Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2012

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Списание „Либерален преглед“

Годишник – 2012

(част 1)

ЕКСТАЗ

Берлин, 2014

Тази електронна книга ви се предоставя при условията на лиценза „Криейтив Комънс – Признание – Некомерсиално – Без производни“ версия 2.5 (CC-BY-NC-ND version 2.5).

(Всички преводи, доколкото не е указано другояче, са направени от издателя на списанието.)

Съдържание

Списък на авторите

Януари 2012

Бъдещето на историята

Автор: Франсис Фукуяма

Състоянието на нещата

Автор: Петер Надаш

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 1

Автор: Айзая Бърлин

Що е ефектът „Бам!“ и има ли почва у нас

Автор: Любослава Русева

Насилие и идентичност: пиринска Македония

в етнонационалните политики

на комунистическия режим в България – Част 1

Автор: Михаил Груев

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 2

Автор: Айзая Бърлин

Спин и неговите метафори

Автор: Сюзън Зонтаг

Коса

Автор: Кристен Годси

Ако искаш да твориш, България е по-добро място от Америка

Автор: Анджела Родел

Насилие и идентичност: пиринска Македония

в етнонационалните политики

на комунистическия режим в България – Част 2

Автор: Михаил Груев

Храната, леля Димитринка и една стотинка

Автор: Васил Георгиев

В Гримьорната на Клоуните

Автор: Галин Никифоров

Китайско пясъчно коте

Автор: Кънчо Кожухаров

Елза

Автор: Ангелина Давидкова

Несвоевременни размисли – Част 2

Автор: Румен Леонидов

Истествено!

Автор: Цветозар Цаков

Сякаш

Автор: Павла Петкова

Просяк

Автор: Калин Терзийски

Кое дефинира един мем?

Автор: Джеймс Глийк

За опасността от идеите

Автор: Стивън Пинкър

Болестта като политическа метафора

Автор: Сюзън Зонтаг

Книгите и България – Quo vadis?

Автори: Васил Георгиев, Калин Терзийски,

Раймонд Вагенщайн, Светлозар Желев, Манол Пейков,

Богдан Русев, Александър Кръстев,

Теодора Мусева, Светослав Тодоров

Да разбереш Борхес

Автор: В. С. Наипол

Смяна на крепостите

Автор: Асен Валентинов

Повече скромност, по-малко илюзии

Автори: Юрген Хабермас, Адам Михник,

Адам Кржемински

Криворазбраният Талев по Асен Шопов

Автор: Бойка Асиова

Февруари 2012

В разговор за изтичащото време

Автори: Владимир Зарев, Златко Ангелов

Еволюцията на културата – Част 1

Автор: Дейвид Дойч

Животът след бестселъра

Автор: Елиф Батюман

Еволюцията на културата – част 2

Автор: Дейвид Дойч

Завинаги изселени…

Автор: Зейнеп Ибрахимова

Миналото, отново за миналото

Автор: Златко Енев

Кой кому служи

Автор: Златко Ангелов

Маймуни на път

Автор: Любослава Русева

Обвинението им беше: „метеж“

Автор: Мехмед Амид Хамид

Компирище

Автор: Люба Александрова

Заради нея

Автор: Таня Рупел – Тера

Недобърските просяци

Автор: Бойка Асиова

Осемдесет хиляди левги под женския пазар

Автор: Калин Терзийски

Бестселъри без маска и грим

Автор: Христо Блажев

Порокът на четенето

Автор: Бора Чосич

„Когато ни сполетя и удиви демокрацията“

Автор: Златко Ангелов

Салман Рушди – пророкът от Ню Йорк

Автор: Салман Рушди

Накъде?

Автор: Христо Кючуков

Може ли Италия да се промени?

Автор: Тим Паркс

Пристанът на „летящия холандец“

Автор: Аврам Агов

Рапсодия в кафяво

Автор: Орхан Тахир

„Америките ни“

Автори: Иван Христов, Едвин Сугарев, Владимир Левчев,

Милена Фучеджиева, Катерина Стойкова-Клемър,

Йордан Ефтимов, Алек Попов, Пламен Антов,

Галина Николова, Стоил Рошкев

Милош Форман на 80 години

Автор: Борислав Гърдев

Великата технологическа война

Автор: Фархад Манджу

Светилник и за съвремието

Автор: Румен Спасов

Сезонът на българските сериали

Автор: Борислав Гърдев

Март 2012

Смъртта е непотвърден слух

Автор: Емир Кустурица

Идентичност и идентичности на помаците в България

Автор: Евгения Иванова

Хулио Кортасар, или изкуството на оцеляването

Автор: Хулио Кортасар

Полумесецът и Балканите

Автор: Андреас Ернст

Къде животът е по-тежък – в Лондон или в София

Автор: Юлиан Попов

Санстефанските митове и българските комплекси

Автор: Георги Папакочев

Шокова терапия за училище

Автор: Любослава Русева

Бележки върху (соц)носталгията

Автор: Румен Аврамов

Кандия

Автор: Васил Славов

Три истории за провала

Автор: Васил Георгиев

Живей бавно

Автор: Люба Александрова

Тревожно настроение

Автор: Георги Малинов

Възвишение

Автор: Милен Русков

Несвоевременни размисли – Част 3

Автор: Румен Леонидов

Влашки огньове

Автор: Емил Андреев

Реконструкция

Автор: Цвета Делчева

Оскверняването на догмата

Автор: Златко Ангелов

Какво може да научи светът от финландската образователна система?

Автор: Дайан Равич

Османските потайности: еничарите

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

За ушенцето, или воденичните камъни на идеологията…

Автор: Ласло Гараци

Неоосманизмът и сърбите

Автор: Дарко Танаскович

Престъпността в интернет – извън контрол?

Автор: Миша Глени

Можете ли да дадете работа на сина ми?

Автор: Славой Жижек

Няма филм без мрак

Автор: Емир Кустурица

Април 2012

Молли и еретици

Автор: Тарик Али

Призракът на Хавел

Автор: Калеб Крейн

Консенсуси на българската памет

Автор: Евгения Иванова

Национални поданици

Автор: Александър Хемон

Всичко за продан?

Автор: Майкъл Сандел

Идеята за равенство сред българите

Автор: Владимир Свинтила

Никакъв македонец не бех,

ама като го пише в документа, то те дразни…

Автор: Михаил Груев

За да не се повтори никога!

Автор: Христо Кючуков

Развратителното въздействие на администрацията

върху духа

Автор: Владимир Свинтила

You’ve been deleted

Автор: Златко Енев

Генералната мерзост на българския живот

Автор: Владимир Свинтила

Мир

Автор: Калин Терзийски

Зидини

Автор: Люба Александрова

Птицелов

Автор: Васил Славов

Любовно обяснение върху бамбукова кора

Автор: Светлана Дичева

Залези

Автор: Таня Рупел – Тера

Май

Автор: Александър Шпатов

Ликвидацията на еничарския корпус – „dura necessitas“

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Конструирани спомени

Автор: Шломо Занд

Разпънатите „Еротични спомени“ на Златко Ангелов

Автор: Христо Блажев

Писането, изгубено из света

Автор: Тим Паркс

Просто ги премахнете, мой човек

Автор: Томас Хютлин

„Многоликият столичанин“ на Владимир Свинтила

Автор: Христо Блажев

Не можеш да се учиш да четеш с Достоевски

Автор: Венцислав Занков

Двете страни на медала

Автор: Павел Ангелов-Пулиев

Как сa измислени еврейската и другите нации по света

Автор: Христо Блажев

Историята на „Историята на О“

Автор: Кармела Чурару

12 + 2 страхотни разказа – Александър Шпатов

Автор: Христо Блажев

Аз харесвам „Симетрия“ на Захари Карабашлиев

или защо пишем рецензии за книги?

Автор: Златко Ангелов

„Симетрия“ на Захари Карабашлиев –

разочарованието на делника

Автор: Христо Блажев

Унгария на Имре Кертес:

една страна от погрешната страна на историята

Автор: Имре Кертес

Хюкел или идънка – част 1

Автор: Владимир Свинтила

Четците

Автор: Румен Леонидов

Как спрях да чета, или теорията на трите страници

Автор: Георги Малинов

За края на четенето

Автор: Велко Милоев

Провалът на европейските интелектуалци?

