 В цялото си творчество Ботев е споменал за „възраждане“ 7 пъти срещу 80 за „въстание“: Ст. Божков, З. Генадиева, Речник на езика на Христо Ботев. т. I, А-К. София: БАН, 1960, с. 197, 206. При тези споменавания на „възраждане“ Ботев по-често го определя като „славянско възраждане,“ но казва за него, че е започнало през 1830-те години. За българския народ той пише: „Мъртъв и забравен лежа той почти до 30-тите години на тоя век, кога настана епохата на славянското възраждане.“ Така поставената хронологическа граница издава неосъзнатото влияние на хронологията на реформите върху представата на Ботев за възраждането, защото 1830-те години не са начало на „възраждане“ за никакви други славяни освен за живеещите под османска власт българи. Малко вероятно е Ботев да е имал предвид „илиризма“ сред хърватите.

714 М. Симеонова, Речник на езика на Васил Левски. София: АИ, 2003, с. 107.

715 В. Априлов, Събрани съчинения. М. Арнаудов, ред. София: Придворна печатница, 1940, с. 51 (Денница, 1841 г.) и с. 170-172 (Допълнение към Денницата, 1842 г.).

716 В „Увод в историята на българското възраждане.“ Цит. по Ив. Шишманов, От Паисия до Раковски. Статии по българското възраждане. Ред. М. Арнаудов. София: МНП, 1943, с. 59-60.

Също K. Иречек, който иначе приема Дриновата теза, отбелязва: „За пръв път е обърнато внимание върху полузабравения Паисий в Български книжици, 1859, стр. 540.“ (История на българите…, 1978, 553, бел. 1). Самият Иречек (тук пропускайки малко по-ранното споменаване от В. Григорович) явно не се е замислял, а и следващите историци никак няма да се притесняват от това, че дълго след „началото на Възраждането“ нароченият за негов родоначалник Паисий е бил „полузабравен“ и, че е трябвало „за пръв път“ да се обърне внимание върху него. Подобно в: Паисий Хилендарски и неговата епоха (1762-1962). София: БАН, 1962, сс. 66, 638.

717 Цит. по: Ив. Вазов, Стихотворения. 8-мо изд. М. Цанева, ред. София: Български писател, 1989, с. 87.

718 Всъщност, албанските автори от пред-комунистическия период виждали началото на Рилиндята с Призренската лига, 1878-1881 (Historia e Shqipërisë, v. 2 …, 1965, p. 20). Идентично по-късно: S. Skendi, The Albanian National Awakening, 1878-1912…, 1967. Един български съвременник също вижда това начало през 1870-те години (Дипломат [Н. Ризов], Албанското възраждане…, с. 4).

Явно, за разлика от българския случай, тук разбирането за начало на националното възраждане успоредно на Танзимата е навлязло впоследствие и от втора ръка. Това обаче трябвало да затъмни друго много показателно нещо – че първото голямо движение на националното възраждане, Призренската лига, всъщност започва като борба за запазване на османските територии в драматичната за империята 1878 г. Да подчертаем, че следващото голямо раздвижване идва със следващата гранична за Османската империя година – 1908.

719 Н. Генчев, Българско възраждане…, 1988, с. 6-7.

720 Напоследък Пл. Митев изразява убеждение, че в крайна сметка за начало на Възраждането ще се наложи 1600-та година „една граница, която модерната историопис отдавна е възприела като разделителна между Средновековието и Новото време“ (Пл. Митев, Българско възраждане. Лекционен курс. София: Полис, 1999, с. 9). Тук само в едно изречение се проявяват няколко типични грешки, които заслужават да бъдат разнищени.

Първо, не е ясно защо едно съвсем условно деление в общата история, основано на западноевропейското развитие, да е валидно и за българите и то като начало на националното възраждане. Явно защото вече е прието за даденост, че Българското възраждане е всъщност българското навлизане в Новото време, а то по никой начин не бива да е по-късно от европейското. Така не само се създава изкуствен времеви паралелизъм между българската и западноевропейската история, но се слага и знак за равенство между начало на Новото време и появата на модерния национализъм, какъвто няма в западноевропейските историографии.

Второ, когато за начало на Новото време се сочи кръгло число (иначе се сочат също 1453, 1492, 1517 г. и др.), приетата граница е не 1600-та, а 1500-та (и петстотната!) година – и това не само в „модерната историопис,“ която в случая не личи да се познава, но и в по-старата, и в „съветската историография,“ та и в преподаването по история в основните, средни и висши училища у нас. Дано при това положение да не се предложи и 1500-та година за начало на Българското възраждане.

Трето, годината 1600 се приема за условна граница от традиционната турска историография: това бил краят на „класическата епоха“ и началото на „упадъка“ на империята. Оттам „заема“ тази година и Хр. Гандев, основавайки се на логиката, че щом империята започнала да запада, българите ще да са започнали да се възраждат. Впоследствие Гандев е обвиняван, че това било недостатъчно обоснован „опит да се наложи общоевропейската периодизация“ (срв.: Н. Генчев, Българско възраждане…, 1988, с. 6), поради което се е подвел и Пл. Митев, заимствайки тезата от Гандев и критиката от Генчев, без да споменава нито един от двамата.

Разбира се, упоритото отстояване на ранната долна граница отдавна вече не е само поза, а има и съвсем прозаични мотиви – става дума за сфери на влияние. Много по-престижно е да си специалист по период от почти два века (а защо и не три!), вместо от само половин. В този контекст, започването на разказа за Възраждането максимално рано, озаглавяването на всякакви изследвания за XVIII век като „през Ранното възраждане“ играят ролята на „маркиране на територията.“

721 Н. Генчев, който твърдо отстоява тезата за начало на XVIII век като начало на Възраждането (Българско възраждане…, 1988, с. 5-9), в крайна сметка отделя на „Ранното възраждане“ 50-тина страници срещу около 300 за останалото. Многотомната История на България, възприемайки същата долна граница, отделя на Ранното възраждане само около 1/5 от целия текст за Възраждането (т. V, 1985, с. 21-223), а на последните му две десетилетия, 1856-1878 г. – повече от половината (целият т. VI, 1987, с. 27-543).

722 Ив. Шишманов, „Увод в историята на българското възраждане.“ В: България хиляда години (927-1927). София: МНП, 1930, 279-319; „Паисий и неговата епоха.“ В: СпБАН, кн. VIII, 1914, с. 118. Цит. по: Ив. Шишманов, От Паисия до Раковски. Статии по българското възраждане. Ред. М. Арнаудов. София: МНП, 1943.

723 Б. Пенев, Начало на Българското възраждане. Походна войнишка библиотека, N 46, 1918. Цит. по: 3-то изд. София: Хемус, 1946.

724 Хр. Гандев, Ранно възраждане, 1700-1860. София: печ. Култура, 1939; Хр. Гандев, Фактори на българското възраждане, 1600-1830. София: Българска книга, 1943.

725 Първата част на Хр. Гандев, Ранно възраждане…, 1939.

726 П. Ников, Възраждане… [1929], c. 26-27. Особено ясно изразено в работите на Хр. Гандев.

727 Б. Пенев, Началото…, (1946), с. 22 и сл.; Ив. Шишманов, От Паисия до Раковски…, с. 94 и сл.

728 Б. Пенев, Началото…, (1946), с. 38-51.

729 Н. Генчев, Българско възраждане…, 1988. Показателно е, че втора глава „Исторически корени на възрожденската епоха“ включва точка „Упадъкът на Османската империя през XVI-XVIII век и българското общество“ (с. 63 и сл.), а третата „Начало на Българското възраждане“ започва с „Разложение на Османската империя през XVIII век. Опити за реформи.“ (с. 68 и сл.).

730 Например: İ. Ortaylı, İmparatorluğunun en uzun yüzyılı, 4. Ed. İstanbul: İletişim, 1999, (1-во издание 1983). Новото в тази книга за турската историография, е че взема под внимание развитията при немюсюлманите. В същото време за българския читател няма нищо изненадващо в начина, по който са представени „възрожденските процеси.“ Показателното е, колко лесно е било писанията на официалната българска историография да бъдат вплетени в общата история на империята.

731 Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 10.

732 Срв.: Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 98-100.

733 Оттук и смехотворните спорове що за епоха е било Възраждането и къде да се ситуира в общата марксистка схема – в края на „феодализма“ или в началото на „капитализма,“ за да се стигне до това, че е преход между двете: Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 102-109.

734 Един документиран подвиг в това направление, се отнася до Ив. Стоянов, История на Българското възраждане. Велико Търново: Свети Патриарх Евтимий Търновски, 1999. Вж: В. Бонева, „Читанка с претенции за университетски курс или как се пише учебник по история.“ В: Минало, 2001, кн. 4, с. 84-94 и особено с. 85-88, показващи откровено компилативния характер на съчинението. Същото би могло да се направи и за други от общите представяния на „Възраждането.“

735 К. Косев, „Априлското въстание в кривото огледало на историографията.“ В: История, 1996, кн. 2, с. 5-12. Въпреки гръмкото заглавие, статията не прави друго, освен да повтори някои погрешни клишета (акцията била „общобългарска“, с. 7), да се нахвърли над отдавна преодолени тези (тежкото положение на народа като причина за въстанието, с. 8), но най-вече да отрече традиционалисткия анализ на събитието в полза на самоочевидността на изводите от същия този традиционалистки анализ: безсмислен бил въпросът за причините за въстанието, „защото не може да се търсят причините за нещо, което е логически обусловено от хода на самия исторически процес и се разбира от само себе си.“ Също така безсмислен бил и въпросът за причините за поражението, толкова повече, че то се превърнало в „блестяща политическа сполука“ (с. 10-11). Колкото и износени да са въпроси от типа „какви са причините за избухването на въстанието,“ да се каже, че това „се разбира от само себе си“ е единствената възможна крачка назад в анализа.

Друго съчинение върху митовете по отношение на Възраждането (Е. Дроснева, „Митове от и за Възраждането.“ В: История и митове. М. Радева, ред. София: ЛИК, 1999, с. 77-85) като главни направления на обнова се заело да доказва, че българите не били „безпросветни“ (ограмотили се били в килийните училища) и още повече – не били „заспали.“ Да оставим настрана, че не е много ясно дали става дума за митове за българите преди Възраждането (както е в оригиналния вариант на „митовете“) или през Възраждането (както безстрашно ги „оборва“ статията). Важното е, че много малко се печели ако просто обърнем митовете с обратен знак. А тук дори това е невъзможно, защото аргументацията на цитираното есе е много по-неубедителна от тази на самите митове. Забележете, че това уж „критично“ и „демитологизиращо“ писание дава в крайна сметка една още по-розова и сладникава картина на Възраждането.

736 Срв.: Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 307-308.

737 Ил. Тодев, „Източният въпрос във възгледите на Маркс и Енгелс.“ В: Към друго минало…, 1999, с. 135-148.

738 Автор и в двата случая е Константин Косев.

739 А. Иширков, Град София през XVII век. София: Софийско археологическо дружество, 1912, с. 3.

740 Р. Даскалов, Как се мисли…, 2002, с. 251 и сл.

741 Ил. Тодев, „Бил ли е Левски в Странджа.“ В: Работническо дело, бр. 76 / 17 март 1987 г., с. 3; Ил. Тодев, „Васил Левски и комитетското дело в Одринска Тракия.“ В: Васил Левски, 1837-1987. София: БАН, 1987, с. 225. С пълно съзнание за неговата хипотетичност, то се възпроизвежда и от други автори, напр. Д. Дойнов (в: Националноосвободителното движение на македонските и…, 1994, с. 41): „Левски не отминава и Странджа. Вероятно се е срещнал … и ще е привлякъл редица будни българи от този район в организацията си“ (курсивът мой).

742 Пл. Митев, Българско възраждане…, 1999, с. 8-10. Нямаше да забележа този принос, ако не бях видял с очите си кандидат-студенти през последните години да го възпроизвеждат. Всеки запознат със системата на влизане в университета разбира защо ако някой млад човек иска да стане адвокат (защото за историци няма желаещи) никак не е лошо да запомни, че „според Пламен Митев Възраждането се дели на пет периода“ и ред подобни знакови фрази.

743 Р. Гаврилова, Колелото на живота…, 1999.

744 И. Илчев, Рекламата през Възраждането. София: АИ, 1995. Книгата увлекателно разказва какво, къде и как рекламира „възрожденският българин.“ Но нима човек не може да рекламира или поне да си купи някоя рекламирана стока без да е българин? И по-важно – какво „възрожденско“ има в това?

745 Напр.: Р. Гаврилова, Колелото на живота…, 1999, с. 32: „Турчетата не пропускат да пукнат главата на всяко българче, минало покрай къщата им, освиркванията и мръсните подмятания са задължителни.“ Да се приписва подобно поведение на децата от само една етническа група и то само към деца от друга етническа група, е не само политически некоректно, то е и фактически невярно. Това че децата от един квартал чупят главите на тези от съседния не може да се обяснява само с религиозна и етническа нетолерантност. Въпросът е познат не само в научната, но и в детската литература: виж класическото произведение на Ференц Молнар Момчетата от улица Пал (F. Molnár, A Pál utcai fiúk. Budapest, 1907).

746 Срв. Данова, Н. Образът на гърците, сърбите, албанците и румънците в българската книжнина. // Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. С.: IMIR, s. a. [1994], 57–135; Същата. Образът на „другия“ в българските учебници през Възраждането. // Пак там, 232–238; Същата. Представата за „другия“. // Представата за „другия“ на Балканите. Ред. Н. Данова, В. Димова, М. Калицин. С.: АИ Марин Дринов, 1995, 5–9; Същата. Взаимната представа на българи и гърци – ХV – средата на ХІХ в. // Пак там, 179–187.

747 Срв. напр. Мутафчиева, В. Образът на турците. // Връзки на съвместимост…, 5–21; Градева, Р. Българи и турци, ХV–ХVІІІ в. // Представата за „другия“…, 47–54; Аретов, Н. Национална митология и национална литература. Сюжети, изграждащи българската национална идентичност в словесността от ХVІІІ и ХІХ век. С.: Кралица Маб, 2006, passim; Галанова, М. Семантизиране на турския етноним в българското медийно поле преди Освобождението. // Етнически и културни пространства на Балканите. Сборник в чест на проф. Цветана Георгиева. 2. С.: УИ Св. К. Охридски, 2008, 418–453.

748 Галанова, М. Семантизиране, 433.

749 Пак там, 453.

750 Вж. напр. Пелева, И. Ботев. Тялото на национализма. С.: Кралица Маб, 1998; Чернокожев, Н. От Възраждане към прераждане или изкушаванията на българката: Чужденецът и неговите властвания в литературата на Българското Възраждане. С.: Фигура, 2003, 50.

751 Термина заимстваме от Тодорова, М. Балкани. Балканизъм. С., 1999, 7.

752 Сравнение между мюсюлманския и християнския модел вж. у Тодорова, О. Жените от Централните Балкани през османската епоха (ХV–ХVІІ век). С.: ИК Гутенберг, 2004, 113.

753 Повече за мюсюлманската система за „сексуална сигурност“ вж. пак там, 146– 147, 363–377.

754 Срв. напр. Schick, I. C. Тhe Erotic Margin: Sexuality and Spatiality in Alterist Discourse. London-New York: Verso, 1999; Idem. Christian Maidens, Turkish Ravishers: the Sexualization of National Conflict in the Late Ottoman Period. // Women in the Ottoman Balkans: Gender, Culture and History. Edited by A. Butrović and I. C. Schick. London-New York: I. B. Tauris, 2007, 273–305.

755 Александрова, Н. Картографиране на образа на харема в някои текстове от литературата на ХІХ век. // Род и ред. Ред. М. Кирова, К. Славова. С.: Полис, 2005, 43–55; Същата. Дом и харем в българската предосвобожденска белетристика. // Литературни Балкани, 2007, 1, 184–194.

756 Както в други случаи, когато съм се докосвала до историята на Българското Възраждане, и тук разчитах на отзивчивостта на моите дългогодишни приятели и колеги Кети Мирчева – историк на свободна практика, и доц. Пламен Божинов от Института за исторически изследвания при БАН. Благодаря им за търпението, с което изчетоха първия вариант на този текст, за компетентните им бележки, както и за допълнителните източници, към които ме ориентираха.

757 Това, че част от подбраните текстове остават с една практически нереализирана публичност (т. е. не са обнародвани приживе на авторите си), не променя факта, че те са замислени да въздействат върху една по-масова аудитория.

758 Показателен е например един добре известен случай от 70-те години на ХІХ век, когато вестник „Напредък“ бива спрян от цензурата, а редакторът му Иван Найденов – хвърлен за известно време в затвора само заради това, че е допуснал да се отпечата един текст, в който Пророкът Мохамед уж бил наречен „ламя сура“. В действителност, както се изяснява наскоро след това, определението „ламя сура“ било употребено по адрес не на Пророка на исляма, а на султан Мехмед ІІ, завоевателя на Константинопол (срв. Стамболски, Хр. Автобиография, дневници, спомени, 1852-1879. Откъси. Подбор и ред. Стр. Димитров. С.: Български писател, 1972, 528–533). Така или иначе факт е, че българските възрожденски автори, които публикуват във вътрешността на Османската империя, се придържат по отношение на исляма към един много по-умерен тон в сравнение с емигрантската преса. Друг е въпросът, дали това по-толерантно отношение се дължи само на страх от евентуални репресии или е плод на искрено вътрешно убеждение.

759 Lewis, В. The Other and the Enemy: perceptions of identity and difference in Islam. // Religiongesprache im Mittelalter. Hrsg. Bernard Lewis und Friedrich Nieöwhner. Wiesbaden: Otto Harrassowitz, 1992, 376–377. Срв. също Журавский, А. В. Христианство и ислам. Социокультурные проблемы диалога. Москва: Наука, 1990, 16; Пеев, Й. Отношенията християнство – ислям: дебат и диалог. // Християнството и нехристиянските религии. Съст. и прев. И. Мерджанова. Силистра, 2003, 185, 193.

760 Meyendorff, J. Byzantine Views of Islam. // Dumbarton Oaks Papers, 18, 1964, 113–132; Vryonis Jr., Sp. Byzantine Attitudes toward Islam during the Late Middle Ages. // Greek, Roman and Byzantine Studies, 12, 1971, 263–283.

761 Срв. Kazhdan, A. Islam, Polemic against. // The Oxford Dictionary of Byzantium, 2 (New York-Oxford: Oxford University Press), 1991, 1017–1018.

762 Вж. напр. Аbel, А. La lettre polémique « d’Aréthas » à l’émir de Damas. // Byzantion, XXIV, 1954, fasc. 2, 356–357, n. 3.

763 За тази мисия, чиято крайна дестинация най-вероятно е бил град Самара, срв. Илиев, И. Сарацинска мисия. // Кирило-Методиевска енциклопедия, 3, 2003, 534–536.

764 Стара българска литература, Т. 4. Житиеписни творби. Съст. и ред. Кл. Иванова. С.: Български писател, 1986, 43.

765 Пак там, 299, 302.

766 За него вж. по-подробно Киселков, В. Софроний Врачански. Живот и творчество. С., 1963.

767 Вж. напр. Ангелов, Б. Ст. Софроний Врачански (Материали за живота и творчеството му). // Известия на Института за българска литература, VІІ, 1958, 309–321 и цит. лит.; Иванова, Кл. Бележки върху Софрониевия сборник от 1805 година (т. нар. „Книга за трите религии“). //Духовна култура, 1983, 10, 1–8.

768 Срв. Бабий, А. Й. Дмитрий Кантемир. Москва: Мысль, 1984, 28.

769 За анархията в Румелия и за политическото раздвижване сред българите от онази епоха, включително и за политическата дейност на самия Софроний през първото десетилетие на ХІХ век, срв. Мутафчиева, В. Кърджалийско време. С.: БАН, 1993^2; Дойнов, Ст. Българското националноосвободително движение 1800–1812. С., 1979.

770 По-долу Софрониевият „ислямски“ текст ще бъде цитиран по: Врачански, С. Съчинения в два тома. 2. С.: Български писател, 1992.

771 За живота и творчеството на Кантемир вж. накратко Guboglu, M. Dimitrie Cantemir – orientaliste. // Studia et Acta Orientalia (Bucarest), 3, 1960, 129–160; Dvoicenco-Markov, D. Demetrius Kantemir and Russia. // Balkan Studies, 12, 1971, 383–398; Faroqhi, S. Subjects of the Sultan: Culture and Daily Life in the Ottoman Empire. London-New York: I. B. Tauris, 2005, 81–85.

772 Смирнов, Н. А. Очерки изучения ислама в СССР. Москва: Изд. АН СССР, 1954, 27.

773 Врачански, С. Съчинения, 2, 395–397. Срв. [Д. Кантемир] Кнiга сvстiма или состоянiе мухаммеданскiя релiгiи. СПб., 1722, 4–5.

774 За Порфирий вж. Baldwin, B., A. Kazhdan. Porphyry. // The Oxford Dictionary of Byzantium, 3, 1991, 1701–1702.

775 Врачански, С. Съчинения, 2, 414–416.

776 Пак там, 471–473. Срв. [Д. Кантемир] Кнiга сvстiма, 232–235.

777 Срв. Wensinck, A. J., J. Jomier, B. Lewis. Hadjdj. // The Encyclopaedia of Islam, New Edition, III, 1971, 35–36; Young, W. C. The Kaaba, Gender, and the Rites of Pilgrimage. // International Journal of Middle East Studies, 25, 1993, р. 291.

778 Врачански, С. Съчинения, 2, 457–459. Срв. [Д. Кантемир] Кнiга сvстiма, 191–192.

779 Срв. Свещен Коран и неговият превод на български език. Прев. Н. Генджев, х. д-р М. Р. Саляма и доц. д-р Ив. Добрев. С., 1993, 2:25, 15:45, 18:31, 19:61–62, 22:23, 36:55–57 и др.

780 За еволюцията на мюсюлманските представи относно „хур“ и за различните тълкувания, които предлагат мюсюлманските богослови за тези загадъчни създания, вж. Smith, J. I., Y. Y. Haddad. The Islamic Understanding of Death and Resurrection. Albany: State University of New York Press, 1981, 89, 164–168, 236 (n. 27).

781 Врачански, С. Съчинения, 2, 445–446. Срв. [Д. Кантемир] Кнiга сvстiма, 164.

782 За митарствата на Софроний из България в качеството му първо на енорийски свещеник, а впоследствие и на архиерей, които той колоритно описва в прочутата си автобиографична си изповед „Житие и страдание грешнаго Софрония“, и за нееднозначния му опит от контактуването с мюсюлманите вж. подробно у: Врачанский, Софроний. Жизнеописание. Издание подготовили Н. М. Дылевский, А. Н. Робинсон. Ленинград: Наука, 1976, passim.

783 Пак там, 42.

784 За него вж. напр. Трайков, В. Георги Стойков Раковски. Биография. С.: БАН, 1974.

785 Арнаудов, М. Георги Стойков Раковски. Живот – дело – идеи. С.: Наука и изкуство, 1969, 144.

786 Раковски, Г. С. Съчинения. 1. Проза и поезия. Подбор и ред. К. Топалов. С.: Български писател, 1983, 95–130.

787 Пак там, 501.

788 Макар редица византийски църковни авторитети да посочват различен – по-малък или по-голям – брой тайнства, постепенно броят им се установява на седем (срв. Taft, R. F., A. Kazhdan, I. Kalavrezou. Sacraments. // The Oxford Dictionary of Byzantium, 3, 1991, 1825–1826; вж. също Чифлянов, Б. Литургика. С.: УИ Св. К. Охридски, 1997, 196).

789 Раковски, Г. С. Съчинения, 1, 501.

790 Davis, F. The Ottoman Lady. A Social History from 1718 to 1918. New York-London, 1988, 251; Tolmacheva, М. Female piety and patronage in the Medieval „hajj“. // Women in the Medieval Islamic World. Power, Patronage, and Piety. Ed. by Gavin R. G. Hambly. New York: St. Martin’s Press, 1998, 173.

791 Раковски, Г. С. Съчинения, 1, 501.

792 Пак там.

793 Пак там, 502.

794 Срв. Schacht, J., A. Layish. Talak. // Еncyclopaedia of Islam (Leiden: Brill), X, 2001, 154; Imber, С. Ebu’s-su’ud. The Islamic Legal Tradition. Stanford University Press, 1997, 200–201.

795 Раковски, Г. С. Съчинения, 1, 502.

796 Пак там, 503.

797 Imber, C. Zina in Ottoman Law. // Contributions à l’histoire économique et sociale de l’Empire Оttoman [Collecion Turcica, III]. Louvain: Editions Peeters, 1981, 64, 80, 82.

798 Вж. напр. Schmidt, J. Sünbülzāde Vehbi’s Şevk-Engiz, an Ottoman pornographic poem. // Turcica. Revue d’études turques – Peuples, langues, cultures, États, 25, 1993, 9–37; Andrews, W. G., and M. Kalpaklı. The Age of Beloveds: Love and The Beloved in Early-Modern Ottoman and European Culture and Society. Durham and London: Duke University Press, 2005; Ze’evi, Dror. Producing Desirе: Changing Sexual Discourse in the Ottoman Middle East, 1500-1900. Berkley-Los Angeles-London: University of California Press, 2006.

799 Саид, Е. Ориентализмът. Прев. Л. Дуков. С.: Кралица Маб, 1999.

800 Ze’evi, Dror. Producing Desirе, 149–165.

801 Пенев, Б. История на новата българска литература. Т. 3. Българската литература през втората половина на ХІХ век. Под ред. на П. Зарев и И. Сарандев. С.: Български писател, 1977, 243.

802 Срв. напр. Раковски, Г. С. Съчинения. Т. 2. Публицистика. Подбор и ред. В. Трайков. С.: Български писател, 1983, 21–23, 31.

803 Срв. Арнаудов, М. Няколко тъмни епизода от живота на Раковски в 1853–1854 г. // ГСУ ИФФ, ХХХІІІ, 7, 1937, 58–62, 72–75.

804 Пак там, 16–27.

805 Трайков, В. Раковски и балканските народи. С.: Наука и изкуство, 1971, 466, бел. 149.

806 За него вж. напр. Арнаудов, М. Любен Каравелов. Живот, дело, епоха. 1834–1879. С.: Наука и изкуство, 1972^2.

807 Каравелов, Л. Събрани съчинения, Т. 8. Публицистика, Уводни статии. Подбор и ред. П. Тотев. С., 1986, 198; т. 7. Публицистика. Подбор и ред. Цв. Унджиева. С., 1985, 152–153.

808 Пак там, 7, 263–264.

809 От тур. oğlan, т. е. момчета или младежи, използвани в мюсюлманските домове като роби или слуги.

810 Каравелов, Л. Събрани съчинения, т. 8, 44.

811 Вж. напр.: „И тъй, какво е семейството? По какво се различава това семейство от един публичен дом? А какво са евнусите, какво са оланите (момчетата) – и за всичко това знаят и момчетата, и момичетата?…“ (Пак там, 7, 60).

812 Пак там, 8, 222.

813 Пак там, 7, 264.

814 Пак там, 59–60.

815 Срв. напр.: „Какво возпитание може да даде на детето си тая майка, която е била продадена от баща си и купена от мъжът си на пазарът като животно? Какво човеческо возпитание може да добие онова дете, което види в бащиният си харем най-гнуснав и най-скотски разврат?“ (Пак там, 126).

816 Гаврилова, Р. Между частното и публичното: българските жени през ХІХ в. // Граници на гражданството: Европейските жени между традицията и модерността. Съст. и ред. Кр. Даскалова и Р. Гаврилова. С.: ЛИК, 2000, 103–105; Рийвз-Елингтън, Б. Петко-Славейковите дъщери. // Пак там, 127.

817 Пенев, Б. История на новата българска литература. Т. 4. Българската литература през втората половина на ХІХ век. Под ред. на П. Зарев и Ив. Сарандев. С.: Български писател, 1978, 566–569; Nazarska, G. Karavelov, Lyuben Stoychev (1834–1879). // A Biographical Dictionary of Women’s Movements and Feminisms. Central, Eastern and South Eastern Europe, 19th and 20th Centuries. Ed. and with introduction by Fr. de Haan, Kr. Daskalova and A. Loutfi. Budapest: CEU Press, 2006, 226–229.

818 Василев, К., Б. Тодорова-Петкова. Към историята на Народната библиотека в София (документи). // Известия на Държавната библиотека Васил Коларов [за 1957–1958], 1959, 483, № № 10–12, 19.

819 Кирова, Е. Библиотеката на Любен Каравелов. // ГСУ ИФ, 72 (1978), 1982, 307–308.

820 Вж. напр. Каравелов, Л. Събрани съчинения, 7, 59, 125–126; 8, 44.

821 Срв. напр.: „Ориенталската жена е машина и нищо повече; тя не прави никаква разлика между този и другия мъж. Да пуши, да ходи на баня, да си изписва очите, да пие кафе – това е кръгът от занимания, в които се върти съществуването й…“ (цит. по: Роболи, Д. Понятието за другостта в литературата на Романтизма от ХІХ век. // Да мислим Другото – образи, стереотипи, кризи, ХVІІІ–ХХ век. Съст. Н. Аретов. Ред. Н. Данова, Р. Заимова, Н. Чернокожев. С., 2001, 308).

822 Пак там, 302–311; вж. също Саид, Е. Ориентализмът, 225–237.

823 Каравелов, Л. Събрани съчинения, 7, 153.

824 За живота на принцесата вж. Amoia, A., B. L. Knapp. Great Women Travel Writers: From 1750 to the Present. Continuum International Рublishing Group, 2006, 64–85.

825 Срв. Desmet-Grégoire, H. De la perception d’une femme ottomane à celle des femmes ottomanеs: le récit de voyage d’une européenne du XIXe siècle, la princesse de Belgiojoso. // Contributions à l’histoire économique et sociale, 429–449.

826 Вж. Ортайлъ, И. Семейството в османското общество. // Балкански идентичности. ІІІ. С., 2003, 79.

827 Пенев, Б. История…, 4, 398–426.

828 Вж. напр. Брагинский, И. С. Пушкин. Заметки от пушкинском западно-восточном синтезе, цит. по: Същият. Проблемы востоковедения. Актуальные вопросы восточного литературоведения. Москва: Наука, 1974, 312–323; Каганович, С. Л. Русский романтизм и Восток. Специфика межнационального взаимодействия. Ташкент: Фан, 1984, 14–57; Некоторые особенности русской ориентальной поэзии первой трети ХІХ века (формирование стилевой традиции). // Русская литература и Восток. Ташкент: Фан, 1988, 5–35.

829 Каравелов е притежавал двутомник със съчиненията на Лермонтов, както и издания на отделни творби на Пушкин (срв. Кирова, Е. Библиотеката на Любен Каравелов, 317).

830 Много показателна е например онази сцена от „Турски паша“, в която развилнелите се мюсюлмански жени тайно привличат в харема едно младо гърче и след като удовлетворяват с него низките си страсти, без да им трепне окото, го убиват и изхвърлят тялото му „в заходът“ (Каравелов, Л. Събрани съчинения. 1. Разкази и повести. Подбор и ред. Д. Леков. С.: Български писател, 1984, 74). Аналогичен мотив намираме у Кантемир/Софроний – срв. по-горе, бел. 30. Едно предположение за евентуални други заемки при оформянето на същия епизод от „Турски паша“, този път от по-ранната западноевропейска пътешественическа книжнина, вж. у Александрова, Н. Картографиране, 49.

831 Преди време книгата се сдоби със съвременно българско издание. Вж. Турците и техните жени, султанът и неговият харем. Съчинение на майор Осман бей. Прев. от руски Е. Солнцева-Накова. С.: УИ Св. К. Охридски, 1992.

832 Срв. Василев, К., Б. Тодорова-Петкова. Към историята, 483, № 18.

833 Вж. Мелек ханъм. 30 години в турските хареми. Одисеята на жената на великия везир Къбръзлъ Мехмед паша. Прев. от руски Е. Солнцева-Накова. С.: Изток-Запад, 2007.

834 С техния превод веднага се захваща Христо Ботев, който оповестява това във в. „Знаме“. Възможно е поместените през късната пролет – лятото на 1876 г. във в. „Нова България“ малки откъси от книгата на Осман бей да са представлявали част именно от този Ботев превод (срв. Леков, Д. За три обявени, но необнародвани превода на Христо Ботев. // Език и литература, XLIII, 1988, 1, 23–26).

835 Срв. писмо на френски език, подписано от „Влад. Османбег“, което е изпратено до Кирияк Цанков в Букурещ и носи дата 30 ноември (1875 или 1876 г.). В него пишещият, след като съобщава за своето пристигане в Белград и за ангажиментите си там, моли адресата да предаде на Каравелов, че за момента не възнамерявал да публикува статията за проституцията, за която по-рано Каравелов говорел. Осман бей намира, че тази статия нямало да се възприеме като подходящо четиво за жени и младежи и че щяла да доведе до падане на тиражите (НБКМ, БИА, ф. 5, оп. 1, а. е. 6, л. 33–34). Изказвам горещата си благодарност на Кети Мирчева, която ме насочи към този документ.

836 За националната митология като вторична, базирана върху по-стари митологични системи и структури, както и за преподреждането на йерархията от идентичности в епохата на национално строителство, срв. Аретов, Н. Национална митология и национална литература, 32–36 и цит. лит.

837 Дорон Рабиновичи: И без това, издателство Балкани 2012.

838 Да отбележим все пак, че в протоколираното изявление по случая и в спомените на капитан Енглендер – документи, които самият Захари Стоянов привежда в същия текст (530-540) по случая няма никаква такава лексика.

839 Точно тук – сигурно не без оглед на напълно разпознаваемия интертекст – Захари е спуснал бележка под черта, която гласи: „Известната Вазова песен „Тих бял Дунав се вълнува“ е основана на чистата действителност и факти“ (521).

840 Позоваване на Рабле, петнадесета книга от „Гаргантюа и Пантагрюел“. Бел. ред.

841 Тоест отнасящи се до въпроси, свързани с изследване на изпражнения. Бел. ред.

842 Заглавие на пиеса от Молиер. Бел. пр.

843 Името на претенциозния, непонятно говорещ доктор от „Мнимият болен“ на Молиер. Бел. ред.

844 В теологията – триединството на Отец, Син и Свети дух. В лингвистиката (тоест тук) – връзката между дадено име и известна величина, като културна персонификация. Бел. ред.

845 Пристройка към католическа църква, служеща за извършване на кръщения. Бел. ред.

846 Тук вероятно става дума за изказването на Пруст, според което квадратните павета на Германт му напомнят за „две неравности в баптистерията на Сан Марко“. Бел. ред.

847 Не ми се карайте. Така е в оригинала! Бел. ред.

848 Отново в оригинала. Не е ясно в какъв точно смисъл Кръстева използва тук понятието „нация“, лишено от реален смисъл през Средновековието. Бел. ред.

849 Буквално – „споменаване чрез „не“, тоест описание на нещо – обикновено Бога – чрез това, което то НЕ Е. Бел. ред.

850 Английският превод на текста добавя тук „Специфичната доктрина на православната вяра би била „Аз съм Богът който не е Бог“, диаметралната противоположност на декратовото „Мисля, следователно съществувам“, възможността за което тя зачерква. Бел. ред.

851 Мислещия „Аз“. Бел. ред.

852 Тоест овътрешностена, направена неразривна част от същността ни. Бел. ред.

853 Не е излишно тук да се напомни, че VІІ състав на Народния съд е използван като аргумент в полза на България още на преговорите в Париж през 1947 г. В Меморандума на Световния еврейски конгрес до конференцията на външните министри по сключване на мирния договор в Париж от 1947 г. изрично се подчертава, че в България антисемитизмът вече е спрян и антисемитите са наказани със специален състав на Народния съд, поради което не е необходимо в предстоящия мирен договор с България да се предвижда специална клауза за защита на евреите. Вж. сборника Борбата на българския народ за защита на евреите в България през Втората световна война. Документи и материали. София, Изд. на БАН, 1978, с. 288–291, док. № 181.

854 Митев, Петър-Емил. Българи и евреи – съседи и граждани, сп. Демократически преглед, 2002, кн. 49, с. 13–14.

855 За различията сред партийните кадри по провежданата политика на БКП преди и след 9.ІХ.1944 г. и за вътрешнопартийните критики и чистки, вж. Ангелов, Върбан. Неизвестни страници от миналото 1919–1923–1925–1944–1956–1968. София, 1993, с. 57, 114–122, 123–131, 140–146, 147–163.

856 За различните виждания и сблъсъци в партийните среди по повод и по време на процесите, както и за това, че след своето приключване Народният съд бързо е поставен в пълна забрава, загатва и писаният още на 3 юли 1945 г. „Доклад на Георги Петров, бивш главен народен обвинител, до ЦК но БРП(к), относно работата, трудностите и значението на Народния съд в България.“ Оценката на Трайчо Костов за работата на Народния съд, произнесена на заседанието на ЦК на БРП(к) на 23 юли 1945 г., също не е еднозначна и е изпълнена с остри критики за „мекушавост“ на главните народни обвинители по първите два състава. Дали става въпрос за мекушавост, или по-скоро за застъпване и отстояване на различни виждания и становища за характера, целите и функциите на съда, говори и фактът, че въпреки оказания натиск отгоре в полза на „народното възмездие“, в процеса срещу депутатите (ІІ състав на Народния съд) прокурорите, т. е. народните обвинители, пледират за максимум петнайсетина смъртни присъди, част от които задочни, докато съдиите присъждат 67.

857 Цитат по: Семерджиев, Петър. Народният съд в България 1944–1945 г. Кому и защо е бил необходим. С., 1998, с. 454–455.

858 Намирам това доста жалко. Бел. пр.

859 От „Монти Пайтън и рицарите на кокосовия орех“, бел. пр.

860 Човек на чувствата, на усещанията. Бел. пр.

861 Страстен изблик, букв. „вик от сърце“. Бел. пр.

862 Народен представител. Бел. пр.

863 Ролята е изпълнявана от самия Депардийо. Бел. пр

864 Тоест страдащ от булимия, незадоволим глад. Бел. пр.

865 Измитай се, беден гъз такъв! Бел. пр.

866 Пикаещото човече. Бел. пр.

867 Специален маркер, чрез който в Туитър се обозначават теми от особен интерес, така че интересуващите се да могат да ги идентифицират незабавно. Бел. пр.