Автор: Ян Вернер Мюлер

Това, което трябва да се каже

Автори: Гюнтер Грас, Александър Андреев,

Петер фон Бекер, Милен Радев

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото

Автор: Антъни Лърман

Тоалетната муза

Автор: Чарлз Симич

Номенклатурната държава

Автор: Веселин Кандимиров

Списък на авторите

А

Аврамов, Румен 971

Агов, Аврам 730

Александрова, Люба 631, 999, 1390

Али, Тарик 1146

Ангелов, Златко 460, 581, 677, 1046, 1537

Ангелов-Пулиев, Павел 1487

Андреев, Александър 1616

Андреев, Емил 1026

Антов, Пламен 774

Асиова, Бойка 454, 644

Б

Батюман, Елиф 504

Блажев, Христо 667, 1454, 1473, 1497, 1535, 1541

Бърлин, Айзая 94, 147

В

Вагенщайн, Раймонд 409

Валентинов, Асен 435

Г

Гараци, Ласло 1088

Георгиев, Васил 275, 409, 991

Глени, Миша 1118

Глийк, Джеймс 355

Годси, Кристен 217

Грас, Гюнтер 1616

Груев, Михаил 116, 246, 1308

Гърдев, Борислав 788, 811

Д

Давидкова, Ангелина 306

Делчева, Цвета 1035

Дичева, Светлана 1399

Дойч, Дейвид 485, 515

Е

Енев, Златко 578, 1347

Ернст, Андреас 891

Ефтимов, Йордан 774

Ж

Желев, Светлозар 409

Жижек, Славой 1124

З

Занд, Шломо 1429

Занков, Венцислав 1482

Зарев, Владимир 460

Зонтаг, Сюзън 160, 387

И

Ибрахимова, Зейнеп 534

Иванова, Евгения 840, 1198

К

Кандимиров, Веселин 1659

Карахасан-Чънар, Ибрахим 1067, 1419

Кертес, Имре 1543

Кожухаров, Кънчо 299

Кортасар, Хулио 876

Крейн, Калеб 1182

Кржемински, Адам 441

Кръстев, Александър 409

Кустурица, Емир 820, 1132

Кючуков, Христо 703, 1314

Л

Левчев, Владимир 774

Леонидов, Румен 318, 1022, 1582

Лърман, Антъни 1633

М

Малинов, Георги 1004, 1585

Манджу, Фархад 798

Милоев, Велко 1597

Михник, Адам 441

Мюлер, Ян Вернер 1602

Н

Надаш, Петер 85

Наипол, В. С. 425

Никифоров, Галин 281

Николова, Галина 774

П

Папакочев, Георги 928

Паркс, Тим 722, 1459

Пейков, Манол 409

Петкова, Павла 329

Пинкър, Стивън 371

Попов, Алек 774

Попов, Юлиан 916

Р

Равич, Дайан 1060

Радев, Милен 1616

Родел, Анджела 240

Рошкев, Стоил 774

Русева, Любослава 112, 613, 950

Русев, Богдан 409

Русков, Милен 1017

Рушди, Салман 684

С

Сандел, Майкъл 1238

Свинтила, Владимир 1279, 1319, 1355, 1547

Симич, Чарлз 1654

Славов, Васил 988, 1394

Спасов, Румен 809

Стойкова-Клемър, Катерина 774

Сугарев, Едвин 774

Т

Танаскович, Дарко 1103

Тахир, Орхан 742

Тера, Таня Рупел – 635, 1406

Терзийски, Калин 338, 409, 652, 1384

Тодоров, Светослав 409

Ф

фон Бекер, Петер 1616

Фукуяма, Франсис 17

Фучеджиева, Милена 774

Х

Хабермас, Юрген 441

Хамид, Мехмед Амид 622

Хемон, Александър 1225

Христов, Иван 774

Хютлин, Томас 1464

Ц

Цаков, Цветозар 322

Ч

Чосич, Бора 672

Чурару, Кармела 1523

Ш

Шпатов, Александър 1414

Януари 2012

Бъдещето на историята

Автор: Франсис Фукуяма

Нещо странно се случва в днешния свят. Както глобалната финансова криза, която започна през 2008, така и продължаващата криза на еврото, са продукти на модела на слабо регулиран финансов капитализъм, който се появи през последните три десетилетия. Но въпреки масовия гняв срещу държавните помощи за Уол Стрийт, не се появи никакъв подем на ляв американски популизъм в отговор на това. Възможно е движението Occupy Wall Street да има някакво по-продължително въздействие, но най-динамичното популистко движение от последно време е дясното Чаено парти, чиято главна мишена е регулиращата държава, която се опитва да защищава обикновените хора срещу финансовите спекуланти. Нещо подобно важи и за Европа, където левицата е анемична, а дясно-популистките партии са в настъпление.

Има няколко причини за тази липса на мобилизация отляво, но най-важна сред тях е несполуката в областта на идеите. За миналото поколение, идеологическата висота беше задържана от либертарианската десница. Левицата не беше в състояние да предложи някаква друга правдоподобна кауза освен завръщането към една вече недостижима форма на старомодна социалдемокрация. Тази липса на достоверна прогресивна контра-инициатива е нездравословна, защото конкуренцията е нещо също толкова добро за интелектуалните дебати, колкото и за икономическата дейност. А сериозният интелектуален дебат е спешно необходим, тъй като настоящата форма на глобализиран капитализъм подкопава социалната база на средната класа, на която се основава либералната демокрация.

Демократичната вълна

Социалните сили и условия не просто „предопределят“ идеологиите, както смяташе някога Карл Маркс, но и идеите не могат да станат мощни, ако не отразяват проблемите на голям брой обикновени хора. Либералната демокрация е установената идеология в големи части от днешния свят, отчасти защото тя отговаря на, и е благоприятствана, от определени социоикономически структури. Промените в тези структури могат да имат идеологически последици, също както и идеологическите промени могат да имат социоикономически последици.

Почти всички мощни идеи, които са оформяли човешките общества допреди 300 години са били религиозни – с важното изключение на конфуцианството в Китай. Първата мощна секуларна идеология, постигнала продължително влияние в целия свят, е либерализмът – учение, свързвано с възхода първо на една търговска, а след това и индустриална средна класа в определени части от Европа през седемнадесети век. (Под „средна класа“ разбирам хора, които не са нито на върха, нито на дъното на своите общества от гледна точка на доходите си; които са получили поне средно образование и притежават недвижимо имущество, продължителни блага или собствен бизнес).

Така както е формулиран от класически мислители като Лок, Монтескьо и Мил, либерализмът поддържа, че законността на държавната власт произлиза от способността на държавата да защищава индивидуалните права на гражданите си и че тя трябва да бъде ограничавана от придържането към закона. Едно от фундаменталните права, нуждаещо се от защита, е правото на частна собственост; английската Славна революция от 1688-89 е от критично значение за развитието на модерния либерализъм, защото тя за пръв път установява конституционния принцип, че държавата не може законно да облага гражданите си с данъци без тяхно съгласие.

Първоначално либерализмът не предполага по необходимост демокрация. Вигите, които поддържат конституционното споразумение от 1689 г., най-често са били сред най-богатите собственици в Англия, а парламентът от онова време е представлявал по-малко от десет процента от цялото население. Мнозина класически либерали, включително и Мил, са се отнасяли силно скептично към предимствата на демокрацията: те са вярвали, че отговорното политическо участие изисква образование и залог в обществото – тоест, притежаване на собственост. Чак до края на деветнадесети век избирателното право е било ограничавано от различни цензове за собственост и образование в буквално всички части от Европа. Избирането на Андрю Джаксън за президент на САЩ през 1828 и последващия негов отказ от ценз за собственост при гласуването, поне що се отнася до белите мъже, обозначава важна ранна победа за един по-силен демократически принцип.

В Европа, изключването от политическата власт на огромното мнозинство от населението, както и възходът на работническата класа, проправят пътя за марксизма. Комунистическият манифест е публикуван в 1848 – същата година, в която се вдигат революции във всички главни европейски страни с изключение на Англия. Така започва един век на конкуренция за водачеството при демократическото движение между комунистите, желаещи да премахнат процедурната демокрация (многопартийни избори), в полза на онова, което те смятат за съществена демокрация (икономическо преразпределение), и либералните демократи, които вярват в по-широко политическо участие, като същевременно поддържат върховенството на закона, защищаващ индивидуалните права, включително и правата на собственост.

Обект на борбата е лоялността на новата индустриална работническа класа. Ранните марксисти вярват, че те ще победят чрез голата сила на численото превъзходство: с разширяването на изборното право в късния деветнадесети век, партии като лейбъристите във Великобритания и социалдемократите в Германия нарастват с огромна бързина и заплашват хегемонията както на консерваторите, така и на традиционните либерали. Възходът на работническата класа среща яростен отпор, често с недемократични средства. От своя страна комунистите и много социалисти се отказват от идеята за формална демокрация в полза на директно завоюване на властта.

През цялата първа половина на двадесети век сред прогресивната левица е налице силен консенсус, че някаква форма на социализъм – правителствен контрол върху най-важните отрасли от икономиката, с цел да се осигури равномерно разпределение на богатството – е неизбежен за развитите страни. Дори и един консервативен икономист като Джоузеф Шумпетер пише през 1942 в книгата си Капитализъм, социализъм и демокрация, че социализмът ще победи, тъй като капиталистическото общество е себеразрушително. Смята се, че социализмът представя волята и интересите на голямото мнозинство от хората в модерните общества.

Но в същото време, в което великите идеологически конфликти на двадесети век биват разигравани на политическо и военно ниво, на социално ниво се случват критически промени, които подкопават марксисткия сценарий. Първо, реалният жизнен стандарт на индустриалната работническа класа продължава да се покачва, до ниво, при което множество работници или децата им вече са в състояние да се присъединят към средната класа. Второ, относителният брой на работническата класа престава да се покачва и всъщност започва да спада, особено през втората половина на двадесети век, когато услугите започват да задминават производството в така наречените „постиндустриални“ икономики. Накрая, под индустриалната работническа класа започва да се оформя една нова група от бедни и непривилегировани хора, състояща се от хетерогенна смесица от расови и етнически малцинства, скорошни имигранти и социално изключени групи като жени, гейове и хора с увреждания. В резултат от тези промени в повечето индустриални общества старата работническа класа се превръща просто в една друга група на интереси, използваща политическата власт на профсъюзите за да защищава извоюваните с труд завоевания на едно по-ранно време.

Икономическата класа, освен това, се оказва не чак толкова велико знаме, под което да се обединят за политически действия населенията на развитите индустриални страни. Вторият Интернационал получава доста груб сигнал откъм реалността, когато през 1914 работническите класи в Европа се отказват от призивите за класова борба и се нареждат зад консервативните лидери, проповядващи националистически лозунги – един шаблон, който преобладава и до наши дни. Според социолога Ърнест Гелнър много марксисти са се опитвали да обяснят това чрез така наречената от него „теория за неправилното обръщение“„

По същия начин, по който мюсюлманите-шиити смятат, че архангел Гавраил е направил грешка, поднасяйки посланието на Мохамед, когато всъщност тое било предназначено за Али, така и марксистите по принцип биха желали да смятат, че духът на историята на човешкото съзнание е направил ужасяваща грешка. Пробуждащото послание е било предназначено за класите, но поради някаква трагична пощенска греша вместо това то е било доставено на нациите.

Гелнър продължава, твърдейки, че в съвременния Близък изток религията изпълнява функция, близка до онази на национализма: тя мобилизира хората ефективно, защото притежава духовно и емоционално съдържание, което класовото съзнание не притежава. По същия начин, по който европейският национализъм е бил подсилван от миграцията на европейците от селата към градовете в късния деветнадесети век, така ислямизмът е реакция срещу урбанизацията и преместването, случващо се в съвременните общества от Близкия изток. Писмото на Маркс никога няма да бъде доставено на адреса „класа“.

Маркс вярва, че средната класа, или поне притежаващата капитал част от онова, което той нарича буржоазия, винаги ще си остане малко и привилегировано малцинство в модерните общества. Но онова, което се случва вместо това е, че буржоазията и, по-общо казано, средната класа, в края на краищата започва да съставлява огромното мнозинство от населенията в повечето развити страни, създавайки все по-големи проблеми пред социализма. От Аристотел насам мислителите са вярвали, че стабилната демокрация се основава на широка средна класа и че обществата, определяни от крайности на богатството и бедността, са предразположени или към властване на олигарси, или към популистки революции. Когато голяма част от развития свят успява да създаде общества на средната класа, привлекателността на марксизма изчезва. Единствените места, където левичарският радикализъм продължава да съществува като мощна сила, са местата, където продължава да цари силно неравенство, като например части от Латинска Америка, Непал, и изключително бедните региони на източна Индия.

Онова, което политологът Самуел Хънтингтън беше нарекъл „третата вълна“ на глобална демократизация, започнала в южна Европа в 1970-те и достигнала кулминация с падането на комунизма в източна Европа през 1989, увеличи броя на изборните демокрации по света от около 45 през 1970 до повече от 120 в късните 1990 години. Икономическият растеж доведе до появата на нови средни класи в страни като Бразилия, Индия, Индонезия, Южна Африка и Турция. Както посочва икономистът Мойзéс Наим, тези средни класи са сравнително добре образовани, притежават собственост и са технологически свързани с останалия свят. Те имат изисквания към правителствата си и се мобилизират лесно в резултат от достъпа до технологии. Не е удивително, че главните подбудители на бунтовете от Арабската пролет бяха добре образовани тунизийци и египтяни, чиито очаквания за работни места и политическо участие бяха потискани от диктатурите, под които те живееха.

Хората от средната класа не поддържат с неизбежност демокрацията: като всички останали, те са актьори със собствени интереси, които желаят да защитят собствеността и позициите си. В страни като Китай и Тайланд, множество хора от средната класа се чувстват застрашени от исканията на бедните за преразпределение, и в резултат от това поддържат авторитарни правителства, които защищават техните класови интереси. Нито пък демокрациите непременно посрещат очакванията на собствените си средни класи, и когато те не го правят, средните класи могат да станат непокорни.

Най-малко лошата алтернатива?