868 Елате в Лондон, приятели. Бел. пр.

869 Тоест политическото си завръщане. Бел. пр.

870 По името на Пиер Пужад (1920–2003): френски политик-популист, на чието име е наречено едноименното движение. Бел. пр.

871 Това беше. Бел. пр.

872 Месарница. Бел. пр.

873 Michael Ignatieff,, (New York: Henry Holt and Company, 1998), p. 36.

874 „През 1966“, коментира Торил Мои, „Париж е свидетел не само на публикуването на „Писания“ на Жак Лакан и „Думите и вещите“ на Мишел Фуко, но също и на пристигането на млада лингвистка от България“. Toril Moi, „Introduction,“ The Kristeva Reader, (New York: Columbia University Press, 1986), p. 1.

875 Roland Barthes quoted in Ibid.

876 Ibid., p. 3.

877 Ibid., p. 3.

878 Ibid., p. 11.

879 Julia Kristeva, Nations Without Nationalism (translated by Leon S. Roudiez) (New York: Columbia University Press, 1993), p. 15.

880 Kristeva, Nations, p. 53

881 Ibid., p. 53-4.

882 Вижте безкритичното приемане на теорията на Арендт за националзима в Julia Kristeva, Life, Madness, Words: Hannah Arendt, Melanie Klein, Colette: A Trilogy, New York: Columbia University Press, 2001), pp. 130-31.

883 Julia Kristeva, Crisis of the European Subject., 171..

884 Kristeva, Crisis, 172.

885 Kristeva, Crisis, 167.

886 Kristeva, Revolt She Said, p. 49.

887 Kristeva, Revolt, p. 65.

888 Букв.: „между-битийност“. Бел. пр.

889 Kristeva, Crisis, 175

890 Същество, животно. Бел. пр.

891 Свързана с отделителната система. Бел. пр.

892 Доминик Лапорт е учен от школата на Лакан, който е починал млад. Той е работил над многотомен културен речник на френския език, чието влияние (интересът му към думите, тяхното значение и конотации) са очевидни в „История на лайната“, първоначално публикувана на френски под заглавие „Histoire de la merde“ през 1978. Бел. авт.

893 Laporte, History of Shit, 8.

894 Ibid.

895 Dominique Laporte, History of Shit, translated by Nadia Benabid and Rodolphe el-Khoury (Cambridge, MA: The MIT Press, 1993), 2.

896 Kristeva, Crisis, 175

897 Laporte, History of Shit, 17-18.

898 Sigmund Freud, The Standard Edition of the Complete Psychological Works, Vol. XII, (London: The Hogarth Press, 1968), 187.

899 Отнасяща се до изследването на изпражнения. Бел. пр.

900 Freud, The Standard Edition, X, 214.

901 Freud, The Standard Edition, XII, 189-90; Mary Douglas, Purity and Danger, (London and New York: Routledge, 2000), 145-46.

902 Freud, The Standard, XII, 190.

903 Ibid.

904 Първоначално, в Средновековието – обозначение на хомосексуален човек. В наши дни думата се използва най-вече за обозначаване на хора, извършващи полови актове с животни. Бел. пр.

905 Една подобна дума в немския език е „Schlawiner“ (мошеник, хитрец). Ние пък си го връщаме обратно директно с езиковото обозначение на самите немци (идещо от „ням“, който не говори нашия език, и на практика еквивалентно на гръцкото βάρβαρος – варварин, тоест човек, който не говори гръцки, а употребява звуци като „бар-бар“). Както всеки може да види, борбата между различните етноси е поне толкова стара, колкото и самия човешки род – и езикът е едно от нейните главни бойни полета. Бел. пр.

906 Kristeva, Crisis, 170.

907 Laporte, History of Shit, 11.

908 Един от признаците за промяна на режима в Белград и неговата демократична про-европейска ориентация беше откриването на впечатляваща, високотехнологична обществена тоалетна на белградската автогара. Бел. авт.

909 На място, конкретно тук. (лат.) Бел. пр.

910 Преведен на български с не по-малко чудато (queer) заглавие, като Балкани и балканизъм. Бел. пр.

911 Sigmund Freud, The Standard Edition of the Complete Psychological Works, Vol. XII, (London: The Hogarth Press, 1968), 200

912 Батак като място на паметта. Изложба. М. Балева, У. Брунбауер, съст. София: Изток-Запад, 2007.

913 ИНр: //www. bulphoto. com/image. php7ima = 78667

914 Становище на Исторически музей – Батак, Изх. No 3 / 24.01.2007 г.

915 Напр.: „Сред костите се крият много пачки“ – интервю на Лиана Панделиева с проф. Георги Марков. – Монитор, 2 май 2007.

916 „Клането в Батак не е мит, а реалност“. – Будител, бр. 4, 2007, с. 1: http://buditel. europressba. net/online/media/broi 4. pdf

917 Информационен бюлетин на БАН, бр. 5 (111), година XII, София, май 2007 г., с. 6-7.

918 „Някой иска да вгорчи отношенията ни с Турция“ – интервю на Мариела Балева с проф. Андрей Пантев. – Труд, 26 април 2007, с. 17.

919 Н. Георгиев, „Това са първите плодове на влизането ни в ЕС“. – Монитор, бр. 2901, 26 април 2007, с. 12.

920 Тодев, Ил. Баташкото клане – мит или история?: www. ihist. bas. ba/CV/XV-XIX ITodev/Tezisi Batak. htm Авторът е ръководител на секция „История на българския народ през XV-XIX век“ в Института за история на БАН.

921 Илчев, Ив. „За употребите на историята“. Ив. Сега, 28 април 2007: http://www. seaaba. com/online/article. asp? issueid = 2632&sectionid = 5&id=0000901

922 Кайчев, Н. „Как Батак влезе в българския национален разказ.“ – Култура, бр. 24 (2419), 21 юни 2006.

923 „Мит ли са кланетата в Батак??!!!“: http://www. batak-bg. com/MIT%20BATAK. htm

924 Църпев, Д. „За научния дебат и фалшификацията на историята.“: http://www. batak-ba. com/DEDAT. htm

925 „Митът Батак“ се прицели в паметта на народа.“ – Атака, бр. 662, 22 ноември 2007:

http://www. vestnikataka. com/? module = displaystory&story_id = 39955&editionid=662&format=html

926 Тодев, И. Батак в Априлското въстание. – В: История на Батак. Я. Янев, ред. б. м., 1995, 110-143.

927 „Историята – наука или политическа пропаганда“. – Култура, бр. 18 (2457), 8 май 2007.

928 Изхождам преди всичко от статията ѝ в каталога за изложбата, но се връщам и към първия ѝ вариант от май 2006г. (във в-к „Култура“), където много от хипотезите са по-ясно формулирани, както и към отговора, който междувременно бе дала на критиката на Н. Кайчев.

929 Първите три въпроса засегнах и в краткия си текст в каталога към планираната изложба (Батак като място…, с. 110-116). Тук доразвивам казаното, като се старая да не го повтарям.

930 Балева, М. „Кой (по)каза…“, 2006; MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities in Bulgaria. London: Bradbury&Co, 1876, p. 25, 89. Балева предава цитатите от Макгахан в свободен превод, но вярно по смисъл.

931 Митев, Й. Рапортът на Уолтър Беринг за турските репресии в България през 1876 г. – Във: Известия на държавните архиви, 1988, т. 55, с. 198.

932 More, R. Under the Balkans. Notes of a visit to the district of Philippopolis in 1876. London, 1877, p. 84.

933 Турските зверства в България. Писма на специалния кореспондент на „Daily News“ Е. Д. Макгахана. Превел С. Стамболов. София, изд. Я. С. Ковачев, 1880, с.20.

934 Стоянов, 3. Записки по българските въстания. София, Български писател, 1983, с. 739.

935 Йонков, Хр. Числен, социален и класов състав на революционерите в Априлското въстание 1876. Историко- социологическо изследване на IV революционен окръг. София, БАН, 1993, 155-158.

936 Бойчо [А. Горанов], Въстанието и клането в Батак. Пловдив, Д. Манчов, 1892, с. 38; История на България. София, БАН: т. VI, 1987, с. 386; Косев, K., Н. Жечев, Д. Дойнов. Априлското въстание в съдбата на българския народ. София, БАН, 2001, с.169.

937 Стоянов, 3. Записки…, 1983, с. 36.

938 Балева, М. Образът на Батак в колективната памет на Българите. – Във: Батак като място на паметта. Изложба. М. Балева, У. Брунбауер, съст. София, Изток-Запад, 2007, 23-24.

939 Все пак Балева няма основания да иронизира статута на „очевидец“ на Ангел Горанов – той пише в преизказно наклонение дори за събития, в които сам участва. – Бойчо, Въстанието и клането…, 1892, с. 38, 47 и др.

940 Гаджанов, Д. Г. Турски източници за новата ни история. – Във: Сборник на БАН, т. 3, 1914. Заглавието на документа Гаджанов превежда като „Важен рапорт до Високата порта, съставен от лице, натоварено да изследва в Пловдив избухналото в Пловдивско въстаническо движение“.

941 Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, 25-26.

942 Страшимиров, Д. История на Априлското въстание. T. III, Пловдив, 1907, 95-96.

943 Повече убити рапортът сочи само в Копривщица, където въстаниците избили 66 цигани и 5 турци. – Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, с. 35.

944 Балева, М. Образът на Батак…, 2007, с. 23 (цитира J. A. MacGahan, The Turkish Atrocities.., 1876, p. 25).

945 Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, с. 39.

946 Страшимиров, Д. История…, с. 363. На това Д. Страшимиров възкликва: „Ние знаем, че дръвникът в черковния двор беше единственото поле на сражение, дето се отличиха батачени.“

947 Митев, Й. Рапортът…, 1988, с. 198 и сл.; Митев, Й. Френската анкета за жестокостите в България през 1876 г. – Исторически преглед, 1989, 5, 83-97.

948 Оригиналното английско издание на спомените на Исмаил Кемал е трудно достъпно, но по време на скандала съответната част бе публикувана в български превод през италианското издание. Огнянов, М. Батак – свидетелство на турски сановник. – Анти, Год. 17, бр. 19 (802), 11-17 май 2007: http://www. pro-anti. net/show. php? issue=802&article=3. He е изключено Исмаил Кемал да е автор именно на доклада, публикуван от Д. Гаджанов.

949 Балева, М. Образът на Батак…, 2007, с. 18 (цитира J. А. MacGahan, The Turkish Atrocities 1876, p.28). Същевременно Балева отбелязва поставянето на „черкезин“ на доминираща позиция на платното, което противоречи на казаното от Макгахан, че въпреки първоначалните слухове, черкезите не са участвали в клането.

950 MacGahan, J. A. Op. cit, р. 26.

951 Вазов, Ив. В недрата на Родопите, 1892, гл. XXV. – Цит. по: http: //www. slovo. ba/showwork. php3? AuID=14&WorkID=842&Level = 1

952 Страшимиров, Д. История … T. III, с. 234, 235 (за разминаванията: с. 92, 232).

953 MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities…, p. 25, 93. Беринг говори за една своеобразна „битка“, която траяла два дни, но изглежда без жертви и от двете страни. – Митев, Й. Рапортът …, с. 198; срв.: Страшимиров, Д. История…, с. 364.

954 Страшимиров, Д. История …T. III, с. 244; подобно на с. 375: „…подобно описание ще образува страница в историята на турското варварство, ала не и в историята на нашето въстание“.

955 Пак там, с.239.

956 Манов, Хр. Батак. София, Септември, 1979, с. 125.

957 Йонков, Хр. Числен, социален…, с. 117.

958 Венедиков, Й. История на въстанието в Батак 1876 г. София, 1929, с. 111.

959 Страшимиров, Д. История…, T. III, с. 227.

960 Вълчев, А. Турските въоръжени сили по време на Априлското въстание. – Исторически преглед, 1976, 1, с. 55; Методиев, Г. Епопеята Батак. София, Партиздат, 1980, с. 33; 165-173; История на България. София, БАН, Т. VI, 1987, с. 387.

961 Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, с. 31.

962 Страшимиров, Д. История…, T. III, 406-460.

963 Според събраните по инициатива на османската власт данни, преди въстанието в селото са живеели 1552 мъже и 1937 жени, а през септември 1876 г. в него се намирали 786 мъже и 1110 жени, т. е. за убити се смятали 766 мъже и 827 жени; но и от тях се намерили живи 135 мъже и 112 жени, и така към момента на подготвяне на доклада за убити се смятат 631 мъже и 715 жени или общо 1346 души. – Гаджанов, Д. Г. Цит. съч., 37-38.

964 Д. Г. Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, 35-36.

965 Пак там, с. 32.

966 Гаджанов, Д. Г. Цит. съч., с. 35, 69.

967 Бойчо, Въстанието и клането … 1892, с. 15-16.

968 Напр. Иван Илчев в Сега, 28 април 2007 г.: „На този фон, смея да твърдя като професионалист, картината на Пиотровски си остава слабо известна и прекалено академична, за да окаже приписваното ѝ въздействие същият, Е-вестник, 5 май 2007 г.: „По мое мнение картината на Пиотровски никога не е била популярна… Помислете си, кой нормален човек ще си сложи в къщата репродукция на картина с клане?“-, Николай Поппетров в Култура, 8 май 2007 г.: „Аз не мисля обаче, че и картината на Пиотровски е играла такава фундаментална роля. Пред кого е играла? Как е била популяризирана тя? Кои хора са я виждали? Ами Вазов и неговите интерпретации на събитията?“

969 Балева, М. „Хиатусът Батак.“ – Култура, бр. 29 (2424), 7 септември 2006.

970 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XX.

971 Балева, М. Образът на Батак…, 2007, с. 15.

972 Инна Пелева отбелязва, че до към 1893 г. стихотворенията на Вазов от „Епопея на забравените“ излизат с пояснения под линия за биографията на описаните в тях герои. – Пелева, И. Идеологът на нацията. Думи за Вазов. Пловдив, ПУИ, 1994, 13-14.

973 Балева, М. Образът на Батак…, с. 16.

974 Генчев, Н. Българско възраждане. София, ОФ, 1988, с. 386.

975 Стоянов, 3. Записки…, 1983, с. 731; Страшимиров, Д. История…, T. III, с. 226; Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, с. 31.

976 Стоянов, 3. Цит. съч., с. 729.

977 Страшимиров, Д. Цит. съч, T. III, с. 208.

978 Пак там, с. 256.

979 „Българската и европейската наука са събрали досега огромно количество исторически доказателства, материални свидетелства и писмени източници за кланетата в Батак и Перущица.“

980 Стоянов, 3. Записки…, 1983, с. 33.

981 Генчев, Н. Българско възраждане…, 1988, с. 401.

982 Балева, М. Кой (по)каза истината…, 2006. Срв.: MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities…, 1876, p. 11-12, 91.

983 Гаджанов, Д. Г. Турски източници…, 29-30.

984 Пак там, с. 21

985 В английското издание от 1876 г. не откривам подобно описание на село Пазарджик, напротив, първият обстойно разгледан случай е този на Батак.

986 „Скандалът с Батак беше политически удобен. Вестниците също са виновни“. Интервю на Петър Добрев и Иван Бакалов с проф. Иван Илчев. – Е-вестник, 5 май 2007: http://e-vestnik. ba/934

987 Маринов, Ал. и др. Чудото, наречено Първо пловдивско изложение. София: ВК“Св. Георги Победоносец“/УИ „Св. Климент Охридски“, 1992, 95-96.

988 Нашето първо изложение, бр. 15, 14 март 1892, с. 7.

989 Нашето първо изложение, бр. 43, 3 октомври 1892, с. 2.

990 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XXX: „В Пловдивското изложение (на връщане в София) аз видях великолепната картина на г, Пиотровски: Клането и пожара на Батак. Аз проверих своите представления за тях с ония, които ни е дало на платно творчеството на живописеца и още един път имах случай да се поклоня пред магията на изкуството. Освещението на нощния мрак от пламъците, в трепливи петна, отразявани от вълните на Стара река, куповете голи и полуголи тела край нея със замръзнали от ужас лица и кървавите рани, които нощта прави черни, групата на убийците с лица покойно-звярски, наполовина и зловещо озарени от пожарите, които си делят плячката – всичко това е поразително живо, изразително, блестяще по съвършенството на замисълта и на изпълнението. То възбужда удивление, заедно с едно безпределно чувство от жалост, скръб, негодува не… Но ужас – не. Ужасът се получава там, в самия Батак, когато стъпяш на земята и под краката ти се чини, че пръщят кокали…“

991 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XX и XXV.

992 Ташев, Т. Животът на Летописеца. Част II. Парго. Пловдив, Хр. Г. Данов, 1985, с. 161.

993 Стоянов, 3. Записки…, 1983, с. 283: „…На всеки от по-главните пунктове, Копривщица, Клисура, Батак, Перущица и пр., се изпрати по един препис.“

994 Страшимиров, Д. История…, T. III, с. 239, 245.

995 Балева, М. Образът на Батак…, с. 25.

996 Стоянов, 3. Записки …, 1983, с. 440.

997 Балева, м. Хиатусът Батак…, 2006.

998 Църпев, Д. За научния дебат…, 2007.

999 За морални терзания говори половин век след въстанието и Венедиков: „Смущаваше предводителите само мисълта, че в благородното стремление към свобода те са станали неволно причина за злата участ на толкова невинни хора, но се утешаваха с това, че жертвите за принесени за свободата на целия народ.“ – Венедиков, Й. История на въстанието 1929, с. 166.

1000 Срв.: Априлското въстание. Анотации на документи и материали. T. 2. София, Наука и изкуство, 1955, с. 156.

1001 Страшимиров, Д. История…, T. III, 241-243.

1002 Методиев, Г. Епопеята Батак…, с. 283: намират се на съхранение в Музея на Баба Тонка в Русе, арх. № 154.

1003 Стоянов, 3. Записки…, 1983, с. 749.

1004 Народний глас, год. 2, бр. 64, 4 март 1880, с. 3.

1005 Митев, Й. Рапортът…, с. 199.

1006 Вазов, Ив. В недрата …, 1892, гл. XX.

1007 История на българите. Т. 2. София, Знание/Труд, 2004, с. 703.

1008 Даскалов, Р. Как се мисли Българското възраждане. София, ЛИК, 2002, 291-292.

1009 Тодев, И. Батак в Априлското… 1995, 133-134: критична бележка на редактора Я. Янев.

1010 Бойчо, Въстанието и клането…, 1892, с. 95.

1011 Стоянов, М. Българска възрожденска книжнина. Т.1. София, Наука и изкуство, 1957, с. 238.

1012 Кайчев, Н. Как Батак влезе…, 2006.

1013 „Гавра с костите на Батак.“ – Труд, 25 април 2007.

1014 Методиев, Г. Епопеята Батак…, с. 7.

1015 Иречек, K. Пътувания по България, София, 1974, с. 516: http://www. batak-bg. com/MIT%20BATAK. htnn

1016 Балева, М. Образът на Батак…, с. 18.

1017 Пак там, с. 21; снимките са на с. 30-32.

1018 Според дневника на Пиотровски в превод на Димитър Г. Димитров: „Направихме няколко, 15-16 снимки, в това число и на църквата, в която и до днес лежат костите на множество избити. Тази църква ще остане за вечни времена така, като паметник, за извършвана на богослуженията е била построена нова. Инсценирахме сцената на клането при училището.“

1019 Балева, М. Образът на Батак…, с. 24. В каталога е приложена и една илюстрация на вестник „The Graphic“ от 24 февруари 1877 г., на която по пода на църквата няма кости (с. 32).

1020 Пак там, с. 28; срв.: MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities 1876, p. 29.

1021 Репродукцията виж във: Балева, М. Образът на Батак…, с. 31.

1022 Това е ясно отбелязано и в работата по проекта: М. Балева.? Пак там, с. 20.

1023 Според публикувано след скандала интервю, тази снимка е направена през 1927 г. от учителя Койчо Карагитлиев. – Интервю на Тома Биков с Жени Койчева, дъщерята на Карагитлиев. – Гласове, бр. 48, 30 ноември – 6 декември 2007, с. 7: http://www, alasove. info/pdf/alasove 2007 48. pdf

1024 Тези снимки, в т. ч. пощенски картички виж във: Балева, М. Образът на Батак…, 48-49.

1025 Балева, М. Образът на Батак…, с. 24, 25.

1026 Венедиков, Й. История на въстанието…, с. 123.

1027 Павлов, Я. Мястото на Батак в новата българска история. Пазарджик, 1935.

1028 Манов, Хр. Батак…, с. 43.

1029 История на Батак. Я. Янев, ред. Б. м., 1995, илюстраците са непагинирани, намират се между с. 8 и 9.

1030 История на България. София: БАН, T. VI, 1987, с. 394. Също и във: История на българите. T. 2, София, Знание/Труд, 2004, с. 703.

1031 Пощов, Ив. Априлското въстание в IV революционен окръг. София, Септември, 1976, 96-97.

1032 Керелов, Тр. Батак глава не скланя. София, БКП, 1966.

1033 Историческото богатство на община Батак. T. 1. Съст. Е. Пейчинова. Батак, 2006, с. 19.

1034 Балева, м. Образът на Батак…, с. 26, бел. 6.

1035 Дойнов, Д., Хр. Йонков, Априлското въстание в 1876. София, Септември, 1976, снимка № 223.

1036 Дойнов, Д. Гюргевският революционен комитет. София, Септември, 1986, с. 105.

1037 Днешната подредба в църквата е по-различна и датира от времето след Втората световна война – черепите и костите са събрани в саркофаг с полуотместен капак, но всъщност затворен с дебело стъкло, който се намира на пода на абсидата.

1038 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XXVIII.

1039 Балева, М. Образът на Батак…, с. 24.

1040 Вакарелски, Хр. Български погребални обичаи. Сравнително изучаване. София, БАН, 1990, 175-177; Лозанова, Г. Обичаят „второ погребение“ у българите. Съдържание и функции. – Българска етнография, 1991, 3, 52-57.

1041 Райчевски, Ст. Родопските костници и погребалните обичаи в Южна Тракия. – Българска етнография, 1992, 4, 12-18.

1042 Пак там, 14-15.

1043 Обретенов, Н. Дневници и спомени (1877-1939). София, ОФ, 1988, с. 58 и бел. 27 на с. 351.

1044 Пощов, Ив. Априлското …, 1976, с. 62.

1045 Вълчев, А. Турските въоръжени сили.., с.41, който цитира вестник Нова България, бр. 28, 2 септември 1876.

1046 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XXVI: „Когато дохождаха англичаните подир два месеца да изпитват, конете им потънали до колене в меса и трупове. Един грабна една китка руси коси и от главата на дете и една детинска ръчичка и ги скри в джеба си… Той плачеше, като дете… Той по-после в Смесената комисия, когато турците искали да уверяват, че убитите са само бунтовници, той извадил косицата и ръката, турил ги на масата и викнал разярен: „На бунтовник ли са тия? А? Кажете, на бунтовници ли са тия?“

1047 Жечев, Н. Икономическото положение на Батак в навечерието на Априлското въстание. – Векове, 1975, 1, с. 89.

1048 Огнянов, М. Батак…, 2007.

1049 More, R. Under the Balkans…, 1877, p. 94.

1050 Историческото богатство на община Батак…, с. 60.

1051 MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities.., 1876, p. 26; More, R. Under the Balkans…, 1877, p. 94;

1052 Народний глас, год. 2, бр. 64, 4 март 1880, с. 3.

1053 MacGahan, J. A. Op. cit., р. 27.

1054 Огнянов, М. Батак.., 2007.

1055 Иречек, K. Пътувания…,1974, с. 515; за положението на оцелелите след клането Църпев, Д. – Батак след Априлското въстание – Във: Историческото богатство…, с. 72-80.

1056 Вазов, Ив. В недрата…, 1892, гл. XXV: „Оцелелите от огъня и от ножа нещастници, които са предпочели да си заровят съществуванията в пепелището и гробищата на своите ближни, приличат на повяхналите бурени, които развалините са пропуснали на свят божи, за глухо, охтичаво съществувание. Сякаш върху тези бледни, изпити, плахи лица още стои отвратителната маска, лепната само от страха и ужасите на катастрофата. Тия хора, от които всякой е изгубил най-малко един член от семейството си, приличат на хора оста ли живи, подир тежка ампутация. … Който иска да види най-лошите, най-озлобените, най-антипатичните хора, нека да поживее в разсипаните места на Тракия.“

1057 MacGahan, J. A. The Turkish Atrocities 1876, p. 30.

1058 Иречек, К. Пътувания…,1974, с. 516. Без да бъде непоносима, както през 1876 г., миризмата в църквата се усещала: „Излязохме от тази гробница пак на чист въздух в двора“ (пак там, с. 517).

1059 Barth, Fredrik. „Introduction,“ Ethnic Groups and Boundaries. The Social Organization of Culture Difference, ed. Fredrik Barth. Boston, 1969, p. 10.

1060 Вж. полезно обобщение на двата подхода в: Smith, Anthony D. The Ethnic Origins of Nations. Oxford, 1986, 7-13.

1061 Berghe, Pierre Van den. The Ethnic Phenomenon. New York, 1979.

1062 Тезата ЛАМ, развита от Конрад Лоренц, Робърт Ардри и Дезмънд Морис: Lorenz, Konrad. On Aggression. New York, 1966; Ardrey, Robert. The Territorial Imperative: A Personal Inquiry into the Animal Origin of Property and Nations. New York, 1966; Morris, Dezmund. The Naked Ape. New York, 1968.

1063 Fishman, Joshua A. Social Theory and Ethnography: Language and Ethnicity in Eastern Europe. – In: Sugar, Peter, ed. Ethnic Diversity and Conflict in Eastern Europe. Santa Barbara, 1980; Geertz, Clifford, ed. Old Societies and New States. New York, 1963; Shils, Edward. Primordial, Personal, Sacred and Civil Ties. – In: British Journal of Sociology 7, 1957, 113-145.

1064 Последният труд в тази посока на разсъждения принадлежи на Kellas, James G. The Politics of Nationalism and Ethnicity. London, 1991, който се стреми да представи цялостна теория на политиката на национализма и твърди, че такава теория трябва да започва от човешката природа, p. 160.

1065 Gellner, Ernest. Nations and Nationalism. Ithaca, NY, 198.3, p. 138.

1066 Ibid., p. 55.

1067 Идеята за принадлежност като решаващ елемент на национализма е разработена по-специално в произведенията на Бойд Шафър: Shafer, Boyd C. Nationalism: Myth and Reality. New York, 1955; Faces of Nationalism: New Realities and Old Myths. New York, 1972; Nationalism: Its Nature and Interpretation. Washington, 1976; Nationalism and Internationalism: Belonging in Human Experience. Malabar, Fla., 1982.

1068 Smith, Ethnic Origins, p. 18, застъпва възглед, „позволяващ да се очертаят различни модели на формиране на нациите в зависимост от степента, в която дадена етническа мозайка е останала устойчива в съответната област до самото навечерие на епохата на национализма“.

1069 Ibid., p. 32.

1070 Ibid., p. 131.

1071 Ibid., p. 32.

1072 Други критики разобличават предупрежденията на есенциализма и проблема за кръговата аргументация (като например използването на определени етнически характеристики и етническо съзнание като доказателство за съществуването на етнос, при все че обозначаването на въпросните характеристики и съзнание като „етнически“ почива върху презумпцията за съществуването на етническа група). Вж. рецензията на Джон Брьой за А. Смит в: The English Historical Review 103:407, April 1988, 414-418.

1073 Dann, Otto, ed. Nationalismus in vorindustrieller Zeit. Munich, 1986, S. 77, цитиран от Джон Брьой, p. 416.

1074 Ibid., 416-417.

Отлично обсъждане на еволюцията на гръцкото понятие етнос от Античността до съвременния период вж. в: Just, Roger. Triumph of the Ethnos. – In: Tonkin, Elizabeth, Maryon McDonald, and Malcolm Chapman, eds. History and Ethnicity. London, New York, 1991, 71-88.

1075 James, Paul. The Janus Faces of History: Cleaving Marxist Theories of Nation and Nationali sm. – In: Canadian Review of Studies in Nationalism, 18:1-2, 1991, р. 13, 18.

1076 Отлично обсъждане на еволюцията на гръцкото понятие етнос от Античността до съвременния период вж. в: Just, Roger. Triumph of the Ethnos. – In: Tonkin, Elizabeth, Maryon McDonald, and Malcolm Chapman, eds. History and Ethnicity. London, New York, 1991, 71-88.

1077 Ergang, Robert R. Herder and the Foundations of German Nationalism. New York, 1931; Barnard, Frederick. Herder’s Social and Political Thought from the Enlightenment to Nationalism. Oxford, 1965.

1078 Sussex, Roland. „Introduction,“ Culture and Nationalism in Nineteenth-Century Eastern Europe, Sussex, Roland and John Christopher Eade, eds. Columbus, Ohio, 1985, р. 5.

1079 Jensen, John H. National and Cultural Revivals: the Relationship between Them, as Exemplified by Romanian and Serbian Experiences (1780s-1870s). – In: Culture and Nationalism, р. 78.

1080 Основание за съществуването (фр.) и начин на живот (лат.) – бел. прев.

1081 Mackenzie, David and Michael W Curran. A History of the Soviet Union. Belmont, Calif., 1991, р. 245.

1082 Kolakowski, Leszek. Main Currents of Marxism. Vol. 3 The Breakdown. Oxford, 1978, р. 526.

1083 Когато разглеждаме въпроса за връзката между марксистката идеология и държавния комунизъм, по същество сме изправени пред дилемата между идеологията и реалната политика. Излишно е да казваме, че комунизмът в Русия най-силно скъсва с традиционните възприятия и лоялности на 19. век и схваща сам себе си мощно, даже изключително, с езика на идеологията. Но още от самото начало е налице постепенно изместване към прагматизма и raison d’état, държавната целесъобразност, което по времето на Сталин започва да преобладава. В Източна Европа този преход се случва почти веднага.

1084 Smith, Anthony. Nationalism in the Twentieth Century. New York, 1979, 116-127.

1085 Ibid., р. 126.

1086 Stokes, Gale. Lessons of the East European Revolutions of 1989. – In: Problems of Communism, 40, Sept.-Oct. 1991, p. 18.

1087 Stack, John F Jr. Ethnic Mobilization in World Politics: The Primordial Perspective. The Primordial Challenge: Ethnicity in the Contemporary World, Stacj, John F., ed. New York, 1986, 6-7.

1088 Avineri, Shlomo. Toward a Socialist Theory of Nationalism. – In: Dissent, Fall 1990, p. 449.

1089 Stack, John. Op. cit., p. 7.

1090 Avineri, Shlomo. Op. cit., p. 451.

1091 Ibid., 447-457.

1092 Ehrenreich, John. Socialism, Nationalism and Capitalist Development. – In: Review of Radical Political Economists, 15:1, 1983. Настоящата статия няма за задача подробно да обсъжда причините за неспособността на марксизма да разбере и да осмисли явлението национализъм. В една неотдавнашна монография по този проблем (Marxism and Nationalism. Origins of a Political Crisis. London, 1991, p. 195) Ефраим Нимни посочва, че „съчетаното влияние на икономически редукционизъм, еволюционизъм и евроцентризъм… оформя европейските класически марксически дебати по националния въпрос“ и възпрепятства формулирането на адекватна теория.

1093 Час нула (нем.) – бел. прев.

1094 Stokes, Gale. Op. cit., p. 19.

1095 Smith, Anthony. Op. cit., p. 129.

1096 Verdery, Katherine. National Ideology Under Socialism: Identity and Cultural Politics in Ceausescu’s Romania. Berkeley, 1991, p. 12.

1097 Ibid., p. 314.

1098 Klein, George. The Role of Ethnic Politics in the Czechoslovak Crisis of 1968 and the Yugoslav Crisis of 1971. – In: Studies in Comparative Communism, 8:4, 1975,349-350.

1099 Rothschild, Joseph. The Emergence of Contemporary Ethnopolitics. – In: Oren, Nissan, ed. When Patterns Change: Turning Points in International Politics. New York, 1981, 71-72.

1100 Поради ограниченото място тази статия разглежда източноевропейския национализъм само в противопоставянето му спрямо „големите“ партньори – Западна Европа или СССР. Тя не се спира на важния проблем за вътрешните отношения в Източна Европа, отношенията между съседни „социалистически“ държави или отношенията между съседни страни с противоположен социален строй – все фактори от съществено значение за ръста и конкретната форма на отделните национализми.

1101 Nairn, Tom. The Enchanted Class: Britain and its Monarchy. London, 19HH, 129-130. Това е по-прозаична версия на прочутата му метафора за национализма като римския бог Янус, който с едното си лице гледа назад към успокояващото минало, а с другото си лице се взира неотлъчно към болезнената съвременност. Вж. Nairn, Tom. The Modern Janus. – In: New Left Review, 94, 1975.

1102 Heisler, Martin O. Ethnicity and Ethnic Relations in the Modern West. – In: Montville, Joseph V., ed. Conflict and Peacemaking in Multiethnic Societies. Lexington, Mass., 1991, p. 26.

1103 Цитирано в: Insider, № 11, 1991, p. 27 (вж. текста на български в „Свободен народ“ от 31.08.1991 г.).

1104 Този коментар не е замислен като критика за последователността на президента Желев, както го възприеха някои от българските участници в конференцията за социалното наследство на комунизма, на която представих по-ранен вариант на тази статия. Очевидно в обстановка на поляризирано обществено мнение и предстоящи президентски избори (през януари 1992 г., когато Желев бе преизбран за президентския пост след силно оспорвана кампания) би било самоубийство за всеки президент да признае съществуването на македонска нация. Македонският въпрос, който формира българския политически живот в продължение на целия 20. век, все още остава (макар за щастие единствено) парлива емоционална тема. Напротив, от интервюто личи, че президентът Желев се превръща в опитен политик, който добре отчита ползите от идеологическия номинализъм. От друга страна, вероятно целият епизод заслужава да бъде анализиран през призмата на друг проблем – този за разделителните линии между политическата целесъобразност и последователната интелектуална позиция в по-широкия контекст за ролята на интелектуалците в обществото, но това очевидно излиза извън рамките на настоящата статия.

1105 Rothschild, Joseph. Op. cit., 76-77

1106 Ето защо е абсурдно да се търси османско наследство на Балканите. Балканите са османското наследство.

1107 Ренан, Е., Какво е нация?, „Панорама“, 1-2, 1993, с. 50

1108 Тезата за „рационалния“, модерен западен и „ирационалния“, немодерен източен национализъм може ясно да се проследи по: Kohn, H., The Idea of Nationalism. A Study in its Origin and Background, NY, 1944, Mausse, M., Oeuvres, t. I, Les fonctions sociales du sacre, Paris, 1968, t. III, Cohesion sociale et division de la sociologie, 1969, Plamenatz, J., Two Types of Nationalism, In: Nationalism, the Nature and Evolution of an Idea, London, 1973, Seton-Watson, H., Nations and States, London, 1977, Weil, E., Essais et conferences, Paris, 1971 и др.

За разлика от тях, Питър Шугър диференцира източните национализми така:

Национализмите на чехите и словенците са определени като „буржоазни“ и най-подобни на западните – заради наличието на средна класа в тези общества, която е носител на националната идея;

Поляците и унгарците (отчасти хърватите) пък проявяват „аристократичен“ национализъм – доколкото националната идея се носи от неунищожената аристокрация;

Национализмът на властовия апарат в Турция, Гърция, Румъния (тук отново частично са причислени хърватите) е квалифициран като „бюрократичен“;

За Сърбия и България е отреден „народния“ национализъм: популистки, егалитарен, селски. (Sugar, P., and I. Lederer, Nationalism in Eastern Europe, Seattle, 1969, р.46-54)

Като отминавам принципното си несъгласие с тази класификация, изразяването на което не би било на място тук, искам да отбележа, че именно травматичната памет диференцира сръбския от българския национализъм, подредени от Шугър в една група, и ги прави качествено различни.

1109 Ср. Асман, А., Места на памет между триумфа и травмата, В: Около Пиер Нора. Места на памет и конструиране на настоящето, С. 2004, с. 179-180

1110 По Митев, Й., История на Априлското въстание 1876, т. 2, С., 1988, с. 198, 204

1111 По Венедиков, Й., История на въстанието в Батак 1876 год., С., 1929, с. 152.

Макгахан приписва това твърдение на турските служби. „Важният рапорт“, писан през септември, който „изброил“ 130 убити башибозуци, е най-вероятно отговор именно на неговите дописки от август.

1112 Бойчо, Въстанието и клането в Батак. Исторически очерк, Пловдив, 1892, с. 107

1113 Пак там, с. 101-102

1114 Стоянов, З., Записки по българските въстания, С., 1976, с. 935

1115 Вазов, И., В недрата на Родопите, Събрани съчинения, т. 10, 1956, с. 217

1116 Страшимиров, Д., История на Априлското въстание, С., 1996, с. 406

1117 Исов, М., Най-различният съсед. Образът на османците (турците) и Османската империя (Турция) в българските учебници по история през втората половина на ХХ век, С., 2005, с. 140

1118 Димитър Църпев.

1119 Керелов, Т., Батак глава не скланя, С., 1966, с. 121-122

1120 Маждрак (тур.) – копие, пика, извадени от употреба много преди 1876.

1121 Вазов, И., Поля и гори, Събрани съчинения, т. 2, 1955, с.81

1122 Жития на светиите, С., 1991, с. 654-655, http://www. bogoslov. hit. bg/lekcii/agiology. doc

1123 Дечев, С., Ролята на предците и предтечите в политическата мобилизация (1886-1887), В: Предци и предтечи. Митове и утопии на Балканите, Благоевград, 1997, с. 330

1124 Това, че организаторът на всички тези събития – Захари – е участвал в Средногорското и не е участвал в Родопското въстание, сигурно има известно влияние върху избора, но едва ли – решаващо. Не-участието му в Ботевата чета не му пречи да изобрети честването именно на 2 юни като Ден на падналите.

1125 Дечев, цит. съч., с. 331-332

1126 Салхана (тур.) – кланица, скотобойна.