В наши дни е налице широк глобален консенсус относно легитимността, поне по принцип, на либералната демокрация. По думите на икономиста Амартия Сен: „Макар демокрацията да не е всеобщо практикувана, нито дори всеобщо възприета, то в общия климат на световното мнение, демократичното управление днес е достигнало статуса на нещо, което се възприема като принципно правилно.“ Тя е най-широко приемана в страни, които са достигнали ниво на материално благополучие, достатъчно да позволи на мнозинството от гражданите да възприемат себе си като средна класа, което е и причината за това, че обикновено има съответствие между високите нива на развитие и стабилната демокрация.

Някои общества, като Иран и Саудитска Арабия, отхвърлят либералната демокрация в полза на една форма на ислямска теокрация. Но тези режими са задънени улици на развитието, съществуващи единствено благодарение на това, че седят върху огромни залежи от петрол. До известно време действително имаше едно огромно арабско изключение от третата вълна, но Арабската пролет показа, че и тези общества могат да бъдат мобилизирани срещу диктатурата със същата готовност, която бе демонстрирана в Източна Европа и Латинска Америка. Това разбира се не означава, че пътят към една добре функционираща демокрация ще бъде лесен или директен в Тунис, Египет или Либия, но то подсказва, че желанието за политическа свобода и участие не е културна особеност на европейците и американците.

Най-важното предизвикателство пред либералната демокрация в днешния свят идва от Китай, който съчетава авторитарно управление с отчасти пазарна икономика. Китай е наследник на дълга и горда традиция на висококачествено бюрократично управление, простираща се две хилядолетия назад. Неговите лидери осъществиха невероятно сложен преход от централизирана в съветски стил икономика към отворена и динамична такава, при това със забележителна компетентност – откровено казано, повече компетентност, отколкото напоследък демонстрират лидерите на САЩ при управляването на техните собствени макроикономически политики. Много хора се възхищават в момента от китайската система не заради икономическите ѝ постижения, а защото тя е в състояние да взема гигантски, сложни решения бързо, особено в сравнение с мъчителната политическа парализа, която измъчва както САЩ, така и Европа през последните няколко години. Особено от началото на сегашната финансова криза, самите китайци започнаха да пропагандират „китайския модел“ като алтернатива на либералната демокрация.

Малко вероятно е обаче този модел някога да се превърне в сериозна алтернатива на либералната демокрация в регионите извън Източна Азия. На първо място, моделът е културно-специфичен: китайското управление е изградено на основата на дълга традиция на меритократично набиране на кадри, изпити за обществени служби, силен акцент върху образованието и почит към технократското управление. Само малко развити страни биха могли да повторят този модел, а онези, които могат, като Сингапур и Южна Корея (поне в един по-ранен период), вече се намират вътре в китайската културна зона. Самите китайци също се съмняват дали техният модел може да бъде експортиран; така нареченият Пекински консенсус е западно, а не китайско изобретение.

Неясно е освен това дали моделът може да бъде поддържан дълго време. Нито растежът, подхранван от износ, нито командният подход към вземането на решения не могат да носят добри резултати завинаги. Фактът, че китайското правителство не допусна открита дискусия на голямата железопътна катастрофа от миналото лято и не успя да накаже отговорните за случая, намиращи се в министерството на железниците, подсказва, че зад фасадата на ефективното управление се крият не малко тиктакащи адски машини.

И накрая, Китай вероятно ще бъде изправен пред сериозна морална уязвимост в хода на развитието си. Китайското правителство не задължава служителите си да зачитат достойнството на неговите граждани. Всяка седмица има новини за нови протести срещу изземане на земя, екологически нарушения или груба корупция от страна на чиновници. Докато страната се развива бързо, тези злоупотреби все още могат да бъдат замитани под килима. Но бързото развитите няма да продължи завинаги и правителството ще трябва да заплати цената за натрупващия се гняв. Режимът вече не разполага с водеща идея, около която да се организира; той е ръководен от една комунистическа партия, обвързана на теория с идеята за равенство, която управлява общество, характеризирано от драматично, все повече нарастващо неравенство.

Така че стабилността на китайската система в никакъв случай не може да бъде приемана за гарантирана. Китайското правителство твърди, че гражданите му са културно различни и винаги ще предпочитат една благосклонна, насърчаваща растежа диктатура, пред една разхвърляна демокрация, заплашваща социалната стабилност. Но само малко вероятно е, че една увеличаваща се средна класа ще се държи в Китай по-различно, отколкото се държи в другите части на света. Други авторитарни режими може и да се опитат да възпроизведат китайския успех, но има само слаба вероятност, че голяма част от света ще изглежда както днешен Китай след около 50 години.

Бъдещето на демокрацията

Налице е силна взаимна връзка между икономическия растеж, социалните промени и хегемонията на либералната демократична идеология в днешния свят. Не се вижда и някаква друга достоверна идеология, която да ѝ прави конкуренция. Но съществуват силно тревожни икономически и социални тенденции, които, ако продължат, могат както да застрашат стабилността на днешните либерални демокрации, така и да детронират демократическата идеология такава, каквато я разбираме днес.

Социологът Барингтън Мур беше отсъдил категорично: „без буржоазия – никаква демокрация“. Марксистите не успяха да реализират комунистическата си утопия, защото зрелият капитализъм пораждаше общества на средната, а не на работническата класа. Но какво ще се случи, ако по-нататъшното развитие на технологиите и глобализацията подкопае средната класа и направи невъзможно за нещо повече от само малко хора да достигнат статуса на средна класа?

Налице са множество указания, че такава фаза на развитие вече е започнала. Средните доходи в Съединените щати стагнират в реална стойност от 1970-те насам. Икономическото въздействие на тази стагнация беше смекчено до известна степен от факта, че при последното поколение повечето домакинства в САЩ са преминали към модел на доходи и от двамата партньори. Нещо повече, както икономистът Рагурам Раджан убедително твърди, тъй като американците не са склонни да приемат директното преразпределение от страна на държавата, в Съединените щати вместо това е била възприета една много опасна и силно неефективна форма на преразпределение чрез субсидиране на ипотеките за домакинствата с ниски доходи. Тази тенденция, ускорена от наводнението от евтин капитал, изливащ се откъм Китай и други страни, даде на множество обикновени американци илюзията, че стандартът на живота им се е увеличил през последното десетилетие. В това отношение пръскането на ипотечния балон през 2008-9 година не беше нищо повече от грубо завръщане към посредствеността. Днешните американци може и да имат предимството да купуват евтини мобилни телефони, облекло, както и Фейсбук, но те все по-често не могат да си позволят да притежават домовете си, нито пък здравно осигуряване или добри пенсии.

Един още по-тревожен феномен, посочен от инвеститора Питър Тил и икономиста Тайлър Коуен, е че печалбите от повечето последни вълни от технически нововъведения се разпределят най-вече сред най-талантливите и най-добре образовани членове на обществото. Този феномен подпомага масивното увеличение на неравенството в Съединените щати при последното поколение. През 1974, връхният един процент от семейства в САЩ е получавал 9% от БВП; през 2007 година техният дял вече се е увеличил на 23,5%.

Търговските и данъчни политики сигурно също са усилили тази тенденция, но реалният злодей тук е технологията. В по-ранните фази от индустриализацията – епохите на текстила, въглищата, стоманата и двигателя с вътрешно горене – печалбите от технологическите нововъведения почти винаги са се стичали и надолу към останалата част от обществото под формата на нови работни места. Но това не е природен закон. Днес ние живеем във времето на това, което социоложката Шошана Зубов нарича „ерата на умната машина“, в която технологиите все повече са в състояние да заменят нови и нови човешки функции. Всеки голям напредък в Силиконовата долина означава загуба на нискоквалифицирани работни места по други места в икономиката – една тенденция, която едва ли ще се промени в близко бъдеще.

Неравенството е съществувало винаги, като резултат от естествените различия при талант и характер. Но днешният технологически свят увеличава тези различия в огромна степен. В аграрното общество на деветнадесети век, хората с големи математически способности не са имали толкова много възможности да капитализират таланта си. Днес те могат да станат финансови магьосници или софтуерни инженери, и да вземат за себе си все по-големи части от националното богатство.

Другият фактор, подкопаващ доходите на средната класа в развитите страни, е глобализацията. С намаляването на разходите за транспорт и комуникация, и с навлизането в глобалната работна сила на милиони нови работници в развиващите се страни, видът работи, извършвани от старите средни класи в развития свят, днес може да бъде извършван по-евтино по други места. При икономическия модел, който поставя на първо място целокупния обществен доход, става неизбежно изнасянето на работни места извън граница.

По-умни идеи и политики сигурно биха могли да намалят вредите. Германия успя да защити и запази значителна част от производствената си база и индустриална работна сила, като заедно с това фирмите ѝ си останаха глобално конкурентоспособни. Съединените щати и Великобритания, от друга страна, щастливо прегърнаха прехода към постиндустриалната икономика на услугите. Свободната търговия се превърна не толкова в теория, колкото в идеология: когато членовете на американския Конгрес се опитаха да отвърнат с търговски санкции против Китай за това, че държи валутата си изкуствено ниска, те моментално бяха обвинени в протекционизъм. Изговориха се много щастливи думи за чудесата на икономиката на познанието и как мръсните, опасни работни места в производството с неизбежност ще бъдат заменени от такива, заемани от образовани работници, вършещи творчески, интересни неща. Но това беше тънко було, положено върху твърдите факти на деиндустриализацията. То недоглеждаше факта, че ползите от новия ред се падаха все по-непропорционално на много малка част от хората, работещи в областите на финансите и високите технологии, интересите, доминиращи медиите и общия политически разговор.

Липсващата левица

Една от най-странните черти на света след финансовата криза е, че поне засега популизмът приема една дясна, а не лява форма.

В Съединените щати например, макар и на теория движението на чаеното парти да е анти-елитистко, неговите членове гласуват за консервативни политици, които обслужват интересите точно на онези финансови и корпоративни елити, за които те твърдят, че презират. За този феномен има множество обяснения. Сред тях е дълбоко вкоренената вяра в равенството на шансовете, а не в онова на резултатите, както и фактът, че културните въпроси, като ония за абортите и правото да се притежава оръжие, изместват икономическите назад.

Но по-дълбоката причина за липсата на широка, популистка левица, е от интелектуално естество. Изминаха вече няколко десетилетия откак за последен път някой от левицата е бил в състояние да артикулира, първо, някакъв последователен анализ на онова, което се случва със структурите на напредналите общества, докато те преминават през тези икономически промени и, второ, да представи някаква реалистична програма, даваща надежда за защита на средната класа.

Основните направления в лявата мисъл през последните две поколения бяха, откровено казано, катастрофални и като концептуални рамки, и като средства за мобилизация. Марксизмът умря преди много години, а малцината му живи поддръжници са готови за старческите домове. Академическата левица го замени с постмодернизъм, мултикултурализъм, феминизъм, критична теория и цяла плеяда от други фрагментарни интелектуални тенденции, които са по-скоро културно, отколкото икономически ориентирани. Постмодернизмът изхожда от отрицанието на възможността за какъвто и да е главен наратив в историята или обществото, подрязвайки с това собствения си авторитет като възможен глас за множеството граждани, които се чувстват предадени от елитите си. Мултикултурализмът узаконява състоянието на жертвеност за буквално всяка външна група. Невъзможно е да се генерира някакво масово прогресивно движение на базата на една толкова пъстра коалиция: повечето от гражданите, принадлежащи към работническата и долната средна класа, поставени от системата в позицията на жертви, са културно консервативни и биха се почувствали объркани от присъствието на подобни съюзници.