1127 Бойчо, цит. съч., с. 70-73

1128 Стоянов, цит. съч. с. 936

1129 Хранова, А., Баташкото клане на Робърт Джаспър Мор, „Архив“, 1-2, 1996, с. 80

1130 Стоянов, цит. съч, с. 904-905

1131 Вазов, 1956, с. 210-211

1132 Пак там, с. 208

1133 Пак там, с. 209

1134 Стоянов, цит. съч., с.925

1135 Според А. Хранова, „скумрията“ е „стилов срив очевидно само за нас, но не и за „Записките“. (Хранова, цит. съч., с. 79). Бих се съгласила с такава позиция, ако „стиловият срив“ беше безалтернативен в текстовете на Захари. Множеството примери от „високия“ регистър обаче подсказват възможност и за други интерпретации. Във всеки случай, междинността остава валидна.

1136 Понятието е на Инна Пелева и се отнася за Вазов. (Пелева, И., Идеологът на нацията. Думи за Вазов, Пловдив, 1994)

1137 Вазов, 1956, с.215

1138 Пак там, с. 211

1139 Пак там, с. 211-212

1140 Стоянов, цит. съч., с. 918

1141 Историческата църква-костница „Света Неделя“ – Батак. Светинята българска, Батак, 2005, с.8, 13

1142 Ср. Hobsbawm, E., Ranger, T., The Invention of Tradition, Cambridge, 1983

1143 Евтимий, По дирите на българските новомъченици, т.І – Баташките новомъченици, С., 2006, с. 23, 111, 118, 188-189

1144 Фотий, България, която намерихме, „Православно слово“, 2, 2006, с.4

1145 Евтимий, впрочем, смята разказа на Бойчо за единствения, където „събитията са изложени в християнско осветление“. Останалите „са представени било изцяло в полезрението на светската докомунистическа историография, било в политизиран или в приповдигнат революционно-романтичен стил, като и в двата случая почти незасегнати са останали религиозната същност и духовните очертания на баташката Голгота.“ (Евтимий, цит. съч, с.94)

1146 Вж. напр. http://nauka. bg/forum/index. php? s=a17ba4e0328a1815a27a6c4d37bb58f7&showtopic=716, http://www. bghelp. net/forums/showthread. php? t=4123 Това са само два от сайтовете, в които е съобщено честването на 130-годишнината на национално ниво.

1147 Сред членовете на националния комитет са акад. Антон Дончев, главният секретар на Светия Синод на БПЦ архимандрит Наум, началникът на Генералния щаб на Българската армия генерал Никола Колев, проф. Боян Биолчев, проф. Марко Семов, Божидар Димитров, Любен Корнезов, проф. Иван Лалов, генералният директор на БТА Максим Минчев, председателят на СБЖ Милен Вълков, проф. Боряна Христова – директор на Народната библиотека, председателят на СБП Николай Петев, кметовете на София и Сливен – Бойко Борисов и Йордан Лечков, министрите на отбраната и образованието – Веселин Близнаков и Даниел Вълчев, председателят на фондация „Васил Левски“ Стоян Джавезов. (www. mc. government. bg/newsn. php? n=23&q=%E0%EF%F0%E8%EB%F1%EA%EE%F2%EE)

1148 Много симптоматични за страха от загубата на идентичност са няколко изказвания на директора на Института по история към БАН Георги Марков:

„Опазването на историята е опазване на националния интерес.“

„Трябва да бъдем много бдителни. Защото съществуват стратегии да бъде изтрита националната ни памет.“ („Труд, 02.05.2007)

„Те направо ти сменят чипа. На тях им трябват хора с чип. Глобализацията ще забрани историята.“ („Политика“, 27.04.2007)

1149 http://www. knigite. info/modules/news/article. php? storyid=931

1150 Б. Димитров, „24 часа“, 24.04.2007

1151 „Телеграф“, 26.04.2007

1152 От Красимир Каракачанов (лидер на ВМРО) в сутрешния блок на bTV на 25.04.2007, изказал симптоматичното твърдение, че целта на проекта „Батак като място на памет“ е „да се унищожи националното самочувствие на българите“.

1153 Крилатата фраза принадлежи, разбира се, на Божидар Димитров, привидял се като „флагман“ на този залп. („Политика“, 3 май 2007) В края на краищата, той остана като че ли единственият страстен защитник на „българщината“ от нейните „подли врагове“: всякакви родоостъпници, предатели, изкуствоведки и „башибозуци с германски ботуш“ – според заглавието на водещата статия в същия брой на „Политика“.

1154 Изразът е на И. Пелева (Пелева, цит. съч, с.186)

1155 (Пак там, с. 182-183, 186-187, 213)

1156 Нора, П., Ерата на възпоменанията, В: Места на памет, т.ІІ, От архива до емблемата, С., 2005, с. 384-391

1157 Не че споделяме теориите на конспирацията, но не може да не направи впечатление пълната структурна прилика между случая „турско робство“ през ранните 1990-те и случая „Батак“ през 2007 г. И в двата случая публичният сюжет протича по един и същи начин – медийно твърдение, че нещо е написано (но всъщност то не е написано – в този случай терминът „присъствие“, а в случая „Батак“ това беше въведената странна лексика при превода и „свободното“ цитиране на проекта в медиите) – следва ретроспективно връщане към безпроблемно публикуван преди години и далеч от актуалността на скандала, и тогава незабелязан в публичността текст – следва публично заклеймяване на смаяните от това, което им се приписва, автори. При тези ясни структурни прилики правят впечатление няколко неща – бедното въображение на повтарящите схемата си политически сценаристи, еднаквата роля и поведение на избраните за целта медии, увереността в безнаказаност (включително юридическа) и увереността – за съжаление оправдана, – че възмутените граждани няма да седнат да четат нарочения текст, за да проверят дали някой не ги лъже, при това твърде официално, тъй като лъжата е напълно проверима. Така в случая с „присъствието“ в учебното помагало от 1992 г. се проявява още един очарователен детайл – излиза, че възмутените според пресата учители и ученици въобще не знаят какво пише и какво не пише в учебника, по който преподават и учат.

1158 Както се вижда, то е напълно невярно, защото в единствения текст, където наистина съществува – цитираната монография на Хр. Матанов и Р. Михнева от 1988 г. – „османско присъствие“ напълно безпроблемно съжителства с появите на „робство“.

1159 Публикацията на параграфи от цитираната работа на Xр. Матанов от „История на българите“ в пресата (в. „Труд“), чиято цел е да убеди българите, че те не са били роби в буквалния смисъл, среща разгневения отговор на бившия министър председател Димитър Попов, който настоява върху „робство“ и с аргумента, че писателите през XIX век използват точно тази дума. Отговорът на Xр. Матанов съдържа и следния контрааргумент: „За да докаже своята „робска теза“, г-н Попов е привел няколко цитата от трудове на видни български възрожденци, в които те говорят за робство, за непоносимо робство и т. н., цитатите могат да се умножат многократно. Да, този термин действително се появява в епохата на Възраждането, но не и по-рано… От края на Българското възраждане е изминал повече от век. От разстоянието на времето историческата наука има право на по-спокоен и трезв анализ при уточняване на понятията, с които работи… Днес не всичко, което се твърди в произведенията на българските възрожденци, се приема безкритично. Нима някой приема на сериозно етимологичните опити на Георги Раковски?… Следователно не трябва да се смесват две несъвместими неща: емоционалният заряд, с който българските възрожденци са използвали понятието „робство“, и усилията на съвременната наука да работи с максимално точни исторически понятия. А исторически най-точният израз е османско владичество“ (Матанов, X. 2006: 267-268).

1160 Тъкмо техният спор за това, дали костите на скелета от църквата „Св. Петка“ са на Васил Левски, или не, от 1960-те насам са демонстрация на разделението на полетата и дават повод за формулировките на различен вид „професионализми“ и професионални аргументи – подробна интерпретация на този спор, включително и във връзка с въпроса за отношенията между историците и писателите в казуса вж. в монографията на Мария Тодорова „Живият архив на Васил Левски и създаването на един национален герой“ (Тодорова, М. 2009: 109-160), на която се позовахме и в заключението на първия том от изследването ни.

1161 Тук не можем да проследим съдбата на термина на Самюъл Xънтингтън „сблъсък на цивилизации“ в българската историография, защото в нея формулировката и следите му по правило се появяват като нерефлектирани и без съзнание за значителния и наистина световен методологически дебат върху това понятие, включително върху аргументите за неговата теоретическа компрометираност. Струва ни се, че то се появява наготово в текстове на защитници на понятието „робство“, както е в този случай. Опонентите им също го използват, но твърде модифицирано; пример за това е заглавието на работата на Цветана Георгиева „Трансформациите на един сблъсък на цивилизации – християнството и исляма на Балканите“ (Георгиева, Ц. 2003). Показателно е и това, че авторката използва „трансформациите“ като методологически начин за довеждането на „сблъсъка на цивилизации“ през определенията на стадиите „адаптация на цивилизационните модели“ и „интеграция на цивилизационните модели“ до формулата, към която тя твърдо се придържа и в академичните си работи, и в разработените от нея дялове в учебниците по история за гимназиалния курс на образованието – „контактна зона на две цивилизации“. Тук обаче не можем да изчерпим разните изрази и образи на османското владичество в историографията през 1990-те – по- детайлната интерпретация в учебниците по история от същия период вж. Исов, М. 2005: 239-325.

1162 Дали това съгласие е плод на традиционно за българската култура втвърдяване на полетата чрез премахване на границите им в каквато и да било кризисна ситуация (след войните 1912-1919, след политическия обрат през 1989 г.), дали е свързан с това политически договор на различните дисциплини, или е просто израз на един вид инстинктивен поколенчески избор (който обаче съвсем не се отнася до всички представители на поколението, в случая назовано с имената на Н. Хайтов и Н. Генчев), е въпрос на други изследвания, които тук не можем да предприемем.

1163 Greed (англ.) – алчност. – Б. пр.

1164 Всъщност първият дебат, който трябва да си припомним, е още от 90-те, когато се обсъжда идеята „турско робство“ да се замени с „османско присъствие“. Анализ на дебата и мистификациите около него виж в: Хранова, Албена. 2011. Историография и литература, т. ІІ. София: Просвета, 502-514.

1165 По този въпрос виж: Лилова, Десислава. 2008. Историята на Виктор Крум: националната идентичност в интернет. – В: Критика и хуманизъм, кн. 25, бр. 1, 115 – 138. В тази посока е и анализът на Деянова, Лиляна. 2007. Батак – открит урок. [посетен на 01.02.2012].

1166 Това е структурна ситуация в съвременния свят, която тук няма да анализираме. Тези случаи по-скоро направиха тази ситуация очевидна за общественото мнение, а не за изследователските общности.

1167 Дали защото са станали „туристи“ според Бауман, дали защото се опитват да конструират наднационални от една страна и лични идентичности, от друга, според Деланти, дали защото мислят националната идентичност като убежище за губещите според Джуд, няма да обсъждаме тук.

1168 Струва ми се, че фактът, че майорът е жена, няма особено значение в дебата по случая, въпреки че не липсват обиди и към пола, затова си позволявам да реферирам неутрално към военния чин.

1169 Всъщност това интервю е дадено по време на спора от 90-те, когато се появява назоваването „османско присъствие“.

1170 Дигиталният народ е израз на Ивайло Дичев, който си позволявам да заема тук. Този текст нарочно не се занимава с постинги в националистически форуми, защото не ни интересува позицията на заявилите се като националисти, по-скоро се опитваме да видим как тече дебата между хора, които не предпоставят себе си като такива. Защо на „обикновените хора“ (по Серто) им е нужно робството?

1171 Антоанета. 17.03.2010. Коментар към поста: Турско робство не е имало, разбира се – правописът е на автора на коментара) [посетен на 01.02.2012].

1172 Postradala. 18.03.2010. Коментар към поста: Турско робство не е имало, разбира се. [посетен на 01.02.2012].

1173 Lubimo. 18.03.2010. пак там. [посетен на 01.02.2012].

1174 MariaD. 19.03.2010. Коментар към поста Велик е нашият войник – ама друг път. [посетен на 01.02.2012].

1175 Всъщност подтемата за комунизма в рамките на дебата за турското робство си струва отделен текст. Комунизмът парадоксално може да се окаже обяснителен мотив както за „патриотичните глупости“, така и за скриването на героичното минало заради „братушките“. А изобретяването на „комунистическо робство“, въпреки че остава маргинално, е значещ опит за справяне с близкото минало.

1176 Например True Turks will never be white.

1177 За субкултурните елементи в съвременния младежки национализъм виж: Дичев, Ивайло. 2010. Национализмът като субкултура? –В: СеминарБГ, бр 4/ 10/2010.

1178 Ако трябва да сме точни Y-DNA следите се предават от баща на син, MT-DNA следите от майка както на син, така и на дъщеря.

1179 Евпопейският сайт „за пътешествия и история“ Eupedia, където могат да се прочетат сериозни, макар популярно поднесени текстове по проблематиката, въвежда страницата си със следната бележка: „Информацията за произхода и връзките с етническите общности на хаплогрупите не бива да се чете като твърда фактология, а, както често става в науката, като модел в процес на непрекъсната еволюция и основан на сегашните ни знания и разбирания“.

1180 Сайтовете, цитирани тук и по-нататък, са посетени през януари 2012; съдържанието им се обновява, а някои биват сваляни от модератори, така че някои от цитиранията вероятно няма да могат да бъдат проследени.

1181 В края на 19 в. Емил Зола пише, че наследствеността трябва да се приема като природен закон, подобно на гравитацията (Zola 1969: 57).

1182 В Европа племето на елините е изтребено. Телесната красота, полетът на духа, мярата и простотата на нравите, изкуството, арените, градовете, селата, величието на храмовете, та дори и името – всичко е заличено от лицето на гръцкия континент. (Fallmerayer 1830: III).

1183 Виж например Origins of the Albanians.

1184 Донякъде това важи и за славянските езици, разбираеми за няколко националности.

1185 Нормалната логика няма да ви помогне да се ориентирате: например месопотамски гени, които биха могли да се преживяват като пряка връзка с началото на цивилизацията, не са особено престижни – „расата“ изглежда е по-скъпа на патриотите от древността.

1186 Изследването на катедра Медицинска генетика „Характеризиране на антропо-генетичната идентичност на българския народ“ всъщност потвърждава нагласите на любителите-генетици, чиято най-важна грижа е да докажат, че нямаме нищо общо с турците, а славянското е само примес. Извършено съвместно с италиански екип, изследването случайно доказва, че сме много близки до италианците. Виж подобен преразказ и коментар в блога на gepard96.

1187 Ще повярвате ли, че дори германци са 50% келти и само 25% тевтонци! Да уточня и че в тази дебати рядко се прави разлика между турци и тюрки.

1188 Например Стандарт, 23/01/2012.

1189 Много такива трудове са събрани тук. Пример за агресивна аматьорска преработка и дискусия тук.

1190 При повечето други цитати нормализирам изказа.

1191 Техните прабългаристи.

1192 Pierre Nora, ‘Plaidoyer pour les indigènes d’Austerlitz’, Le Monde, 12 December 2005, препечатан в един от блоговете на Le Monde.

1193 Claude Ribbe, Le Crime de Napoléon, Privé, Paris, 2005: „малоценността на африканците и тяхната инструментализация в интерес на преуспяването на „наполеоновия райх“, е ядрото на системата, за която мечтае Наполеон, и която за нещастие се опитва да осъществи“.

1194 Claude Ribbe, op cit.

1195 Claude Ribbe, op cit: „Роботърговецът Бèлу посвещава на Бонапарт ‚За колониите и търговията с роби‘, в която се опитва да покаже, че, за да компенсира физическата им немощ, ‚немощта на ума‘ на робите често прави състоянието им ‚равно по щастие на онова на господаря‘. Това в определена степен предшества ‚освободения‘ насилствен труд, изписан над входовете на концентрационните лагери“.

1196 Sandrine Lemaire, „Une loi qui vient de loin’, Le Monde diplomatique, January 2006.

1197 Christophe Barbier and Eric Mandonnet, „Le mal de la repentance“, L’Express, Paris, 15 December 2005.

1198 Andrew Roberts, Eminent Churchillians, Weidenfeld & Nicholson, London, 1994.

1199 James Woudhuysen, „Dresden: Don’t Apologise – Understand“, spiked-online, 8 February 2005. Един историк, който се е занимавал с въпроса за начина, по който Съюзниците са се отнесли към партизаните в Gabriel Kolko, в „The Politics of War“, Random House, New York, 1968. Едно ревизионистко мнение за Втората световна война може да се открие у James Heartfield, „Unpatriotic History of the Second World War“…

1200 Denis Jeambar, „Le devoir d’histoire“, L’Express, 2 October1997.

1201 Pierre Nora, „Reasons for the current upsurge in memory“, Eurozine, April 2002.

1202 Charles-Robert Ageron & Pierre Nora, ed, Les Lieux de Memoire, Gallimard, Paris, 1997.

1203 Eric Cona, „Les Français et Vichy“, L’Express, 2 October 1997.

1204 Claude Ribbe, „A l’esclave inconnu“, Le Monde, 24 December 2005, представена и на сайта на Рибè.

1205 Понятието „вигска история“ е въведено от британския историк Хърбърт Батърфийлд през 1931 г. С него се обозначава онзи вид историография, който настоява да вижда в историческото развитие на човечеството една непрекъсната линия на възход, независимо от всички поврати и задънени улици, през/до които историческото развитие е минавало/достигало в хода на времето. В много отношения нейният патос е сравним с онзи на марксистката историография. Бел. пр.

1206 Claude Ribbe, в „Le Crime de Napoléon“, твърди, че „наследниците на онези французи, които Наполеон е върнал обратно към, или се е опитал да върне обратно към робство, днес продължават да страдат от последствията. Банално е да се каже, че онези наследници на роби, идещи от отвъдморските департаменти, днес не са пълни граждани, а съществуват отделно, без реално представителство в едно общество, повече от всякога предразположено към предразсъдъци“.

1207 „Nous sommes les indigènes de la république“, Appel pour des Assises de l’anti-colonialisme post-colonial, January 2005.

1208 Henry Rousso, „Mémoires abusives“, Le Monde, 24 December 2005.

1209 Превод: Павлина Чохаджиева

1210 Превод: Димитър Подвързачов

1211 Превод: Георги Георгиев

1212 Review (Fernand Braudel Center) 2, Spring 1992, 221-42.

1213 Виж „Contradictions of the Arab Spring“, Al-Jazeera, 14 November 2011.

1214 Виж Immanuel Wallerstein, Decline of American Power: The U. S. in a Chaotic World, New Press, 2003.

1215 Тук трябва да се отбележи, че преводните понятия „световна система“ и „световна икономика“ не отразяват в достатъчна степен спецификите на оригиналните „world-system“ (свят-система) и „world-economy“ (свят-икономика), които са ключови за историческата концепция на Имануел Уолърстайн. Все пак предпочитам да ги превеждам „по-леко“, за да не усложнявам текста, който в случая не е научен. Бел. пр.

1216 Едно добро обобщение на анализа на Уолърстайн може да се намери в „Structural Crises“, New Left Review 62 (March/April 2010): 133-42.

1217 BRIC – съкращение, условно обозначаващо новопоявяващите се световни сили (Бразилия, Русия, Индия, Китай). Бел. пр.

1218 Авторът има пред вид нападенията срещу Австрия, и по-конкретно Виена, разбира се. По онова време Австрия все още не е разделена от Германия по начина, познат от наши дни. Бел. пр.

1219 По името на Жорж Буланже – френски военен и политически деятел, яростен противник на Германия. В началото на 1889 става твърде вероятно той да извърши преврат, но след издадената от правителството заповед за арест бяга от Франция. Самоубива се през 1991 г. Бел. пр.

1220 Официалното житие на баташките новомъченици, написано по случай канонизирането от БПЦ, в голяма степен е буквално преписано (с позоваване) от този текст. Не зная дали това означава „примирие“ със старостилците. Във всеки случай, когато житието се появи за първи път в Батак, в деня на прославата 17 май, на никого от висшия клир заимстването не направи впечатление.

1221 Тръгнах си по време на речта на Волен Сидеров, защото имах ангажименти в София. Не съм станала свидетел на последвалите я стълкновения, описани във всички медии. И не съжалявам – защото внушението на обърнати с гръб един към друг митинги е много по-значещо от всякакви скандали.

1222 John B. S. Morrit of Rokeby, A Grand Tour: Letters and Journeys 1794-96, ed. G. E. Marindin (London: Century, 1985), p. 65.

1223 Известна британска общност на благородници и учени, основана през 1732, насърчаваща изследването на античността. Бел. пр.

1224 Karl Kaser, Südosteuropäische Geschichte und Geschichtswissenschaft (Wien, Köln: Böhlau Verlag, 1990), pp. 91-103.

1225 За по-пълни обзори върху възприятията на Османската империя в балканските историографии, виж Basilike Papoulia, „Die Osmanenzeit in der griechischen Geschichtsforschung seit der Unabhängigkeit,“ Die Staaten Südosteuropas und die Osmanen, Hrsg. Hans Georg Majer (Munich: Selbstverlag der Südosteuropa-Gesellschaft, 1989), pp. 113-26; Maria Todorova, „Die Osmanenzeit in der bulgarischen Geschichtsforschung seit der Unabhängigkeit,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 127-62; Selami Pulaha, „Wissenschaftliche Forschungen über die osmanische Periode des Mittelalters in Albanien (15. Jahrhundert bis Anfang des 19. Jahrhunderts), Die Staaten Südosteuropas, pp. 163—78; Olga Zirojevic, „Die Bewahrung und Erforschung der osman- ischen Hinterlassenschaft in Jugoslawien: Archive und Forschungseinrichtungen,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 187-204; Gunnar Hering, „Die Osmanenzeit im Selbstve и механистични са тия разделения може да се види от rständnis der Völker Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 361-71.

1226 Колко произволни и механистични са тия разделения може да се види от използването на понятието „ориенталски“. В програмите на балканските университети например ориенталски езици са, разбира се, турски, арабски и персийски, освен наскоро появилите се езици на Далечния изток. Съответно, и следвайки лингвисткия критерий, ориенталски са влиянията, пренесени от османската форма на управление (и в по-малка степен – арабската и персийската). Пред-османското византийско влияние, макар и произлизащо от същия географски район, и въпреки факта, че то е оставило отчетлив отпечатък върху Османското общество и неговите институции, не се счита за ориенталско. Нито пък пред-византийските турски и ирански влияния се считат за ориенталски. Но това са непоследователности, не непременно свързани единствено с Балканите. През целия последен век например, славянските езици продължават да се преподават в Париж като част от програмата на L’Institut des Langues Orientales, отразявайки колкото геополитическите разделения, толкова и институционалните традиции.

1227 За един скорошен пример за такова предпоставяне, виж следното твърдение от едно инак отлично изследване върху разпространението на исляма на Балканите: „Османските завоеватели се разпростират в земите на бившите независими княжества и царства, носейки със себе си чужда войнстваща идеология. В продължение на дълъг период от време подчинените народи са откъснати от естествената среда на развитието си – християнския европейски свят – и съществуват в границите на Османската империя, където управлява нация с чужда вяра“. Антонина Желязкова, Разпространение на исляма в западнобългарските земи под османска власт, XV-XVIII век (София, БАН, 1990), стр. 255.

1228 Авторката има пред вид, разбира се, реформите в империята, започнали в епохата на Танзимата (1839–1876). Бел. пр.

1229 Виж Semih Tezcan, „Kontinuität und Diskontinuität der Sprachentwicklung in der Türkei,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 215-22.

1230 Nicolae Iorga, Byzance après Byzance: continuation de l’“Histoire de la vie byzantine“ (Bucharest: A l’institut d’etudes byzantine, 1935). Елементи от това разбиране могат да бъдат открити в много, но особено в гръцки исторически работи. Благодарна съм на Пашалис Китромилидес за указването на полезността на идеята на Йорга, независимо от оригиналните намерения на автора й. Бих искала да му благодаря и за насърчението да преосмисля и подобря някои от твърденията си по въпроса за фанариотите; отговорността за окончателната формулировка е, разбира се, моя. Бел. авт.

1231 Franz Babinger, Die Geschichtsschreiber der Osmanen und ihre Werke (Leipzig: Harrassowitz, 1927).

1232 Съществуват няколко общи разглеждания на проблема за Османското наследство на Балканите, някои с високо качество и значителни прозрения, но с изключение на важния принос на Гунар Херинг, „Die Osmanenzeit im Selbstverständnis der Völker Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 355-80, в никое от тях не е правен опит за методологически подход. Виж заключителната глава на Peter Sugar, Southeastern Europe Under Ottoman Rule, 1354—1804 (Seattle: University of Washington Press, 1977); сравнителната глава 3 „Balkan People Under Ottoman and Habsburg Rule: A Comparison,“ в Barbara Jelavich, History of the Balkans, vol 1: Eighteenth and Nineteenth Centuries (Cambridge: New York: Cambridge University Press, 1983); Wayne S. Vuchinich, „Some Aspects of the Ottoman Legacy,“ в The Balkans in Transition: Essays on the Development of Balkan Life and Politics Since the Eighteenth Century, ed. Charles and Barbara Jelavich (Berkeley/Los Angeles: University of California Press, 1963).

1233 Тоест собствените имена. Бел. пр.

1234 Виж H. J. Kornrumpf, „Zur territorial Verwaltungsgliederung des Osmanischen Reiches, ihrem Entstehen und ihrem Einfluss auf die Nachfolgestaaten,“ Ethnogenese und Staatsbildung in Südosteuropa, Hrsg. K. D. Grothusen (Göttingen, 1974), pp. 52-61.

1235 Цитиран в R. W. Seton-Watson, Disraeli, Gladstone, and the Eastern Question (London, 1935; New York: Barnes and Noble, 1963), p. 450.

1236 John V. A. Fine, Jr., The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest {Ann Arbor: University of Michigan Press, 1987), p. 484.

1237 Тоест териториални искания. Бел. пр.

1238 Gunnar Hering, „Die Osmanenzeit,“ Die Staaten Südosteuropas p. 361.

1239 John Petropulos, Politics and Statecraft in the Kingdom of Greece, 1833-1845 (Princeton: Princeton University Press, 1968), p. 501.

1240 M. B. Petrovich, A History of Modern Serbia, 1804—1918 (New York: Jovanovich, 1976).

1241 Bernard Lory, Le sort de I‘heritage ottoman en Bulgarie: L‘exemple des villes bulgares, 1978-1900 (Istanbul: Isis, 1985), pp. 62-78.

1242 Екуменически = общоцърковен (от „екуменизъм“, движение за световно сливане на всички християнски църкви). Бел. пр.

1243 Darko Tanaskovic, „Les thèmes et les traditions Ottomans dans la littérature Bosniaque,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 299—307.

1244 За един изчерпателен опит за теоретически подход към този проблем виж

Klaus Roth, „Osmanische Spuren in der Alltagskultur Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 319-32. Макр че то се занимава само с България, тук трябва да се спомене и отличното изследване на Bernard Lory, Le sort de Iheritage ottoman en Bulgarie. Бел. авт.

1245 За тази класификация, виж Klaus Roth, „Osmanische Spuren in der Alltagskultur Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, pp. 321-22. Бел. авт.

1246 Maria Todorova, „Language as Cultural Unifier in a Multilingual Setting: the Bulgarian Case During the Nineteenth Century,“ Eastern European Politics and Societies 4:3 (1990).

1247 Bernard Lory, Le sort de Iheritage ottoman en Bulgarie, p. 138.

1248 Lory, Le sort de Theritage ottoman, pp. 166-67.

1249 Klaus Roth, „Osmanische Spuren in der Alltagskultur Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, p. 323.

1250 Lory, Le sort de l’heritage ottoman, pp. 194–96.

1251 Fikret Adamr, „Tradition and Rural Change in Southeastern Europe During Ottoman Rule,“ The Origins of Backwardness in Eastern Europe: Economics and Politics from the Middle Ages Until the Early Twentieth Century, ed. Daniel Chirot (Berkeley/Los Angeles: University of California Press, 1989), p. 155.

1252 Jacek Kochanowicz, „The Polish Economy and the Evolution of Dependency,“ The Origins of Backwardness in Eastern Europe, p. 119.

1253 Nikolay Todorov, The Balkan City, 1400-1900 (Seattle: University of Washington Press, 1983).

1254 Adamr, „Tradition and Rural Change,“ p. 156.

1255 Gale Stokes, „The Social Origins of East European Politics,“ The Origins of Backwardness in Eastern Europe, p. 238.

1256 John D. Bell, Peasants in Power: Alexander Stamboliski and the Bulgarian Agrarian National Union, 1899—1923 (Princeton: Princeton University Press, 1977).

1257 Културно пространство. Бел. пр.

1258 M. Todorova, N. Todorov, „Проблеми и задачи на историческата демография на Османската империя“, Балканистика 2 (1987): 35.

1259 Това твърдение е развито по-обширно в Maria Todorova, Balkan Family History and the European Pattern: Demographic Developments in Ottoman Bulgaria (Washington, D. C.: American University Press, 1993).

1260 Ömer Lûtfi Barkan, „Osmanli imparatorlugunda bir iskân ve kolonizasyon metodu olarak sürgünler,“ Istanbul Üniversitesi Iktisat Fakültesi Mecmuasm, 13,16 (1949-1951); „Rumeli’nin iskâni için yapilan sürgünler,“ Istanbul Üniversitesi Iktisat Fakültesi Mecmuasi 13 (1950).

1261 Виж например, Елена Грозданова, Българската народност през XVII век. Демографско изследване. (София, 1989); Антонина Желязкова, Антонина Желязкова, Разпространение на исляма в западнобългарските земи под османска власт, XV-XVIII век (София, БАН, 1990); Sami Pulaha, Aspects de démographie historique des contrées albanais pendant les XVe-XVIe siècles (Tirana, 1984); M. Sokoloski, „Islamizatsija u Makedonija u XV i XVI veku,“ Istorijski Casopis 22 (1975). По време на кампанията срещу етническите турци през 1980-те години българите произведоха огромно количество пропагандна литература, сред която има и някои ценни приноси, особено публикации, работещи с оригинални източници.

1262 Speros Vryonis, The Decline of Medieval Hellenism in Asia Minor and the Process ofIslamization from the Eleventh Through the Fifteenth Centuries (Berkeley/Los Angeles: University of California Press, 1971); Peter Charanis, Studies on the Demography of the Byzantine Empire (London: Variorum reprints, 1972).

1263 Marie Mathilde Alexandresku-Derska Bulgaru, „La politique démographique des sultans à Istanbul (1453-1496),“ Revue des études sud-est européennes 28, nos. 1-4 (1990): 45—56.

1264 M. Tayyib Gôkbilgin, Rumeli’de Yürükler, Tatarlar ve Evlâdi Fatihan (Istanbul, 1957); Страшимир Димитров, „За юрушката организация и ролята й в етноасимилационните процеси“, Векове (1982), pp. 1-2; Antonijevic D., „Prilog proucavanju stocarskih migracija na Balkanu,“ Balcanica (1976).

1265 Nikolay Todorov, Asparukh Velkov, Situation démographique de la péninsule balkanique (fin du XVes. début du XVIe s.) (Sofia, 1988); Ômer Lûtfi Barkan, „Osmanli imparatorlugunda bir iskân ve kolonizasyon metodu olarak sürgünler.“

1266 Kemal Karpat, Ottoman Population, 1830-1914 (Madison: University of Wisconsin Press, 1985), p. 27.

1267 Mark Pinson, „Ottoman Colonization of the Circassians in Rumili After the Crimean War,“ Etudes balkaniques, 3 (1972); „Russian Policy and Emigration of the Crimean Tatars to the Ottoman Empire, 1854-1862,“ Güney-Dogu Avrupa Araçtirmalari Dergisi, vol. 1 (1972).

1268 Dimitrije Djordjevic, „Migrations During the 1912-1913 Balkan Wars and World War One,“ Migrations in Balkan History (Belgrade: Serbian Academy of Sciences and Arts, 1989), pp. 115-29.

1269 Според изчисленията на съветския тюрколог Г. И. Старченков, основаващи се на статистически цифри и косвени измервания, през 1985 Турция има около 18% етнически и религиозни малцинства (от население от 51,430,000, турците са 42 милиона, кюрдите – 8 милиона, арабите – 700,000, арменците – 180,000, гърците – 150,000, черкезите – 40,000, грузинците – 30,000, лазите – 20,000, евреите – 10,000, други – 300,000; цитирано по Чингиз Хаков, „Националният въпрос в републиканска Турция“, Аспекти на етнокултурната ситуация в България, т. 1 (София: Център за изследване на демокрацията и фондация «Фридрих Науман», 1991), стр. 69.

1270 За едно общо изложение, защищаващо това гледище, и основаващо се най-вече на гръцкия случай, виж George G. Arnakis, „The Role of Religion in the Development of Balkan Nationalism,“ The Balkans in Transition: Essays on the Development of Balkan Life and Politics Since the Eighteenth Century, ed. Charles and Barbara Jelavich (Berkeley/Los Angeles: University of California Press, 1963), pp. 115-44.

1271 Paschalis Kitromilides, „Imagined Communities and the Origins of the National Question in the Balkans,“ European History Quarterly 19, no. 2 (April 1989): 184.

1272 Paschalis Kitromilides, „Imagined Communities,“ p. 177.

1273 Eran Fraenkel, „Urban Muslim Identity in Macedonia: The Interplay of Ottomanism and Multilingual Nationalism,“ Language Contact—Language Conflict, eds. Eran Fraenkel and Christina Kramer (New York: Peter Lang, 1993), pp. 29-44.

1274 Еран Френкел дава примери за този процес в Македония, където „няма македонски мюсюлмани, които да са се отрекли от исляма в името на македонството, докато, съзнателно или не, те са се отказали от „славянскостта“ на идентичността си в името на един не-славянски (албански) израз на исляма си“; в други случаи както албанци, така и роми обявяват себе си за турци, за да избегнат презрението на славянските си съседи“. „Turning a Donkey Into a Horse: Conflict and Paradox in the Identity of Macedonian Muslims,“ Paper for the 23d National Convention of the AAASS, Miami 1991 (цитира се с разрешение на автора).

1275 Един опит в това направление беше предприет през последните няколко години в България, където бяха проведени две конференции, обсъждащи последните развития в етнокултурната ситуация в България. Виж съответните материали в Аспекти на етнокултурната ситуация в България (София: Център за изследване на демокрацията и фондация „Фридрих Науман“), т. 1 (1991); т. 2 (1992).

1276 Eric Hobsbawm and Terence Ranger, The Invention of Tradition (New York: Cambridge University Press, 1983).

1277 В зависимост от местната терминология, твърдението е, че Гърция демонстрира непрекъсната еволюция на своя „етнос“, докато в областите, доминирани от марксистки дискурс, се говореше за консолидация на „народността“ като първична фаза на „нацията“.

1278 Тази специфична формулировка е използвана от Константин Иречек, чешкия историк и министър на образованието в пост-османска България, Geschichte der Bulgaren (Prague, 1876), p. 448. Огромният му авторитет осигурява проникването на множество подобни клишета в българската историография, макар че те със сигурност не са ограничени единствено до тази национална историография.

1279 Добре е в тази част от полемиката да се сравнят и алтернативни научни гледища, като например това, че компенсаторността на „закъснелите национализми“ не ги прави по-малко опасни и жестоки от „ранните и зрели“ такива, дори напротив. В такъв смисъл тезата за „защитността“ на балканските национализми се среща със силно неприемане сред по-младите български историци, например Александър Везенков (заключение от няколко лични разговора). Добро представяне на тази алтернативна историческа концепция може да се открие в статията на Лиа Грийнфелд и Даниел Ширò Национализмът и агресията (Greenfeld, Liah, Chirot, Daniel, Nationalism and aggression. „Theory and Society“, Vol. 23: pp. 79-130, 1994). Бел. пр.

1280 Gunnar Hering, „Die Osmanenzeit im Selbstverständnis der Völker Südosteuropas,“ Die Staaten Südosteuropas, p. 367.

1281 Nikolay Todorov, „Social Structures in the Balkans During the Eighteenth and Nineteenth Centuries,“ Etudes balkaniques 4 (1985): 57-58.

1282 Nikolay Todorov, „Social Structures in the Balkans,“ p. 62.

1283 Raymond Williams, Marxism and Literature (New York: Oxford University Press, 1977), pp. 115-16.

1284 Ernest Gellner, „The Mightier Pen? Edward Said and the Double Standards of Inside-Out Colonialism,“ The Times Literary Supplement (February 19,1993), p. 4.

1285 Интелектуално американско списание, съществувало от 1934 до 2003 г. Бел. пр.

1286 Целенасочени, преследващи определена цел. Бел. пр.

1287 Период на инфлация по време на застой в производството. Бел. Пр.

1288 Бретънудската система (на английски: Bretton Woods system) е международна система за организация на валутните курсове и търговските разплащания, установена в резултат на провеждането на специална международна конференция (Бретон-Удската конференция, състояла се от 1 до 22 юли 1944 г.) Името си получава по името на курорта Бретън Удс (на английски: Bretton Woods) в щат Ню Хампшър, САЩ. (по Уикипедия)

1289 Икономическата криза, започнала в 1929 и продължила през по-голямата чат от 1930-те години. Бел. пр.

1290 Икономическа доктрина, основаваща се на принципа за минимална правителствена намеса в работите на пазарите и икономиката. Бел. пр.

1291 Направено след уталожването на събитията. Бел. пр.

1292 Васил Левски и неговите сподвижници пред турския съд. 3-то изд. А. Бурмов, ред. София: НБКМ, 1987, (1-во изд. 1952).

1293 За това пишат съвременници (напр.: Ст. Заимов, Васил Левски Дяконът. 2-ро изд. София: Хр. Олчев, 1897, с. 6), повтаря се и днес в научни изследвания (напр.: И. Пелева, Идеологът на нацията. Думи за Вазов. Пловдив: ПУИ, 1994, с. 8).

1294 Н. Обретенов, Спомени за българските възстания. София: Българска книга, 1938, c. 77; Н. Г. Данчов, И. Г. Данчов, Българска енциклопедия. София, 1936, с. 1198.

1295 Хр. Стамболски, Автобиография, дневници и спомени. т. 2. София: Държавна печатница, 1927, с. 158-160; Ив. Унджиев, Васил Левски. Биография. София: МИИ, 1947, с. 438-441, който иначе разкрива много неточности в спомените на Стамболски, приема това твърдение и датира посещението към лятото на 1871 г. Унджиев не се отказва от тази теза и в следващите издания на книгата: Ив. Унджиев, Васил Левски. Биография. 2-ро изд. София: Наука и Изкуство, 1980, с. 217; виж също: Кр. Шарова, „Мидхат паша и българското революционно движение през 1872 г.“ В: Исторически преглед, 1991, 7, с. 13-17.