Каквото и да е теоретическото оправдание лежащо под програмата на левицата, неговият най-голям проблем е липсата на правдоподобност. През последните две поколения, основните течения при левицата следваха една социалдемократическа програма, която се съсредоточава върху предоставянето от страна на държавата на цяла поредица от услуги като пенсии, здравно осигуряване и образование. Този модел днес вече е изчерпан: социалните държави са раздути, бюрократични и негъвкави; те често се намират в плен на организациите, които ги администрират, чрез някакви съюзи от публичния сектор; и, което е най-важно, те са финансово невъзможни за поддържане, като се има пред вид застаряването на населенията буквално навсякъде в развития свят. По такъв начин, когато съществуващите социалдемократически партии дойдат на власт, те вече нямат друга претенция освен да бъдат пазачи на една социална държава, създадена преди много десетилетия; никоя от тях не разполага с нова, интересна програма, около която масите да се обединят.

Идеология за бъдещето

Представете си за момент някакъв неизвестен днешен писач, скрит в някоя таванска стаичка, опитващ се да очертае идеология за бъдещето, която би могла да посочи реалистичен път към един свят със здрави общества на средната класа и силни демокрации. Как би могла да изглежда една такава идеология?

Тя би трябвало да има поне два компонента – политически и икономически. От политическа гледна точка, новата идеология би трябвало да утвърди върховенството на демократичната политика над икономиката и да узакони отново управлението като израз на обществения интерес. Но програмата, която тя ще предложи за защита на средната класа, не би могла просто да разчита на съществуващите механизми на социалната държава. Идеологията ще трябва по някакъв начин да преначертае публичния сектор, освобождавайки го от зависимостта му от съществуващите носители на интереси и използвайки нови, основаващи се на технологии подходи към извършването на услуги. Тя би трябвало да говори убедително в полза на повече преразпределение и да представи реалистичен път за прекратяване на доминацията в политиката от страна на груповите интереси.

От икономическа гледна точка, идеологията не би могла да започне с отричане на капитализма като такъв, сякаш старомодният социализъм би бил някаква реална алтернатива. Тук би трябвало да става дума по-скоро за вида капитализъм, който трябва да бъде предпочетен, както и за степента, до която правителствата би трябвало да подпомагат обществата в опитите им да се нагласят към промени. На глобализацията би трябвало да се гледа не като на някакъв неизбежен житейски факт, а по-скоро като на предизвикателство и шанс, които трябва да бъдат внимателно контролирани политически. Новата идеология не би гледала на пазарите като на някаква цел сама по себе си; вместо това тя би оценявала глобалната търговия и инвестиции до степента, до която те допринасят за процъфтяване на средната класа, а не само за увеличаване на целокупното национално богатство.

Не е възможно да се достигне до тази точка обаче, без предварително да се направи някаква сериозна и състоятелна критика на голяма част от корпуса на модерната неокласическа икономика, започвайки с фундаменталните постулати за суверенитета на индивидуалните предпочитания, както и това, че целокупният обществен доход е точна мярка на националното благосъстояние. Тази критика би трябвало да посочи, че доходите на хората не представляват по необходимост техния истински принос за обществото. Но тя би трябвало да отиде и по-надалеч, и да признае, че дори и ако пазарите на труда биха били справедливи, естественото разпределение на талантите не е непременно справедливо и че индивидите не са суверенни единици, а същества, в значителна степен оформяни от обществата, които ги заобикалят.

Повечето от тези идеи са вече наоколо, в някаква зачатъчна форма; пишещият ще трябва да ги оформи в някакъв последователен ред. Той или тя ще трябва да избегне и проблема с „грешния адрес“. С други думи, критиката на глобализацията ще трябва да бъде обвързана с национализма като стратегия за мобилизация по начин, който да дефинира националния интерес по-изтънчено, отколкото, примерно, различните „купувайте американско“-кампании на профсъюзите в Съединените щати. Продуктът ще трябва да бъде синтез на идеи както отляво, така и отдясно, и откъснато от програмите на маргинализираните групи, които съставляват съществуващото прогресивно движение. Идеологията ще трябва да бъде популистка[1]; посланието ѝ трябва да започва с критика на елитите, които позволиха ползата на мнозинството да бъде пожертвана за онази на малцина, както и критика на паричната политика, особено във Вашингтон, която в огромна степен облагодетелства богатите.

Опасностите, свързани с една такава политика, са очевидни: възможното отдръпване на Съединените щати, конкретно, от тяхната поддръжка за по-отворена глобална система, би могло да предизвика протекционистки отговори и по други места. В много отношения, революцията на Рейгън и Тачър успя точно както се надяваха нейните поддръжници, пораждайки един все по-конкурентен, глобализиран, свободен от триене свят. Заедно с това тя създаде огромно богатство и увеличаващи се средни класи в целия развиващ се свят, с което подпомогна разпространението на демокрацията. Възможно е развитият свят да се намира в навечерието на серия от технологически пробиви, които не само ще увеличат производителността, но и ще осигурят смислена работа за голям брой от членовете на средните класи.

Но това е по-скоро въпрос на вяра, отколкото на размишление върху емпиричната реалност от последните 30 години, която сочи в обратната посока. Всъщност, налице са множество причини да се смята, че неравенството ще продължава да се влошава. Настоящата концентрация на богатство в Съединените щати вече става нещо самоутвърждаващо се: както твърди икономистът Саймън Джонсън, финансовият сектор е използвал лобистката си сила, за да избегне по-сериозни форми на регулация. Училищата за богатите са по-добри от всякога; онези за всички останали продължават да се влошават. Елитите във всички общества използват по-добрия си достъп до политическата система, за да защищават интересите си, при което липсва някаква противоположна демократическа мобилизация, която да изправи ситуацията. Американските елити не са изключение от правилото.

Тази мобилизация няма да се случи, докато средните класи от развития свят си остават запленени от наратива на миналото поколение: че интересите им ще бъдат обслужвани най-добре от все по-свободни пазари и по-малки държавни организации. Алтернативният наратив е някъде там, очакващ да бъде роден.

Източник

Франсис Фукуяма е един от най-известните и общопризнати съвременни философи и социолози. Понастоящем той е професор по международна политическа икономия в университета Джон Хопкинс в Балтимор, Мериленд. Фукуяма е най-добре познат като автор на Краят на историята и последният човек, в която защищава тезата, че историческото развитие на човечеството като борба на идеологии до голяма степен е приключило с края на Студената война и победата на либералните демокрации над комунизма. Той предсказва евентуалната победа на политическия и икономически либерализъм в целия свят.

Коментари (65)

- 29-12-2011|Самолет 005 – … властта все пак…

Кога една власт може да бъде контролирана? Ако е контролирана, то тя власт ли е?

Ефектите на властта са самоубийствени, но властта се поражда отново благодарение на неизчерпаемия ресурс на природата. Кога това ще спре и с какво властта ще бъде заменена?

- 29-12-2011|Питащият

Анализът на ситуацията е добър и не мога да не се съглася, че средната класа в развитите икономики обеднява. Обяснението е просто. Когато националното богатство не расте, когато няма растеж, започва самоизяждане, а растеж няма защото се изнасят капитали и работни места, а производителността е стигнала таванът. Като добавим застаряването, тенденцията на упадък става съвсем ясна. Въпросът е какво ще стане когато се изчерпат ресурсите за растеж и в развиващите се икономики, а това ще стане в следващите 20-30 години и то при едно по-високо технологично ниво и производителност на труда, при ограничени природни ресурси. Тогава 20-30% от трудоспособното население ще е във състояние да произведе всичко необходимо за останалите, но те няма да бъдат платежоспособни. С технологичното развитие възниква и този проблем с Фабриката за абсолют.

- 29-12-2011|VT – Ostwald ripening

Ситуацията, описана в статията и в предишния коментар, е известна в науката като Оствалдово зреене – когато вече няма външен поток от вещество, става преразпределение на наличното по различните растящи кластери и резултатът е, че по-големите стават по-големи, а пък по-малките изчезват. Описано е още в Библията – „Който има, ще му се даде, който няма – ще му се вземе“

- 29-12-2011|без значение

Има и друга перспектива: средната класа не обеднява, напротив, днес много повече хора имат достъп до неща и се радват на стандарт на живот, немислим да речем преди 20 години. По-скоро нараства неравенството в доходите, и това е което тревожи хората в САЩ и Канада. Странно е, че малко се говори за информационната и технологична революция, която се случи през последните двадесет години -- всяка революция предизвиква трусове в организацията и функционирането на обществата, най-малкото поради факта, че ние не сме свикнали да живеем в новата среда и не знаем как да използваме нейният потенциал, дори напротив използваме го погрешно прилагайки старо мислене и неоправдани очаквания – например финансовата криза е отражение на оптимизма както на обикновения човек, така и на правителствата и банките, оптимизъм предизвикан от отварянето на пазарите, поевтиняването на стоките и развитието на новите технологии. Настоящата криза в Европа (и като цяло в света) не е нещо непременно лошо – тя болест и изграждане на имунитет, т. е. опознаване на „новия световен ред“. Ако Европа съумее да се справи с финансовите си проблеми, ще имаме един още по-здрав и съвършен съюз…

- 29-12-2011|без значение

Btw статията е супер.

- 29-12-2011|Питащият – re:
без значение писа:

Има и друга перспектива: средната класа не обеднява, напротив, днес много повече хора имат достъп до неща и се радват на стандарт на живот, немислим да речем преди 20 години. По-скоро нараства неравенството в доходите, и това е което тревожи хората в САЩ и Канада. Странно е, че малко се говори за информационната и технологична революция, която се случи през последните двадесет години -- всяка революция предизвиква трусове в организацията и функционирането на обществата, най-малкото поради факта, че ние не сме свикнали да живеем в новата среда и не знаем как да използваме нейният потенциал, дори напротив използваме го погрешно прилагайки старо мислене и неоправдани очаквания – например финансовата криза е отражение на оптимизма както на обикновения човек, така и на правителствата и банките, оптимизъм предизвикан от отварянето на пазарите, поевтиняването на стоките и развитието на новите технологии. Настоящата криза в Европа (и като цяло в света) не е нещо непременно лошо – тя болест и изграждане на имунитет, т. е. опознаване на „новия световен ред“. Ако Европа съумее да се справи с финансовите си проблеми, ще имаме един още по-здрав и съвършен съюз…

За съжаление едвали е така и оптимизмът няма вина за проблемите в развитите икономики. Проблемите във финансовата сфера са отражение на проблемите на реалната икономика, а те вероятно ще продължат да се задълбочават. Имаме мобилни капитали, бизнес който може да се изнесе в страни с по-ниски разходи за труд. Този износ на капитали и работни места не може да се компенсира защото няма инвестиции в другите сектори, които не могат да се изнесат. Процесът на изравняване на икономическото развитие и стандарт, който протича благодарение на свободното движение на стоки и капитали, благоприятства догонващите. Той дава на късо и пазарите на труда без да е необходимо свободното движение на хората. Дали те ще отидат при икономическият вожд или той при по-евтините индианци, резултата е почти един и същ.

- 29-12-2011|без значение – re: re:
Питащият писа:

За съжаление едвали е така и оптимизмът няма вина за проблемите в развитите икономики. Проблемите във финансовата сфера са отражение на проблемите на реалната икономика, а те вероятно ще продължат да се задълбочават. Имаме мобилни капитали, бизнес който може да се изнесе в страни с по-ниски разходи за труд. Този износ на капитали и работни места не може да се компенсира защото няма инвестиции в другите сектори, които не могат да се изнесат. Процесът на изравняване на икономическото развитие и стандарт, който протича благодарение на свободното движение на стоки и капитали, благоприятства догонващите. Той дава на късо и пазарите на труда без да е необходимо свободното движение на хората. Дали те ще отидат при икономическият вожд или той при по-евтините индианци, резултата е почти един и същ.

Съгласен съм с теб за ефектите от свободното движение на стоки и капитали. Но има и друга логика – капиталът има нужда от покупателната способност на населението, а истинският капиталист е сред може би най-рационалните и прагматични индивиди, той знае, че печалбата, или по-скоро успехът му, зависи както от евтината работна ръка и ресурси, така и от покупателната способност на населението – в развитите и развиващите се страни. Така че и капиталисти и правителства на Запад днес търсят начини хем вълкът да е сит хем агнето да е цяло.

Но мен по-скоро ме притеснява характера на глобалните корбопации, които са скъсали пъпната си връв с първоначалните си създатели -- ентерпреньорите, или истинските капиталисти, хора с талант, широк поглед и визия -- и функционират като безмозъчни левиатани, ръководени по инерция от бюрократи, кариеристи и папагали(възпитаници на университети). Например фалиралите през 2008 Lehman Brothers са били читава компания докато накрая попадне в ръцете на банда идиоти, непознаващи и най-вече невярващи в традиционните принципи на компанията.

Тъй като повечето корпорации са публични организации, малцина носят реална и дълбоко емоционална отговорност за функционирането и успеха им. Ако фалират, акционерите губят инвестициите, а бюрократите/директорите се измъкват по терлички, обикновено добре обезщетени, и тук най-лошото – живота на прекалено много обикновени хора зависи от тези калпави, тромави, имунизирани от наказание, бизнес организации… А иначе, по твоята теория, която е класически марксизъм (в което няма нищо лошо разбира се) има един британски автор, който пише напоследък интересни неща, казва се Colin Crouch, последната му книга е „The Strange Non-death of Neo-liberalism“

- 29-12-2011|без значение

„корбопации“, такава дума за първи път чувам

- 29-12-2011|Иван Рангелов

От начина, по който е публикувана тук статията на Фукуяма, не става ясно кога точно е писана тя – но когато и да е писана, за мен тя е вече безвъзвратно остаряла. (Опасявам се, че дори българският автор Иван Кръстев е вече доста по-напред в мисленето си в сравнение с Фукуяма.)

Остаряла е дори и с терминологията си.

Да се използва днес понятието „средна класа“ (придружено с понятия като „лявото“ и „дясното“) като някакво основно и определящо понятие, вече прави статията остаряла.

Какво е днес „средната класа“? Иска ли тя самата да бъде именно това?

Какво ѝ е днес „средното“ на тази „средна класа“ – може би, че е „средно“ задлъжняла? Или – че спестяванията ѝ (както и професионалната ѝ квалификация) са се обезценили, но само „средно“??

Интересно е, когато Фукуяма споменава за „конституционния принцип, че държавата не може законно да облага гражданите си с данъци без тяхно съгласие“, дали в същото време се замисля, че по същата логика на държавата не би трябвало да ѝ се разрешава и да взима пари назаем (които на практика са нещо като „бъдещи данъци“)? Или тази връзка между нещата е твърде сложна за неговия ум?

Но наистина, какво да очакваме от автор като Фукуяма, когато виждаме, че той само споменава (с възможно най-неангажиращи названия) за „кризата“, без дори да се опита да навлезе в причините за кризата? (Според Фукуяма, днешните кризи – и тази, „която започна през 2008“, и „кризата на еврото“ – били „продукти на модела на слабо регулиран финансов капитализъм“ – това е нонсенс, това е все едно да кажеш, че наакването на бебетата е продукт от широкото предлагане на памперси… Не, г-н Фукуяма: наакването на съвременната Западна система започна много по-рано от 2008 г. – а „слабо регулираният финансов капитализъм“ просто осигури няколко последователни вълни от памперси, които известно време прикриваха наакването. Това е тъжната истина, която ще тегне над западния свят още десетки години.)

Разбира се, както често се случва на медийно-популярните съвременни „мислители“, и Фукуяма страда от тежки форми на вътрешна противоричевост. Той е способен по едно и също време да пише, че, от една страна, „реалният злодей тук е технологията“ (правилно отбелязвайки, че „технологиите все повече са в състояние да заменят нови и нови човешки функции“) – и в същото време същият Фукуяма, от друга страна, не спира да изразява някаква своя смътна надежда, че е възможно „развитият свят да се намира в навечерието на серия от технологически пробиви, които не само ще увеличат производителността, но и ще осигурят смислена работа за голям брой от членовете на средните класи.“

Но особено смешен е Фукуяма, когато, напъвайки се да посочи някакъв недостатък на съвременната китайска система, той изтъква факта, че „китайското правителство не допусна открита дискусия на голямата железопътна катастрофа от миналото лято и не успя да накаже отговорните за случая, намиращи се в министерството на железниците“… Интересно: не смята ли Фукуяма, че същия тип критика заслужава и правителството на САЩ – което така и не успя да накаже отговорните за финансовата криза (която е нещо много по-обхватно от една железопътна катастрофа)…

Впрочем, от начина, по който Фукуяма описва режима в Китай (като „ръководен от една комунистическа партия, обвързана на теория с идеята за равенство“), веднага става ясно, че той не разбира същността на този режим. Китайските комунисти винаги са били повече китайци, отколкото комунисти. И ако тръгнат да изнасят нещо към околния свят, те, разбира се, няма да изнасят „комунизъм“, а ще изнасят нещо като „китаизъм“.

Друг огромен недостатък на Фукуяма е неговата неспособност да оползотворява достиженията на собствената си мисъл. Например, когато започва да пише за една евентуална „идеология за бъдещето“, той посочва, че тя „би трябвало да има поне два компонента – политически и икономически“. Не става ясно защо той пропуска един друг, много важен компонент на всяка устойчива „идеология“ – а именно: КУЛТУРНИЯТ компонент! При това по-нагоре в текста му става ясно, че той добре разбира силата на културния компонент – това личи както от неговата констатация (която може да не е непременно вярна, но все пак си е негова), че при „чаеното парти“ културните въпроси изместват икономическите, така и от признанието му, че „повечето от гражданите, принадлежащи към работническата и долната средна класа, поставени от системата в позицията на жертви, са културно консервативни“.

Така че можем да пожелаем на Фукуяма в бъдеще повече да се вслушва и вглежда поне в собствените си констатации – и да ги използва в мисленето си, а не да витае някъде отвъд.

- 31-12-2011|Златко

Не искам да давам лош пример, затова няма да се обръщам към горния коментар (разбрахме се вече по въпроса за кривите огледала). И все пак в него има поне едно твърдение, което засяга по-широки, идеологически подплатени убеждения, които вероятно се споделят не единствено от Рангелов – и в такъв смисъл заслужава внимание. Става дума за това, че причините за финансовата криза, поне според привържениците на неолиберализма, пък дори и в неговите български варианти, не се криели в липсата на финансова регулация (която пък е следствие от ключовата догма на тази философия – онази за пазарите, които се саморегулират автоматично и не се нуждаят от правителствена намеса). Ако не бъде подплатено с някакви аргументи, едно такова изказване се превръща в чиста религиозност – нещо от рода на „няма друг Бог освен…“. Същото се отнася и до противоположното твърдение, разбира се – тоест, че липсата на регулация води именно до кризи, при това все по-силни. И, за да не звуча просто като религиозен фанатик, който се присмива на друг такъв, бих се опитал да посоча аргументи. В случая – една статия на Нобелов лауреат (не се опитвам да крия търсенето на авторитетност – човек все пак трябва да се опира на нещо, нали?), която изследва начина, по който са намелели регулациите в американското банково дело през последния половин век (доколкото си спомням), и как всичко това е директно свързано с все по-големи и по-непредвидими кризи.

За онези, които биха искали да четат аргументи, а не религиозни изказвания:

The Busts Keep Getting Bigger: Why?

- 31-12-2011|без значение

Финансовите регулации са задължителни, те са като законите в държавата – правилата за една справедлива и честна игра, и всъщност добрите регулации, които създават равни условия за надпревара без да наказват победителите, улесняват функционирането на свободния пазар… Тъй като се спомена неолиберализъм, аз се смятам за интелектуално чадо на Хайек (приятелят на Попър), т. е. нещо като неолиберал, от многото прочетена история и преки наблюдения стигнах до извода, че без добър закон и ясни правила капитализъм и демокрация не се строят. Т. е. има и „недогматични“ неолиберални разбирания.

- 31-12-2011|без значение

Всъщност, коментарът на Рангелов е много добър: прочел е статията внимателно и четящите тук трябва да са доволни, че е отделил от времето си да каже своето мнение. Нали дебатът е важен, не запушването на усти. Освен това в критиката му има логика и знание. Обаче, ще съм му благодарен, ако напише от какво според него е предизвикана кризата. „Не, г-н Фукуяма: наакването на съвременната Западна система започна много по-рано от 2008 г…“ не е достатъчно.

- 31-12-2011|Иван Рангелов

Прав е Златко да отбелязва, че по въпроса за причинителите на кризата засега има налични (в медийното пространство) ДВЕ противоположни идеологически (и почти „религиозни“) позиции: една „лява“ и една „дясна“.

Или, ако не искаме да ги определяме непременно като „лява“ и „дясна“, то можем да ги определим като „про-регулативната“ и „анти-регулативната“ позиция.

(Според „про-регулативната“ позиция причините за кризата се крият в НЕДОСТАТЪЧНАТА регулация на финансовия сектор през предходния период – а според обратната позиция причините за кризата идват от ПРЕКОМЕРНАТА регулация на финансовия сектор в предходния период.)

Моята позиция обаче е, че и двете („про-регулативната“ и „анти-регулативната“ позиция) на практика се отнасят само до едната половина от уравнението, а именно: до ДАВАНЕТО на пари назаем. Да, при ДАВАНЕТО на пари назаем може да бъдат прилагани различни степени на регулираност (или либерализираност) на ДАВАНЕТО.

Според мен обаче по-важна е другата страна на уравнението: не даването, а ВЗИМАНЕТО на пари назаем. (Именно затова по-горе в своя коментар аз използвах именно фразата „да взима пари назаем“).

(И смятам, че именно от гледна точка на най-общите ЛИБЕРАЛНИ ценности това е по-важния въпрос: не кой и как ДАВА пари назаем – а кой и как ВЗИМА пари назаем. Защо наричам това „либерален“ подход към проблема? Защото според мен който и както и да ти предлага пари назаем – то твоя и само твоя си остава отговорността дали ти ще се „възползваш“ от предложенията да вземеш пари назаем – независимо дали „ти“ в случая си физическо лице, фирма или държава. Ако според Златко или някой друг от коментиращите тук това е неправилно тълкуване на „либералността“, моля да ме поправи.)