Това твърдение не би могло да се приеме безрезервно. В началото на 80-те години на XIX век Иванчо Пенчович на два пъти разговаря с Константин Иречек за Левски, но не споменава за по-ранна среща с него: К. Иречек, Български дневник. Пловдив, София: Хр. Г. Данов, т. 2, с. 195-197, 415-417. Сред съвременните свидетелства има твърдения, че Иванчо Пенчович се е опитвал да съдейства на подсъдимите, като тайно ги съветвал да не признават нищо: Д. Страшимиров, Васил Левски – Живот, дела, извори. София: Народен комитет „Васил Левски“, 1929, c. 596, в писмо на Данаил Хр. Попов; това обаче няма отношение към тукашната тема.

По въпроса виж и: И. Тодев, „Пак за революционерите и еволюционистите: Среща на Васил Левски със Стоян Чомаков?“, http://www. ihist. bas. bg/CV/XV-XIX_ITodev/IT_Levski-Sreshta. htm.

1296 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 1, Sene 1285 (тези годишници отразяват състава на местната власт към началото на годината, за която се отнасят; годината 1285 започва от 12 / 24 април 1868 г., но този годишник излиза с известно закъснение, срв. Tuna / Дунав, бр. 273 от 5/17 май 1868 г.), р. 74; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 2, Sene 1286, р. 47, (годината започва на 1/13 април 1869 г.). В първите два годишника записан като Хаджи Манос Ага; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 3, Sene 1287 (от 21 март / 2 април 1870 г.), р. 63; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 4, Sene 1288 (от 10/22 март 1871 г.), р. 66; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 5, Sene 1289 (от 28 февруари / 11 март 1872 г.), р. 67; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 6, Sene 1290 (от 16 / 28 февруари 1873 г.), р. 67; Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 7, Sene 1291 (от 6/18 февруари 1874 г.), р. 77.

1297 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 9, Sene 1293 (от 16/28 януари 1876 г.), р. 96; Salname-i Vilayet-i Edirne. Defa 8, Sene 1294, р. 103 (4/16 януари 1877 г.).

1298 Ц. Генов, „Прояви на националноосвободителните борби в София.“ В: София през вековете. София: БАН, 1989, с. 217. Г. Плетньов, Чорбаджиите и българската национална революция. Велико Търново: Витал, 1993, с. 137.

1299 Ц. Генов, „Прояви…, 1989, с. 222.

1300 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 7, Sene 1291, р. 77 (т. е. февруари 1874 г.); Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 8, Sene 1292, р. 91 (т. е. февруари 1975 г.); Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 9, Sene 1293, р. 96 (т. е. януари 1876).

1301 Васил Левски и неговите сподвижници …, с. 110; Според мемоарите на Ст. Заимов и самият Пешо Тодоров се е познавал с Димитър Общи: Ст. Заимов. Миналото. София: БЗНС, 1983 (1-во изд. 1884-1888 г.; 2-ро преработено изд. 1898-1899), с. 224, 226-227.

1302 П. Динеков, София през XIX век до освобождението на България. София:, 1937, с. 299, цитира Ст. Заимов. Васил Левски дяконът. София, 1897, с. 158

1303 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 1, Sene 1285, р. 74 (т. е. Май 1868 г.) и отново: Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 4, Sene 1288, р. 66 (т. е. март 1871 г.); Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 7, Sene 1291, р. 77 (т. е. февруари 1974 г.).

1304 Ив. Унджиев, 1980, с. 167; Ц. Генов, „Прояви…, 1989, с. 217; Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 137.

1305 П. Динеков, София през XIX век до освобождението на България. София:, 1937, с. 299, който цитира: Ст. Заимов, Васил Левски …, 1897, с. 158 и с. 190. В друга известна книга на Ст. Заимов обаче като четвърти българин в тази комисия е посочен Димитър Митович: Ст. Заимов. Миналото…, 1983, с. 219.

Отново същите източници сочат като член на комисията в първите й стъпки и Димитър хаджи Коцев, иначе също свързан с революционната организация в града: Ив. Унджиев, Васил Левски…, 1947, с. 344, (също и изданието на книгата от 1980, с. 167); тук Унджиев цитира първото издание на книгата на Заимов за Левски (1895, с. 140).

За съжаление не са открити всички протоколи от началото на следствието, за да се изясни този въпрос.

1306 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 1, Sene 1285, р. 74 (т. е. май 1868 г.); Salname-i Vilayet-i Edirne. Defa 8, Sene 1294, р. 103 (т. е. януари 1877 г.).

1307 М. Георгиев, Възраждането на град София. София, 1920, с. 63.

1308 Протоколи от съдебния процес срещу Атанас Узунов и другите подсъдими по хасковското покушение през 1873 г. Н. Попов, М. Михайлова, съст. София: НБКМ, 1975, с. 71-72.

1309 Ст. Заимов, Миналото, …1983, с. 441 и сл. Заимов е един от осъдените в този процес, и на спомените му за този случай можем да се доверим в по-голяма степен. Макар конкретните сведения на Заимов да остават под въпрос, показателно е, че за един революционер като него подобни съвпадения изглеждат като нещо нормално.

1310 З. Стоянов, Записки по българските въстания. София: Български писател, 1983, с. 638-641. (1-во изд. 1884; 1887 и 1892 г. съответно за трите части).

1311 Ю. П. Тeодоров, Възпоминания по въстанията в Търновския санджак през 1876 г. и по съдението на българските въстаници в Търново. Русе, 1897, с. 1, 100, 109.

1312 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 121-125.

1313 П. Динеков, София през XIX век до освобождението на България. София, 1937, с. 299.

1314 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 137.

1315 Salname-i Vilayet-i Tuna. Defa 6, Sene 1290 (= февруари 1873 г.), p. 209.

1316 Ст. Заимов. Миналото…, 1983, с. 657. Бележките са на Ана Меламед.

1317 Н. Обретенов, Дневници и спомени (1877-1939). София: ОФ, 1988, с. 60 и бел. на с. 406 (бележките са на Димитър Минцев). Георги Попов предварително съобщил за дадената амнистия на майката на Никола Обретенов – баба Тонка Обретенова.

1318 Напр.: Батак: Алманах. София: Булгарика, 2002, с. 25 (за Петър Горанов), 27 (за Трендафил Керелов); Също в: Я. Янев, Батак и Възраждането. София: б. изд., 2004, с. 107, 117.

1319 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 641.

1320 Срв.: Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 8. Плетньов определя чорбаджиите като „заемащите ръководни длъжности в общинското самоуправление“ и цитира работи на Н. Данова, Хр. Христов, М. Стефанова и др.

1321 За преглед на историографските спорове относно „чорбаджиите“, включително дискусията от 1976 г.: М. Грънчаров, „Проблемът за чорбаджийството в българската следосвобожденска историография.“ Във: Векове, 1990, 6, с. 67-75; Р. Даскалов, Как се мисли Българското възраждане. София: ЛИК, 2002, с. 167-191. Там може да се намери преглед на по-ранните публикации, какъвто настоящата статия не предлага.

1322 В опита си за изчерпателното им изучаване на състава на революционерите в Четвърти революционен окръг от 1876 г. Христо Йонков наброява между тях 16 членове на смесени съвети, меджлиси (в текста „мезличи“) и 58 са посочени като „кметове, мухтари, векили“: Хр. Йонков, Числен, социален и класов състав на революционерите в Априлското въстание 1876. Историко-социологическо изследване на IV революционен окръг. София: БАН, 1993, с. 84. Като имаме предвид, че става дума за 116 села, повечето от които в две кази – Татар Пазарджишката и Пловдивската (съответно 47 и 36 села), то това е едно високо участие.

1323 М. Грънчаров, „Социална и политическа позиция на чорбаджийството през Възраждането.“ В: Култура, църква и революция през Възраждането. Материали от научната конференция в Сливен, 15-16 ноември 1995. Сливен: Исторически музей, 1995, с. 134-146. Според изследването 31 от 200 проучени лица (или 15,5% от тях) са взели участие в революционни прояви. От статистическа гледна точка изследването не е представително.

1324 Г. Плетньов, Чорбаджиите и българската национална революция. Велико Търново: Витал, 1993. (първото издание е от 1986 г.). Тезите си Плетньов развива и в някои по-ранни работи, напр.: Г. Плетньов, „Чорбаджиите от Търновско в национално-освободителното движение.“ В: Исторически преглед, 33, 1977, кн. 3, с. 105-109.

1325 М. Стефанова, Книга за българските чорбаджии. София: УИ, 1998; вж. и рецензията на Вера Бонева в сп. Исторически преглед, 2000, кн. 1-2, с. 250-254.

1326 Р. Даскалов, Как се мисли …, 2002, с. 288 и препратките към: Хр. Гандев, Априлското въстание 1876 г. София: НИ, 1974.

1327 П. Динеков, София през XIX век …, 1937, с. 230, който цитира биографията на Левски от Ст. Заимов (1897).

1328 Има отделни опити да бъдат „реабилитирани“ всички български участници в комисията обследвала Левски и сподвижниците му, включително Иванчо Пенчович: Здр. Даскалов, Осъден ли е Васил Левски (Правно – историческо изследване). София: ИК „Огледало“, 2006.

1329 История на България. София: БАН: т. VI, 1987, с. 321. Текстът е на Иван Унджиев, който познава нещата в детайли; възможно е промени да са направени и от редакторите на публикацията, която е окончателно оформена за печат след смъртта на Унджиев. Причината в някои документи да се споменава само името на Пенчович е, че той е единственият български член на съда, изпратен от столицата.

1330 Д. Страшимиров, История…, 1907, т. 2, с. 21-22.

1331 Н. Генчев, Васил Левски…, 1987, с. 17-19.

1332 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 141-142.

1333 Г. Зеленгора, Криминалните елементи в българското националноосвободително движение. Ръкопис, 2002.

1334 З. Маркова, Четата от 1868 година. София: БАН, 1990.

1335 Указанията към членовете на комитетите наблягат на необходимостта да се пази тайна: З. Стоянов, Записки…, 1983, с. 220; По време на разпитите Левски казва, че в полза на делото било комитетският въпрос да не се разгласява сред простолюдието: Васил Левски и неговите сподвижници…, 1987, с. 191.

1336 Такива са йеромонах Генадий, игумен на Драгалевския манастир „Св. Богородица“; отец Кирил на Калугеровския манастир „Св. Никола“; йеромонах Епифаний на Черепишкия манастир „Успение Богородично“, йеромонах Давид и след него йеромонах хаджи Севастиян на Батошевския манастир „Успение Богородично“, йеромонах Пахомий Стоянов на Дряновския манастир „Св. Архангел Михаил“, йеромонах Кесарий Хорозов на Мерданския манастир „Св. четиридесет мъченици“, архимандрит Макарий на Троянския манастир „Успение на Пресвета Богородица“ и др: Априлското въстание и Българската православна църква. София: Синодално издателство, 1977, с. 29-30, 324-326, 334, 340, 349; също игумените на Капиновския, Плаковския и др. манастири: К. Косев, Н. Жечев, Д. Дойнов, Априлското въстание в съдбата на българския народ. София: БАН, 2001, с. 82, 83.

1337 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 160 и сл.

1338 Като се позовава на едно писмо на В. Левски (публикувано в: Д. Страшимиров, Васил Левски – Живот, дела, извори. София: Народен комитет „Васил Левски“, 1929, с. 117) Николай Генчев обобщава, че Левски „нарежда на комитетите да включат в работата „по-първите лица“ и иска отчет от частните комитети, за това дали са говорили с първенците, каква е тяхната позиция, настоява всеки от тях да заяви писмено ще бъде ли или не с народа.“: Н. Генчев, Васил Левски. София: Военно издателство, 1987, с. 17. По-надолу Генчев заключава: „Така постепенно, опирайки се на най-широки обществени среди, използувайки влиянието на градските и селските първенци, Левски оформя структурата на Вътрешната революционна организация още през 1870 г.“ (пак там, с. 44).

1339 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 134.

1340 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 220.

1341 Д. Страшимиров, История на Априлското въстание. т. 1. Пловдив, 1907, част първа; Д. Страшимиров, „Комитетското десетилетие. Епоха на комитите. 1866-1876.“ В: България 1000 години. (927-1927). София: МНП, 1930, с. 781-888.

1342 К. Косев, Н. Жечев, Д. Дойнов, Априлското въстание в съдбата на българския народ. София: БАН, 2001, с. 4: „Априлското въстание през 1876 г. е органически свързано с цялостния възрожденски процес като кулминационна изява на българската национална революция… Неговата подготовка започва още в зората на възрожденската епоха…“

1343 Накратко за този процес: Д. Страшимиров, История…, 1907, т. 1, с. 299-300.

1344 Д. Страшимиров, История…, 1907, т. 1, с. 350-351.

1345 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 110 и сл.

1346 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 139-140. Тук няма да се спирам на този толкова обсъждан проблем, още повече, че не разполагаме с достатъчни данни за личните мотиви за присъединяване към революционните комитети и участие във въстанието. Като цяло бих се съгласил с традиционната историография, че това решение е плод на съзнателно присъединяване към националната кауза, което се припокрива с традиционното противопоставяне християни/мюсюлмани. Противно на много случаи през ранния танзиматски период, недоволството от опитите за реформи или злоупотребите на местни администратори не са сред главните причини за решението за въстание.

1347 Д. Страшимиров, Васил Левски …, 1929, c. 32-50 (документи 15-20).

1348 Макар и накратко въпросът е засегнат от: Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 134.

1349 M. S. Saraçoğlu, „Sitting Together: Local Councils of the County of Vidin as Domains of Hybridization (1864-1877)“: http://www. cas. bg/cyeds/downloads/CAS_RIH_Saracoglu. pdf.

1350 M. H. Şentürk, Osmanlı Devletınde Bulgar Meselesi (1850-1875). Ankara: TTK, 1992, р. 124-132.

1351 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 224.

1352 Н. Генчев, Социално-психологически типове в българската история. София: Септември, 1987, с. 104.

1353 К. Величков, В тъмница и други спомени. София: Хемус, 1938 (1-во изд. 1899), с. 64; Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 185.

1354 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 200-208.

1355 П. Динеков, София през XIX век …, 1937, с. 336-337.

1356 Софийското общинско управление, 1878-1879. М. Недева, Н. Марков, съст. София: ГУА, 2000. с. 385.

1357 Пак там, с. 599 и сл.

1358 Пак там, с. 599 и сл., 706.

1359 Пак там, с. 648-649, 655, и 499.

1360 З. Маркова, Българската екзархия 1870-1879. София: БАН, 1989, c. 200 и сл. Двете мнения са илюстрирани съответно със студиите на С. Дамянов, „Православната църква и българската национална революция.“ В: Православието в България. София, 1974, с. 153-191 и Т. Събев, „Българската православна църква и националноосвободителното движение.“ В: Априлското въстание и Българската православна …, 1977, с. 7-69.

1361 İ. Ortaylı, Tanzimat devrinde Osmanlı mahalli idareleri (1840-1880). Ankara: TTK, 2000 (1-во изд. 1974 г.), р. 81-82, 112.

1362 Ю. П. Теодоров, Възпоминания…, 1897, с. 146.

1363 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 94.

1364 Н. Обретенов, Спомени …, 1938, с. 193; по-рано Тома Кърджиев е бил главен словослагател в печатницата на вестник „Дунав“ (с. 80).

1365 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 247.

1366 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 109, с. 277.

1367 Васил Левски и неговите сподвижници…, 1987, с. 35, 56, 57, 162, 178, 206, 216.

1368 Васил Левски и неговите сподвижници…, 1987, с. 156: тук става дума за мухтаря на село Голям Извор Димитър (Крачунов).

1369 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 143; Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 174-175.

1370 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 283.

1371 Д. Страшимиров, История.., 1907, т. 2, с. 104.

1372 Д. Страшимиров, История.., 1907, т. 2, с. 287.

1373 Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 178-179.

1374 Бойчо [А. Горанов], Въстанието и клането в Батак. София: 1892, с. 15-16.

1375 Хр. Йонков, Числен, социален…, 1993, с. 45 и 71-72.

1376 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 275.

1377 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 109.

1378 Ст. Заимов, Миналото. Етюди върху „Записките“ на Захари Стоянов. Кр. Шарова, съст. София: Парадокс/ УИ, 2004, с. 130.

1379 Така например сред 22-та осъдени по споменатия процес в Хасково (Протоколи от съдебния процес …, 1975, с. 122-135), наред с големия брой търговци (9) и учители (5), откриваме четирима наричани „чорбаджия“ (Коста Тодев, Дойчо Димов, Станчо, Яни Тонев), а освен това един хаджия и двама синове на хаджия (оттам Г. Плетньов ги изчислява на седмина чорбаджии: Г. Плетньов, Чорбаджиите…, 1993, с. 138), двама съдържатели на ханове (Коста Тодев, Георги Дечев), трима свещеници (поп Димитър, поп Минчо Кънчев, поп Еню Димитров), двама заемат административни служби (Димитър поп Стефанов е касиер в градското общинско управление в Хасково, с. 77, 132; Янко Кочев е касиер на казата Чирпан, с. 82, 133), един (Коста Тодев) е избиран в смесени съвети (с. 71).

1380 Васил Левски и неговите сподвижници …, 1987, с. 110-111.

1381 Ив. Унджиев, Васил Левски…, 1947, с. 603, 1063. Според спомените на двама от организаторите, при подготовката на въстанието от 1876 г. селото е определено за център на IV (sic) Софийски революционен окръг, но в този случай местните комитетски дейци да отказват да се включат: Ст. Заимов, Миналото…, 1983, с. 16; Ст. Заимов, Миналото. Етюди върху „Записките“ …, 2004, с. 78. Виж тук и студията на редактора на изданието Кр. Шарова (с. 203-204 и 248, заедно с цитираната литература); Н. Обретенов, Спомени …, 1938, с. 249, 255.

1382 Васил Левски и неговите сподвижници…, 1987, с. 153 и сл.

1383 Д. Страшимиров, История.., 1907, т. 2, с. 167-168.

1384 З. Стоянов, Записки …, 1983, с. 220.

1385 Стиховете на Г. Сеферис от „Образът на един ден“ са в превод на Стефан Гечев.

1386 В настоящия текст понятието „култура“ се употребява в неговия социологичен смисъл: сбора от знание, опит, вярвания, ценности, отношения, смисли, йерархии, религиозни вярвания, социални роли и отношението към собствеността, които са придобити от група хора (социална общност), съжителстващи на обща географска територия в течение на поколения, и които придават облика на тази група.

1387 Стоянов, З. Васил Левски (Дяконът): Черти из живота му. Издателство на БЗНС, София 1982. (Първо издание 1883).

1388 „България, страдание мое“: Bulgarie, ma souffrance. L‘Infini, n°51, Automne 1995, pp. 42-52, също на http://www. kristeva. fr/bulgarie. html

1389 „Как четем Пруст днес: Литературата и преживяването на ограниченията“.

1390 В целия текст понятието „документ“ се употребява в най-широкия му смисъл, включващ наред с онова, което на български език се нарича документ, и устните записи, законите, правителствените разпоредби, книгите, снимките и печатните медии – т. е., всякакви исторически следи, които биха били събрани в архив.