В момента още не съм прочел статията на Кругман към която Златко дава линк – затова ще се позова само на това, което и самият Фукуяма пише в своята статия тук: че в САЩ е била възприета „една много опасна и силно неефективна форма на преразпределение чрез субсидиране на ипотеките за домакинствата с ниски доходи.“

Този факт и двете споменати от мен по-горе страни („про-регулативната“ и „анти- регулативната“) могат да си го тълкуват както на тях им е удобно: но според мен това „субсидиране на ипотеките за домакинствата с ниски доходи“ е пример именно за държавна политика „в полза“ на „средната класа“ (т. е. за политика, на каквато и Фукуяма е принципен привърженик). Предполагам, че и тази политика е била породена от „най-добри намерения“: да се подсили „средната класа“ чрез приток към нея на нови домакинства, които да имат „собствено“ жилище (като един от формално-материалните признаци за принадлежност към „средната класа“)

Предполагам, че и тук можем да открием някакъв тип марксическа вяра, че „битието определя съзнанието“, и че съответните домакинства, поставени в положението да имат „собствено“ жилище, твърде бързо ще придобият и съзнанието на „средна класа“… (Според мен и тук личи едно подценяване на „културния“ компонент, за който писах вече в предишния си постинг)

Това „субсидиране на ипотеките за домакинствата с ниски доходи“ е нещо, което можем да наречем с парадоксалното („оксиморонно“) понятие „държавно-наложена либерализация“ на финансовия сектор по отношение на кредитирането на домакинствата с ниски доходи – т. е. това е такъв тип „либерализация“, която е де-факто „регулация“, и каквато самият финансов сектор, ако беше оставен на собствените си нагласи, никога не би предприел. Чел съм публикации, в които се описва как традиционно жилищни ипотечни заеми са били давани от частния финансов сектор („банките“) само на домакинства, които ВЕЧЕ преди това сами са съумяли да натрупат (спестят) поне 20% от сумата, необходима за закупуването на съответното жилище. Това ниво – 20% – е било някакъв неписан, отсраслов стандарт, приет сред банкерската общност. По-късно обаче, под въздействие на държавните политики в тази област (насочени към „регулаторно либерализиране“ на достъпа на по-бедните слоеве до „финансови услуги“, от каквито тези слоеве дотогава са били „изключени“), тези 20% постепенно са спадали – към 10%, 5% и т. н., докато се е стигнало накрая и до 0% – т. е. заем получава вече и домакинство, което до момента не е доказало, че със своята финансова самодисциплина е способно да натрупа поне някаква спестена сума…

Извинявам се за твърде дългия постинг (в който вероятно съм се отклонил и встрани от това, което интересува събеседниците тук).

Но накрая, за да обобщя все пак към какво се свежда моята позиция: не е важно колко „либерализирано“ или „регулирано“ е ДАВАНЕТО на пари назаем – за да се реши проблема, много по-важно е да се намери начин да въздействаме върху другата половина от уравнението: върху ВЗИМАНЕТО на пари назаем (независимо дали от домакинства, фирми или правителства).

(В този смисъл за мен е напълно оправдана днешната тенденция към вкарване на някакви механични ограничители за взимането на пари назаем от правителствата в самите Конституции на съответните държави. Отделен въпрос е дали и тази мярка не е вече безнадеждно закъсняла за днешната ситуация…)

- 31-12-2011|Серкан
Цитат:

Чел съм публикации, в които се описва как традиционно жилищни ипотечни заеми са били давани от частния финансов сектор („банките“) само на домакинства, които ВЕЧЕ преди това сами са съумяли да натрупат (спестят) поне 20% от сумата, необходима за закупуването на съответното жилище. Това ниво – 20% – е било някакъв неписан, отсраслов стандарт, приет сред банкерската общност. По-късно обаче, под въздействие на държавните политики в тази област (насочени към „регулаторно либерализиране“ на достъпа на по-бедните слоеве до „финансови услуги“, от каквито тези слоеве дотогава са били „изключени“), тези 20% постепенно са спадали – към 10%, 5% и т. н., докато се е стигнало накрая и до 0% – т. е. заем получава вече и домакинство, което до момента не е доказало, че със своята финансова самодисциплина е способно да натрупа поне някаква спестена сума…

Аз не само съм чел, но и със собствените си очи съм видял за какво става въпрос (в Испания).

А то е следното: ВСИЧКИ (държавно и регионално управление; целия финансов сектор; дори цялото населенение) единственото, което се интересуваха беше да реализират ПРИХОД. Загриженост за „някого“, субсидия за да се закрепи общността, подпомагайки новите семейства за първо жилище беше минимална – данъчни облекчения.

Парите, които са влизали в джобовете на всички доведоха до всеобща делирия и НЕмислене за утрешния ден.

Факти: новопостроените жилища в Испания са растяли всяка година от 1998 до 2007, като последната са стигнали сумата на тези построени в трите основни икономики на ЕС.

Държавните жилища, които се строят и продават или дават под наем (vivienda de proteccion oficial – жилища с 40 до 80м2 и на една цена на м2 до 50% от пазарната – предназначени за нови, млади семейства или социално слаби) не са достигали и 0.1% от всичко, което се е строяло.

Никаква държавна протекция или ефективна намеса в пазара.

Сега, като вземем предвид, че хората живеят в такива условия и по-евтино няма, а всеки ден става по-скъпо, не е много чудно, че толкова много хора са купували жилища за едни цели, които са много по-високи от тяхните реални доходи.

Като българи би трябвало добре да знаем какво е „да те притискат обстоятелствата отвсякъде“.

Така че не е това – не е държавната помощ. Съвсем явно е, че е точно липсата на държавно регулиране. На ипотечния пазар, на финансовия.

Либералното във „взимането“ е вярно, когато не си „притиснат от обстоятелствата отвсякъде“.

Примерно и наеми и цени на жилищата надути до небесата. И хоп, идват и ти предлагат „решение“ – ипотека от 20, на 30 години, а в последните години преди пукането на балона стигна дори до 40 години.

Аз – човек от България + моя добра информираност за пазари (стокови, валутни, ипотечни) винаги съм казвал на мои колеги/съграждани – „Не купувайте! Много е скъпо.“ Казваха ми, че нямат избор. Нямаха и база за сравнение, затова и купуваха.

Вчера слушах, че следващите 2 години от държавата се очаква точно това, което не направи до сега, намеса в жилищния пазар, стимулиране, регулация. И срив на цените – може и до 50%. Аз очаквам поне 25% и то в рамките на няколко години.

Какво обаче ще направи новото правителство реално, ефективно и разумно нямам ни най-малка идея. Ако сме живи до тогава, ще го видим и изпитаме на гърбовете си.:)

Да изляза от темата за това, че „такава тема няма“.

Статията на Фукуяма обаче засяга много повече въпроси, прави един великолепен обзор, не знам защо някои от нас са я интерпретирали така погрешно.

ДОРИ във важната отметка за „културата“.

Културата, народопсихологията, общностната демокрация е един от трите фундамента, за които смятам да пиша следващата седмица.

Фукуяма прекрасно знае това и точно то стои зад наглед незначителната отметка за реакцията на Китай към инцидентите в железниците. Тук е най-големия проблем на Китай и понеже този фундамент „ПСИХОЛОГИЧЕСКИЯ“ е най-важният от трите (останалите са „МЕТОД“ и „УПРАВЛЕНИЕ НА РЕСУРСИТЕ“) няма как дългосрочно от Китай да излезе един добър „експорт на модел за бъдешето“.

ОК, ще спра до тук.:)

Успехи и нови надежди за всички през новата година!

- 31-12-2011|без значение

Рангелов, не се извинявай. Постингът е супер. Вярно е, че правителството на Буш имаше план – всяко семейство – собственик. Точно така е: целта бе да се създаде средна класа (поне така казваха). Това, разбира се, е само част от истината. Има и нещо друго – ние често бъркаме регулацията с намеса на правителството в пазарните механизми, а всъщност регулацията би трябвало да е създаване на закони, които не позволяват спекулации и поддържат средата отворена за конкуренция, т. е. това няма нищо общо с правителството. Иначе по твоята тема, Рангелов, наскоро излезе един сборник с есета: „Thrift and Thriving in America: Capitalism and Moral Order from the Puritans to the Present“ (OUP, 2011), ако имаш достъп до такава литература из библиотеки, препоръчвам ти да ѝ хвърлиш поглед… Благодарности за отговора, и на Серкан също за участието: весела нова година на всчки!

- 01-01-2012|Майя Маркова – ролята на държавата

В САЩ държавата активно е принуждавала банките да отпускат ипотечни заеми на хора, които реално не могат да ги изплащат, точно както пише Фукуяма. Но ДОРИ да не го беше правила, със самата си инфлационна политика тя достатъчно изпуска духа от бутилката, за да доведе до криза. Трябва да искаме от държавата, вместо да си вре носа в работите на банките и фирмите, да спре инфлацията, да спре кредитната експанзия, да се върне към златния стандарт. Това е истинската регулация. Докато наричаме някакви шарени хартийки „пари“, няма да се отървем от кризи, които май вече стават не циклични, а перманентни.

- 01-01-2012|Серкан

Това какво казва „някой“ (в плана за петилетката или в предизборната си програма) на практика всички виждаме колко се прилага. Как може да се използва това за аргумент?

В една частна финансова институция, В КОЯТО ДЪРЖАВАТА НЕ Е ПРИДОБИЛА КОНТРОЛ (в случаи на държавна помощ или придобиване) не мога да си представя как ДИРЕКТНО може някой („държавата“) да „принуждава“ за каквото и да е.

Всичко е навързано в една верига (икономика), това да, но… тук е другата спорна страна, която виждам в разсъжденията.

Пазара съдържа в себе си „спекулацията“. Много автори твърдят, че самия пазар е спекула. Как може да изчистиш себе си от себе си? Печалбата (принадената стойност) и НЕконтролируемостта на пазара в глобален план за нейното „търсене“ е един от най-сериозните проблеми, на които съвременния свят не е намерил отговор.

Как може да очакваш, че „държавата“ ще спре инфлацията, кредитната експанзия (Майя)? Държавите на ниво по ниско от САЩ, ЕС, …, не могат да правят НИЩО самостоятелно, а дори тези, най-големите могат само да се координират и да ОПИТВАТ да регулират.

ЗАЩО? Защото се получи огромна концентрация на капитали в частни ръце (обединения на хедж фондове), които могат да се изправят на пазара срещу всяка една съвременна икономика.

От тук и идва важността на координацията в глобален план, а тя е изключително трудна поради различията (в трите фундамента).

И тук, в „ПСИХОЛОГИЧЕСКИЯ“, егоизма, индивидуализма, собствения интерес много силно контрастира с общностния.

- 01-01-2012|illa

През пролетта на 2011 г. излезе последната засега книга на Фукуяма „The Origins of Political Order“.

Предполагам, че публикувана тук статия отразява същите възгледи и идеи, развити в монографията. Т. е. те не са непознати на хората, занимаващи се професионално с политология, социология и т. н.

Линк към статията в оригинал: http://www. foreignaffairs. com/articles/136782/ francis-fukuyama/the-future-of-history.

Впрочем, Фукуяма обикновено бива представян като автор на „Края на историята“.

Живи-здрави! Честита Нова година!

- 01-01-2012|Златко

О, книгата действително е масивно изследване на произхода на политическите системи. А че идеите ще са същите, сигурно. Но там наистина тръгва от най-ранните стадии в развитието на човечеството. Не можах да стигна далеч, много масивно, много историческо… Впрочем, някой ден ще опитам отново.

ЧНГ!

- 01-01-2012|Любо

Искам да ви предложа едно различно разбиране на проблема. Серкан се доближава до него (от 01-01-2012 10:53:35)

Според мене причината за глобалната криза е парадигмата на западното общество – печалбата. По всичко личи, че тази парадигма се харесва и на останалите общества – източни, южни, ислямски. Тази парадигма води до някои парадокси: банките нямат пари, нещо повече, те не обичат парите – един долар в трезора е ужасно нещо – той не носи печалба (знам за ограничението „ликвидност“). Нашето общество, от една страна, е общество на „прозрачност без граници“, а от друга – най-главното – банките и бизнесът са обвити в непроницаема тайна. Главното, според мене, е че печалбата създаде положителна обратна връзка в развитието (икономическо) на обществото, т. е. колкото повече печалба – толкова повече печалба. Такива процеси, в които има положителна обратна връзка, са неустойчиви и те завършват задължително с катастрофа (криза, революция, война).

Тази парадигма трябва да се смени. Това не го казвам аз, то витае във въздуха. Може би вместо печалбата, в центъра на човешката дейност трябва да се постави човекът. Не богатият човек, а щастливият човек (като цел).

- 02-01-2012|diyan

Във връзка с горното… Кризата е и резултат от процеси с ускорено развитие. Това развитие доведе до дисбаланс в социоекоситемата общество-природа. Климатични изменения, войни, природни катаклизми, катастрофи породени от дейността на хората, нарастваща корупция заедно със сърдечните чувства, радости и щастие си взаимодействат в една система. Може би част от разрешаването на проблемите ще допринесат инициативи на активното гражданско общество от типа на зелените „Мисли глобално и действай локално“.

- 02-01-2012|Серкан – България като част от Бъдещето

А ето тук един много интересен текст, който отваря една много важна, преекспонирана и все още недоосмислена тема:

Бъдещето на „Историята“

От Стенли Курц

ЮЛИ 2002

here

Ако бях прочел този текст навремето, навярно нямаше да се почувствам никак добре. А това е един наистина качествен анализ, заслужава си да се прочете до край и особено в заключителната част излизат едни много интересни въпроси, на които последните 10 години дадоха много силен тласък за разгадаване.

Около 2 десетилетия се води интензивна кампания срещу ислямския фундаментализъм, в която обаче в „страничен ефект“ бяха засегнати целият ислямски свят.

Специален интерес тук за мен представляват българските турци, както и всички „хора свързани с излямската религия“ в западното общество.

Аз, като един особен елемент в целия този „сблъсък на цивилизациите“ „абсорбирах“ последиците в най-различни форми. Много често агресивни и отблъскващи, но имаше и прелюбопитни случаи като този, когато във фирмата, където работя (в Испания), счетоводителя, мъж на над седемдесет години търсеше контакт с мен, за да си опише безсилието от това, че исляма заема селото му. Предната седмица в Италия мъж (мюсюлманин) беше убил жена си и дъщеря си, понеже дъщерята решила да се жени през неговата воля, а майката я подкрепила.

Опитвах се да го разбера стария човек, като него разсъждават едно огромно мнозинство.

И до голяма тепен го разбирам, в безсилието му и страховете му, които сега не искам да задълбочавам, но интересното е, че от целият офис идваше да го споделя точно с мен.

Мина вече може би 1,5-2 години от този случай, но си спомням и други подобни и как всеки път се натъжаваш заради страховете на другите и се чувстваш длъжен поне да ги изслушваш в тревогата им.

В България през тези години, както във всяко друго отношение, съм готов да се обзаложа, че всичко беше по-диво и безумно.

А в България, не само демографски, но и геополитически, тези теми са от изключителна важност. И имаме изключителната възможност да ги изследваме и дадем обратната връзка към текстове като тези ка Фукуяма, Хънтингтън и Курц.

Защо не го правим?

За тези от вас, които няма да прочетат текста, тук искам да оставя края му, който може да ви накара да размислите.:)

Цитат:

„В отговор на очевидното потвърждение на хънтингтъновата визия от 11 Септември и неговите последици, Фукуяма написа: „Модерността е много мощен товарен влак, който няма да дерайлира, заради последните събития“. Единственото, което искаме да знаем е скоростта, с която този мощен влак пътува. Действително нашата настояща глобална дилема зависи и от „Сблъсъкът на цивилизациите“ и от „Краят на историята“. Политическите предписания следователно ще бъдат несистематични и ще прелитат от Хънтингтън до Фукуяма и обратно. Няма съмнение, че светът ще продължи да преживява процеса на социалната и културна демократизация и индивидуализъм, описани по един брилянтен начин от Токвил преди повече от век и половина.

Въпреки всичко борбата между модерната демокрация и традиционното общество може никога да не завърши окончателно, дори ако в даден момент демокрацията изглежда триумфираща. Това е така, защото до скоро човешките общества винаги са отдаваха повече тежест на колективното, отколкото на индивидуалното. Механизмът на модерната естествена наука може в крайна сметка да изкорени тези традиционни социални форми и да създаде непознат до сега човешки идеал, но хроничното разочарование в сърцето на модерността запазва жаждата за обща насока, споделена идентичност и общи цели, за които се грижеха старите йерархични колективи.

Единственото добро решение на дилемата между традиционализъм и модернизация е смесването, в най-добрия „токвилиански“ смисъл, на старо и ново. Различните общества ще намерят (или няма да намерят) това съчетание по различни начини и в различна степен. Вероятно един ден хората от цял свят ще търсят баланса между модерност и традиция в една широко либерална демократична рамка. До този ден обаче краят на историята и сблъсъкът на цивилизациите ще останат сложни и едновременни истини.“

- 03-01-2012|Ицо

Много добра систематизация на първопричините, но според мен липсва основната причина за кризата в развитите икономики. А тя е, че хората в тези държави вече не искат да работят, а единствено да потребяват. Работната седмица в развитите икономики е спаднала с около 50 % за последните 50 години. „Средните“ европейци и американци искат в петък следобед да запалят колите си и да пътуват за уикенда, докато в Китай, Турция, Бразилия хората работят и в събота. Наливането на евтини пари по времето на Грийнспан просто позволи това нещо да се удължи. Получава се затворен кръг – САЩ (разбирайте и в частност много от страните в ЕС) изнасят производството си в Китай, след което банките дават заеми на останалите без работа американци да си купят китайски стоки (включително и елементите на техните жилища). А Държавата получава заеми от същия този Китай за да налива евтини пари в банките. И като се завърти колелото, нещата стават неконтролируеми. Моето мнение е, че освобождаването на юана, ще реши голяма част от проблемите на „т. нар“ развити икономики.

- 03-01-2012|Ultramarina

Serkan, chudesen komentar! Blagodarya!

- 03-01-2012|Ultramarina

струва ми се, че „мързелът“ не е обяснение.

десетилетия обществата от западноевропейски тип се стремяха да постигнат висока производителност на труда/ висок БВП/ икономически растеж, а това неминуемо подобри стандарта на живот в тези страни – 37-часова работна седмица, 3 седмици платен годишен отпуск, високо заплащане и тн, да не споменавам здравеопазване и пенсопнно и друго социално осигуряване. но останалият свят ги конкурира с гладната си мизерия – ниски цени на труда и ниски производствени разходи, резултатът – [outsourcing], преливане на печалбите от едно място на друго. това, разбира се, няма нищо общо с разпределението на доходите, както е в развитите страни от „първия свят“. блестящ пример е Китай – силна икономика, мерена по темповете на растеж, мисерно общество, мерено по (пре)разпределението на доходите. Дълго време западноевропейският модел ще бъде привлекателен и няма защо да се сърдим на хората, че искат да живеят добре. Е, сега това преливане от едно място на друго ще спре – Китай няма да се развива така бясно, както вече се чуват статистики и данни за спад на цените на жилища в Шанхай:), ще си вдигне курса на валутата и тн. Но това няма да отмени необходимостта от връщане към традиционни ценности от страна на западноевропейските потребители. Досега банките дебнеха бедните да им пробутат пета и шеста кредитна карта, от няколко години обаче се забелясва стремеж да се ограмоти народонаселението финансово – да харчи по-малко, отколкот може да плати СЕГА. за нас, българите, това е смешно, като знаем, че „беден човек – жив дявол“, поколенията до 1990 бяха вйзпитани по друг начин. но това разпищолване на консумацията, протежирано от финансовите институции, си е домашно пригогтвен проблем. Брокерите и банкерите ще трябва също да се пренастроят на по-ниски печалби.:)

- 03-01-2012|Иван Рангелов

Първо искам да уточня, че всички тези „обяснения“ (от типа „мързел“ или „алчност“) са първото, което на всеки му идва наум – и което би трябвало бързо да отхвърлим като явно негодно (просто защото и мързелът, и алчността са нещо, което съществува от хилядолетия).

Кризи (икономически) винаги може да се случат – но положението днес е „криза на квадрат“, защото, както виждаме и от статията на Фукуяма по-горе, самите „водещи“ (уж) интелектуалци, от които сме свикнали да чакаме решения (или поне някаква посока), на практика са също толкова объркани и неориентирани, колкото и останалата част от населението.

Фукуяма, например, в статията си се опитва (и заслужава похвала за това) да формулира КАКВО трябва да се направи – но изобщо не засяга въпроса КОЙ би могъл (и желал) да направи това (нека засега приемем, без възражения, че именно посоченото от Фукуяма е това, което трябва да се направи.)

А всъщност въпросът КОЙ („кой да свърши работата“) в крайна сметка винаги се оказва решаващо важен – по-важен дори от въпроса КАКВА точно работа трябва да се свърши.

Защото, както и да си формулираш КАКВО трябва да се прави, ако след това не намериш ХОРА, с които да го направиш, просто ще си останеш само с намеренията. Затова пътят (мисловният) трябва да се извърви в обратна посока: първо гледаш с какви хора разполагаш – и после вече решаваш каква работа може да се свърши с такива хора.

А какво представляват ХОРАТА днес?

Когато по-горе споменах името на Иван Кръстев (като човек, който в мисленето си е по-напред от Фукуяма), вероятно мнозина тук не са разбрали какво имам предвид. А аз имах предвид следното изказване на Иван Кръстев (беше през декември 2011, цитирам по памет):

„За разлика от предишни кризи, характерно за настоящата е, че днес хората нямат доверие – и то едновременно нямат доверие и на пазара, и на държавата“.

(От контекста се подразбираше, че при предишни кризи решение обикновено се е търсело в една от двете посоки: или „пазарът ще реши проблема“, или „държавата ще реши проблема“ – докато сега и двете възможни „решения“ изглеждат вече неприемливи за гражданите.)