1391 Bjelic, Dusan I. The Balkans and the „History of Shit“. Eurozine, 6 ноември, 2004; http://www. eurozine. com/articles/2004-06-11-bjelic-en. html, посетен на 24 март, 2013

1392 Показателно за спонтанността и леснотата на този подход е, че „моментните снимки“ са характерни за почти 100% от медийните коментари в моменти на преходи и кризи; т. е., всеки коментатор се смята за спонтанен социолог, просто защото наблюдава обществото в момента и му се струва, че намира някакви корелации между отделните факти и временните актьори.

1393 Стоянов, З. Васил Левски (Дяконът): Черти из живота му. „Жизнената и творческа съдба на Захари Стоянов“, Издателство на БЗНС, София 1982, с. 6

1394 Би било проява на неуважение, аналогично на всички онези, които в течение на годините са използвали Захарий Стоянов за елементарна националистическа пропаганда, ако не отбележим неговото тънко чувство за употребата на предлозите и представките в българския език. Разликата между „за-пиша“ и „о-пиша“ изразява неговото самосъзнание за скромната му роля на хроникьор (на съвременен език:

журналист или документалист), който не позволява на въображението си да украсява фактите; Захарий винаги признава, когато не може да се позове на документ или очевидец. Той не е и мемоарист, защото мемоарът е наратив от спомени, центрирани около живота на мемоариста, докато неговата задача е надлична, много по-скромна – да запише, сиреч, да документира – и, тъкмо поради това, резултатът е много по-мащабен. Не му приляга и квалификацията „летописец“, която звучи помпозно за едно толкова земно и, в постмодерен смисъл, социологично изследване. И какво тънко усещане за езиковата тъкан е да употреби предлога „по“ – със смисъла на изрази като „по спомени на очевидци“ или „по романа на еди-кой си“ – вместо „за“ или „на“. Удивителна е и точността, с която Захарий Стоянов е сложил за подзаглавие на биографията на Левски „Черти ИЗ живота му“, а не „от“ живота му. „Из“ създава впечатление за широта и необозримост, докато „от“ би звучало сухо биографично, като подборка от факти. Тази бележка е под линия само защото настоящият текст не е езиков анализ на стила на Захарий Стоянов, а опит за социологичен анализ на онова, което знаем за българското минало.

1395 http://www. slovo. bg/showwork. php3? AuID=149&WorkID=3866&Level=3, посетен през март и април 2013

1396 Тук не става дума за административните документи, които Османската империя е водила и съхранява за българските земи, нито за оскъдните архивни документи и живи свидетелства, които споменават за случки, събития, данъчни отчети, посещения на хора от Запад или въоръжени стълкновения в рамките на империята. Не става дума и за „Историята“ на Паисий от 1762, Рибния буквар на Петър Берон, текстовете на Неофит Рилски, Найден Геров, Раковски и др., които са писани с просветителска цел.

1397 Цитат по http://www. narodnapamet. com/2010/02/blog-post. html, посетена на 2 април, 2013.

1398 http://chitanka. info/text/3747-hristo-botjov, посетен на 3 април, 2013

1399 Пак там

1400 Цитат по http://www. narodnapamet. com/2010/02/blog-post. html, посетен на 2 април, 2013.

1401 http://chitanka. info/text/3747-hristo-botjov, посетен на 3 април 2013

1402 http://www. slovo. bg/showwork. php3? AuID=149&WorkID=5774&Level=1, посетен през април 2013

1403 Стоянов, З. Васил Левски (Дяконът): Черти из живота му. Издателство на БЗНС, София 1982, с. 15.

1404 Като пример може да се посочат книгата на Мария Тодорова „Живият архив на Васил Левски“, София, Парадигма 2009, и статията „По повод ‘Живият архив на Васил Левски’“ от Мария Тодорова, в която Ивайло Дичев интерпретира тази книга, http://www. librev. com/index. php/discussion-culture-publisher/1849-2012-11-21-17-51-33, посетена на 6 април, 2013. Подобна е и статията на Румен Даскалов „Митологизиране в историята: по български примери“, http://www. librev. com/index. php/discussion-bulgaria-publisher/1655-2012-06-24-09-44-55, посетен на 6 април, 2013.

1405 Стоянов, З. Васил Левски (Дяконът): Черти из живота му. Издателство на БЗНС, София 1982, с. 109.

1406 Стоянов, З. Васил Левски (Дяконът): Черти из живота му. Издателство на БЗНС, София 1982, с. 27.

1407 За чисто човешките трудности, пред които се изправя онзи, който иска възможно най-неутрално и безоценъчно да предаде комплексността на всеки социален процес, самият Захарий пише на много места, но в биографията на Левски те са предадени по най-трогателен начин: „Аз казах за моя герой онова, което е положителна истина и което той е вършил; а комуто се види грубо неговото поведение и характерът му, то нека го облагородява отпосле по вкуса на своята публика. […] Засега обаче читателите да не търсят от мене строго безпристрастна оценка. Колкото и да се предвардях да бъда само прост тълкувател на факти и верни картини, не можах да се стърпя, за да не изпусна на някои места по две-три думи – мои съждения и заключения. Не е да не признавам вредата от тая необективност, но що да се чини? – Прости смъртни сме.“ (цит. съч., с. 18 и с. 112)

1408 Леви, А. Едно българско изгнание. Разговор с Юлия Кръстева, Хора и миграции (Hommes & Migrations), № 1205, януари-февруари 1997

1409 http://www. kristeva. fr/bulgarie. html, посетен на 10 април, 2013.

1410 Kristeva J. Interviews, ed. by Ross M. Guberman. Columbia University Press, New York 1996, p. 139

1411 Мирела Иванова, „Евридика“, с. 101 от сборника Еклектики, СОНМ – София 2002.

1412 Имат се пред вид революциите от 1848 г. Бел. пр.

1413 От думата хетман (атаман), тоест различни дребни казашки воеводства. Бел. пр.

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2013

Българското национално движение – един нов поглед Автор: Раймонд Детрез

България и Холокостът: състояние на проучване на проблема и задачи Автор: Надя Данова

Историята на Стив Джобс: вдъхновение или предупреждение? Автор: Бен Остен

Проблемите на национализма в източна Европав миналото и настоящето Автор: Питър Шугър

Османското време в българските текстове през ХІХ и ХХ век Автор: Надя Данова

Възходи и падения Автор: Петър Мутафчиев

Из доклада на международната комисия за разследванепричините и провеждането на Балканските войни

Някои коментари към доклада на комисията „Карнеги“ Автор: Златко Енев

За религията на най-различния съсед Автор: Йордан Пеев

ГЛАВЛИТ (1952–1956) Автор: Весела Чичовска

Българите през погледа на гърците Автор: Алексис Политис

Добрият турчин е изнасиленият турчин Автори: Мадлен Николова, Георги Медарови Жана Цонева

Еминко интегрико Автор: Мюмюн Тахир

Рязан Автор: Марин Дамянов

Невръстни убийства Автор: Красимир Дамянов

Европа и турците: цивилизацията на Османската империя Автор: Бърнард Луис

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари Автор: Илия Вълков

„Злото иде от сръбско…“ Автор: Александър Кертин

Моля, откраднете този текст! Автор: Златко Енев

В живота има и нещо повече от щастие Автор: Емили Есфахани Смит

Нека започнем от човека Автор: Стоян Гяуров

Бай Ганю – човекът без граници Автор: Пламен Дойнов

Двамата Солженицин Автор: Джон Бейли

Най-опасните книги Автор: Милена Цветкова

Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град Автор: Сергей Джанян

Из „Уплашеният човек“ Автор: Румен Леонидов

Февруари 2013

Разговор с Мартин Еймис Автор: Мартин Еймис

Припомнянето на една империя Автор: Ада Петиуала

Курсът и дискурсите на българския национализъм Автор: Мария Тодорова

Предателството на мандарина Автор: Джордж Стайнър

Войните за историята Автор: Андонис Лякос

Приватизация на национализмите: сглобяване на пъзела Автори: Александър Кьосев и Петя Кабакчиева

Ерика Джонг: секс и майчинство Автор: Кайра Кошрейн

Европа говори немски Автор: Пери Андерсън

Малкият лов на вещици Автор: Улрих Грайнер

За политическата коректност, стигматаи безмилостната борба за пред! последното място… Автор: Златко Енев

Светът до вчера Автор: Уейд Дейвис

Пътища през Балканите. Поглед от Българияи описание на масовите практики Автор: Антоанета Алипиева

Новият авторитаризъм Автор: Иван Кръстев

Опушване на всенародното допитване Автор: Илия Вълков

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“като отделна епоха (Част 1) Автор: Александър Везенков

Спомени около „случая Валдхайм“ Автор: Хаген Флайшер

Към конструирането на евреина като враг Автор: Лиляна Деянова

Расата като фактор в нашата история Автор: Петър Мутафчиев

Оливие Базил: Ситуацията с българските медии е бедствена Автор: Ангелина Пискова

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“като отделна епоха (Част 2) Автор: Александър Везенков

Ние – негероите Автор: Рада Москова

„Сексуализацията“ на една религия Автор: Олга Тодорова

И без това Автор: Пенка Ангелова

Робство, завладяване, владичество, или как Ботев заробва „Радецки“ Автор: Албена Хранова

Протестът излезе от пиар контрола на властта Автор: Илия Вълков

Март 2013

България, мое страдание Автор: Юлия Кръстева

Крехкостта на доброто – Част 1 Автор: Цветан Тодоров

Забравено свидетелство за антисемитизма в България Автор: Николай Поппетров

Чужденецът Автор: Лорън Колинс

Балканите и „историята на лайната“ Автор: Душан Биелич

Проектът и скандалът „Батак“ Автор: Александър Везенков

Етнос, национализъм и комунистическото наследствов Източна Европа Автор: Мария Тодорова

Рибен буквар за протестиращи Автор: Юрий Проданов

Печален зор на закърнялата мисловност Автор: Иво Беров

Зелените машинки за пари Автор: Тихомир Безлов

Липсващата фигура на бащата в българската история Автор: Златко Енев

Просторът Автор: Люба Александрова

Изобретяване на травматична памет: Батак 2007 Автор: Евгения Иванова

Водач на такси Автор: Красимир Дамянов

1990-те, или борбата за робство Автор: Албена Хранова

Хумор и травматология Автор: Петър Краевски

Горчиви разкази – част 2 Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Поправките Автор: Джонатан Франзен

Колко е важно да бъдеш поробен Автор: Мила Минева

Едно българско изгнание Автор: Юлия Кръстева

Доброволецът-генетик на балканския дигитален фронт Автор: Ивайло Дичев

Ислямът и демокрацията в Турция Автор: Александър Везенков

Една българка пише писмо до народа Автор: Ралица Ковачева

Парченца от моята памет Автор: Леон Бенатов

Спешна програма за спасяване на България от българите Автор: Иво Беров

Френските войни на историята Автор: Кристофър Байкъртън

Невидима храна Автор: Вергил Немчев

Нова световна система? Автор: Имануел Уолърстайн

Април 2013

На прощаване… Автор: Златко Енев

Германия – разбитото сърце на стария свят Автор: Брендан Симс

Мъчениците като обединител? Автор: Евгения Иванова

Османското наследство на Балканите Автор: Мария Тодорова

Швейцарското чудо? Автор: Роланд Бенедиктер

Ърнест Хемингуей, безкомпромисният Автор: Ърнест Хемингуей

Какво беше неолиберализмът? Автор: Майкъл Клун

В служба на султана, в служба на революцията Автор: Александър Везенков

Демир баба текке – традициите на свещеното място Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Вентимиля – приказка за танца на променящите се граници Автор: Мими Михайлова

За дребните привилегии на членството… Автор: Златко Енев

Отношението на студентите към хомосексуалността Автор: Иван Евтимов

Когато видях звезди посред бял ден или: Интеграция в четири точки Автор: Марко Погачар

България има нужда от нова, единадесета Божия заповед:„Почитай труда на ближния!“ Автор: Златко Енев

Силата на съдбата Автор: Златко Ангелов

Ван Гог в Париж Автор: Тодор П. Тодоров

Българският комунизъм – две десетилетия по-късно Автор: Александър Везенков

Негледаемите Автор: Стефан Иванов

Нужно ли е да се тревожим от мисълта дали Гугълще управлява света? Автор: Джейрън Лейниър

Произход на нациите: Антъни Смитза миналото и бъдещето на национализма Автор: Антъни Смит

Подари си девственица Автор: Атанас Стойчев

Сбогом, фрустрация Автор: Чарлз Макграт

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2013

Българското национално движение – един нов поглед Автор: Раймонд Детрез

България и Холокостът: състояние на проучване на проблема и задачи Автор: Надя Данова

Историята на Стив Джобс: вдъхновение или предупреждение? Автор: Бен Остен

Проблемите на национализма в източна Европав миналото и настоящето Автор: Питър Шугър

Османското време в българските текстове през ХІХ и ХХ век Автор: Надя Данова

Възходи и падения Автор: Петър Мутафчиев

Из доклада на международната комисия за разследванепричините и провеждането на Балканските войни

Някои коментари към доклада на комисията „Карнеги“ Автор: Златко Енев

За религията на най-различния съсед Автор: Йордан Пеев

ГЛАВЛИТ (1952–1956) Автор: Весела Чичовска

Българите през погледа на гърците Автор: Алексис Политис

Добрият турчин е изнасиленият турчин Автори: Мадлен Николова, Георги Медарови Жана Цонева

Еминко интегрико Автор: Мюмюн Тахир

Рязан Автор: Марин Дамянов

Невръстни убийства Автор: Красимир Дамянов

Европа и турците: цивилизацията на Османската империя Автор: Бърнард Луис

За попа на един фолк или защо новите пионерчета са чалгари Автор: Илия Вълков

„Злото иде от сръбско…“ Автор: Александър Кертин

Моля, откраднете този текст! Автор: Златко Енев

В живота има и нещо повече от щастие Автор: Емили Есфахани Смит

Нека започнем от човека Автор: Стоян Гяуров

Бай Ганю – човекът без граници Автор: Пламен Дойнов

Двамата Солженицин Автор: Джон Бейли

Най-опасните книги Автор: Милена Цветкова

Как датчани станаха религиозно малцинство в родния си град Автор: Сергей Джанян

Из „Уплашеният човек“ Автор: Румен Леонидов

Февруари 2013

Разговор с Мартин Еймис Автор: Мартин Еймис

Припомнянето на една империя Автор: Ада Петиуала

Курсът и дискурсите на българския национализъм Автор: Мария Тодорова

Предателството на мандарина Автор: Джордж Стайнър

Войните за историята Автор: Андонис Лякос

Приватизация на национализмите: сглобяване на пъзела Автори: Александър Кьосев и Петя Кабакчиева

Ерика Джонг: секс и майчинство Автор: Кайра Кошрейн

Европа говори немски Автор: Пери Андерсън

Малкият лов на вещици Автор: Улрих Грайнер

За политическата коректност, стигматаи безмилостната борба за пред! последното място… Автор: Златко Енев

Светът до вчера Автор: Уейд Дейвис

Пътища през Балканите. Поглед от Българияи описание на масовите практики Автор: Антоанета Алипиева

Новият авторитаризъм Автор: Иван Кръстев

Опушване на всенародното допитване Автор: Илия Вълков

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“като отделна епоха (Част 1) Автор: Александър Везенков

Спомени около „случая Валдхайм“ Автор: Хаген Флайшер

Към конструирането на евреина като враг Автор: Лиляна Деянова

Расата като фактор в нашата история Автор: Петър Мутафчиев

Оливие Базил: Ситуацията с българските медии е бедствена Автор: Ангелина Пискова

Очевидно само на пръв поглед: „Българското възраждане“като отделна епоха (Част 2) Автор: Александър Везенков

Ние – негероите Автор: Рада Москова

„Сексуализацията“ на една религия Автор: Олга Тодорова

И без това Автор: Пенка Ангелова

Робство, завладяване, владичество, или как Ботев заробва „Радецки“ Автор: Албена Хранова

Протестът излезе от пиар контрола на властта Автор: Илия Вълков

Март 2013

България, мое страдание Автор: Юлия Кръстева

Крехкостта на доброто – Част 1 Автор: Цветан Тодоров

Забравено свидетелство за антисемитизма в България Автор: Николай Поппетров

Чужденецът Автор: Лорън Колинс

Балканите и „историята на лайната“ Автор: Душан Биелич

Проектът и скандалът „Батак“ Автор: Александър Везенков

Етнос, национализъм и комунистическото наследствов Източна Европа Автор: Мария Тодорова

Рибен буквар за протестиращи Автор: Юрий Проданов

Печален зор на закърнялата мисловност Автор: Иво Беров

Зелените машинки за пари Автор: Тихомир Безлов

Липсващата фигура на бащата в българската история Автор: Златко Енев

Просторът Автор: Люба Александрова

Изобретяване на травматична памет: Батак 2007 Автор: Евгения Иванова

Водач на такси Автор: Красимир Дамянов

1990-те, или борбата за робство Автор: Албена Хранова

Хумор и травматология Автор: Петър Краевски

Горчиви разкази – част 2 Автор: Сенем Конедарева (редактор)

Поправките Автор: Джонатан Франзен

Колко е важно да бъдеш поробен Автор: Мила Минева

Едно българско изгнание Автор: Юлия Кръстева

Доброволецът-генетик на балканския дигитален фронт Автор: Ивайло Дичев

Ислямът и демокрацията в Турция Автор: Александър Везенков

Една българка пише писмо до народа Автор: Ралица Ковачева

Парченца от моята памет Автор: Леон Бенатов

Спешна програма за спасяване на България от българите Автор: Иво Беров

Френските войни на историята Автор: Кристофър Байкъртън

Невидима храна Автор: Вергил Немчев

Нова световна система? Автор: Имануел Уолърстайн

Април 2013

На прощаване… Автор: Златко Енев

Германия – разбитото сърце на стария свят Автор: Брендан Симс

Мъчениците като обединител? Автор: Евгения Иванова

Османското наследство на Балканите Автор: Мария Тодорова

Швейцарското чудо? Автор: Роланд Бенедиктер

Ърнест Хемингуей, безкомпромисният Автор: Ърнест Хемингуей

Какво беше неолиберализмът? Автор: Майкъл Клун

В служба на султана, в служба на революцията Автор: Александър Везенков

Демир баба текке – традициите на свещеното място Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Вентимиля – приказка за танца на променящите се граници Автор: Мими Михайлова

За дребните привилегии на членството… Автор: Златко Енев

Отношението на студентите към хомосексуалността Автор: Иван Евтимов

Когато видях звезди посред бял ден или: Интеграция в четири точки Автор: Марко Погачар

България има нужда от нова, единадесета Божия заповед:„Почитай труда на ближния!“ Автор: Златко Енев

Силата на съдбата Автор: Златко Ангелов

Ван Гог в Париж Автор: Тодор П. Тодоров

Българският комунизъм – две десетилетия по-късно Автор: Александър Везенков

Негледаемите Автор: Стефан Иванов

Нужно ли е да се тревожим от мисълта дали Гугълще управлява света? Автор: Джейрън Лейниър

Произход на нациите: Антъни Смитза миналото и бъдещето на национализма Автор: Антъни Смит

Подари си девственица Автор: Атанас Стойчев

Сбогом, фрустрация Автор: Чарлз Макграт