Радващо е, че самият Фукуяма в книгата си, която „illa“ спомена по-горе („The Origins of Political Order“) все пак е успял по удивително сбит начин да посочи основната, определяща тенденция в обществото. (Той пише за американското общество, но същото важи все повече и не само за САЩ, но и за света като цяло). Посочвайки, че намаляващата способност на Конгреса на САЩ да взима решения се дължи на „поляризацията“ в него, Фукуяма обяснява и откъде идва тази поляризация:

„The polarization of Congress reflects a broad trend toward the growing homogenization of neighborhoods and regions, as Americans sort themselves out ideologically by where they choose to live.“

„The trend towards associating only with like-minded people is strongly amplified by the media, where the proliferation of communication channels ends up weakening the shared experience of citizenship.“

(„Поляризирането на Конгреса отразява една широка тенденция към нарастващо хомогенизиране на местните общности и регионите, като американците сортират сами себе си идеологически, чрез избора си на местоживеене.“ „Тенденцията да общуваме само със сродни души е значително подсилена от медиите, при които изобилието от информационни канали води в крайна сметка до отслабване на споделеното съпреживяване на гражданското участие.“)

Така че, господа, към настоящия момент разполагаме с това: „neighborhoods and regions“, които стават нарастващо хомогенизирани, при това с (неволното) съдействие и на иначе достатъчно плуралистичните медии…

С това разполагаме – и трябва да мислим как да го оползотворим. (А не да витаем в някакви напълно нереални мечти – че някак си изведнъж, нещо там някъде „горе“, във висините на световната политика, ще се обърне към по-добро и проблемите ще изчезнат от раз)

- 03-01-2012|Ицо

Да мързел и алчност е имало винаги и те винаги са били в основата на кризите. Още Монтескьо е забелязал, че краят на всяка демокрация е последван от автрорикратизъм и обратното. „мързелът“ има много разновидности. И както се казва безплатен обяд няма. Така, че колкото и сложни изводи да търсим и да се опитваме да изтъчем, накрая всичко опира до това. Другото е средство да се насочат усилията. Преди 5 години бях на една презентация на турския министър на икономиката в Истанбул, който каза: „Където и да отида в Европа, навсякъде хората ми говорят за придобивки, почивки, покупки. Ние турците сме свикнали да работим по 50-60 часа седмично и затова скоро Турция, ще е Китай на Европа“. Не бил много далече от истината.

- 03-01-2012|Ultramarina

да се сравняваш с Китай не е кой знае колко голяма гордост. Когато Турция – разбирай вземащите съдбоносните политически решения, подсигури на населението си (ок. 60 млн) стандарт поне като на гастарбайтерите в Германия (ок. 10 млн от ок. 80 млн), ще има за какво да се пъчи. Но да се фукаш, че работиш като роб (60-70 часа на седмица) и сума хора едва свързват двата края, е тъжно, нежели повод за исконна радост. Изказването на турския министър е като на лисицата за гроздето…

Иначе си направихме простите изводи и без Фукуяма да ни посочка кой ще ни оправи, както и без дългословиците на неговия бг-имитат:). Ако сам човек не си свърши работата, ще го доят като банков автомат.:)

- 03-01-2012|Майя Маркова – държавата и финансовите кризи

Серкан, напоследък имах честта да преведа няколко от по-малките книги на Лудвиг фон Мизес и съм повлияна от него. Препоръчвам ти „Икономическата политика“ (Economic Policy). Но и без Мизес бях склонна към такива мисли, след като преживях хиперинфлацията от 1996-97 година. Като всички глупчовци ние, българите, сме склонни вместо от чуждия горчив опит да се учим от собствения. И пак добре, ако наистина се поучим.

Мизес пише, че държавите трябва да се върнат към златния стандарт. Книжните пари без покритие вършат работа само ограничено време, след което – обобщавам с метафора за по-кратко – неизбежно се отварят портите адови. И световните събития напоследък като че ли се развиват според тази прогноза.

Защо мислиш, че държавата няма власт да спре инфлацията, след като именно държавата я произвежда – чрез печатницата за пари?

„Приносът“ на държавата за кредитната експанзия на банките не е толкова очеваден, но пак няма защо да копаем много надълбоко, за да го видим. Централната банка определя лихвен процент, по-нисък от пазарния, с което обезсърчава спестяването и разумните инвестиции и отприщва кредитна оргия.

- 03-01-2012|Ицо

Не съм съгласен с теб, но няма да влизам в спорове. Определено за това, че сами трябва да си свършим работата съм абсолютно съгласен. А що се отнася до банковия автомат, нямам нищо против да го играем такъв…Няма губещ такъв.

- 04-01-2012|Иван Рангелов

Изглежда още дълго хората, в своята слабост, ще продължават да търсят все някакви „бързи“ и „лесни“ решения (а то такива просто няма).

Например, периодично искачат разни предложения за „златен стандарт“.

Дори и да оставим настрана съвсем очевидните за всеки днешен човек недостатъци на едно такова връщане (свързани със самото естество на „златото“ днес, което далеч не заема в икономиката онова място, което е заемало в предишни епохи), има предостатъчно други причини да се отнасяме предпазливо към подобни идеи.

Ето сега виждам и Майа Маркова по-горе твърди: „Мизес пише, че държавите трябва да се върнат към златния стандарт.“

Само че позицията на Мизес е доста по-нюансирана.

В книгата му „Свободния пазар и неговите врагове“ (преведена, впрочем, от същата Майя Маркова), има специален раздел – Лекция седма

„ЗЛАТНИЯТ СТАНДАРТ – ЗАЩО НИ Е НУЖЕН И КАК

ДА ГО ВЪРНЕМ“

В тази лекция Мизес достатъчно ясно обяснява, че връщането към „златния стандарт“ не е нещо лесно и просто – напротив, примерите, които той дава за предишни „връщания“, достатъчно ясно показват колко лесно е да се допусне грешка при едно такова връщане (проблемът е в определянето на цената на златото към момента на връщането – която трябва да бъде такава, че да не ощетява различните категории заемодавци и заемополучатели от предишни, „не-златния“ период).

Нещо повече: в същата своя лекция Мизес съвсем ясно заявява: „Връщане към златния стандарт е възможно от икономическа гледна точка, но не и от политическа.“

- 04-01-2012|Иван Рангелов

Всъщност, в тази книга на Мизес има други негови думи, които (в сравнение с идеите му за „златен стандарт“) имат много по-пряко отношение към днешните кризи:

„Какво всъщност става при кредитна експанзия? Защо казваме за нещо, че не може да се направи поради липса на капитал?

Някои проекти, които в момента не са изпълними, могат да станат такива, ако намалим настоящото потребление достатъчно, за да позволим на повече производители да направят трайни инвестиции.

Всеки има своя дял в решението колко да се потребява и колко да се инвестира в национален мащаб. Отделният предприемач се осведомява за това решение от лихвения процент. Ако хората искат повече да спестяват, лихвеният процент ще спадне. Обратно, ако те са готови да харчат, лихвеният процент се вдига. Предприемачът, планирайки своята дейност, оценява очакваните разходи и цени, взема предвид разноските за труд, материали и лихви. Ако реши, че даден проект няма да донесе печалба, той не му дава ход. Винаги има проекти, които остават на хартия, защото наличните пари са били из-

ползвани за потребление.

Когато лихвеният процент се понижи изкуствено чрез кредитна експанзия, възможно е проект, който вчера е бил неосъществим, днес да изглежда печеливш. Следователно резултатът от кредитната експанзия и понижаването на лихвения процент е, че някои проекти, които е нямало да бъдат осъществени, получават зелена светлина.“

„И все пак, ако банките не ограничаваха кредитите, не би ли могло оживлението да трае вечно? Наистина през всеки период на растеж бизнесмените са заявявали: „Това не е временен бум – това е окончателното велико благоденствие на човечеството. То повече няма да бъде последвано от криза.“ Но няма начин растежът да продължи вечно по простата причина, че той се гради на хартия – на банкноти и кредитни средства. Основава се на допускането, че имаме повече материални блага, отколкото съществуват в действителност. Ако банките не спираха в последната възможна минута, кредитната експанзия щеше да набира ход все по-бързо до пълния срив на валутата, както стана в Германия през 1923 г. Инфлационните процеси трябва да стигнат до своя край – или чрез пълен срив, или чрез доброволни ограничения от страна на участващите банки.“

„Ако хората не бяха такива оптимисти, кризите нямаше да бъдат толкова лоши, защото щяхме да бъдем подготвени за тях.

Причините, които прекратяват даден период на растеж, са конкретни исторически факти. Точният момент, когато растежът стига до своя край, се определя от случайни фактори. Но самият край не може да се избегне. И колкото по-късно настъпи кризата, толкова повече капитал ще бъде пропилян и толкова по-тежки ще бъдат последиците.“

- 04-01-2012|Любомир Сирков

Парадоксалното на тази статия (и на цялостното мислене) на Фукуяма е, че на практика този автор, известен като „либерал“, е просто … консервативен.

На пръв поглед той заема „активна“ позиция, той се „бори“, той призовава към нещо „ново“ – но де-факто той се бори за какво: за … запазване на досегашната структура на обществото (с водеща роля на „средната класа“).

(Това личи от думите му за това как „новата идеология“ би трябвало да предложи програма за „защита на средната класа“ – това много прилича на нагласите на ръководството на СССР в заключителната фаза на тази държава, когато шефовете в Кремъл непрекъснато повтаряха, че техен дълг е да „запазят завоеванията на социализма“ – т. е. те вече нямаха идея за някакво собствено развитие напред, техните „идеи“ се простираха дотам: да запазят завоюваното. Същата нагласа виждаме днес и у Фукуяма).

- 04-01-2012|illa

О, това е най-парадоксалният коментар до момента. Много интересно. Интелектуалците по дефиниция не се борят за нищо. Може би даже за това да не им запушват устата.

- 04-01-2012|Джони

Интересно защо банките, които се управляват от глави с доход, колкото бюджета на голям български град, не спазваха правилата за риска, до последно развдаваха пари и до началото на кризата не взеха никакви мерки, за да намалят кредитнатаа експанзия, държаха се така сякаш няма основания за тревога. Правителството също. Обяснението, че правителството искало да даде жилище на всеки американец е несериозно, направо детско и нагло: един вид съсипахме ви с добри намерения. Трудно ми е да си го обясня: не са предвиждали какво става или нещо друго? Вследтвие на безпрецедентния дългосрочен бум на пазарите, бяха почнали да доминират теории, че е възможен постоянен растеж, че кризите са минало и традиционния икономически цикъл е отживелица, че иновациите могат да осигурят постоянен растеж. Трудно ми е обаче да се убедя, че тези теории и еуфорията съпътстваща бума, могат да подведат солидни финасисти, които цял живот са смятали рискове. Нещо се губи в това обяснение.

- 05-01-2012|ideyazabulgaria – re: До г-н Сирков и г-н Рангелов
Любомир Сирков писа:

Парадоксалното на тази статия (и на цялостното мислене) на Фукуяма е, че на практика този автор, известен като „либерал“, е просто … консервативен.

На пръв поглед той заема „активна“ позиция, той се „бори“, той призовава към нещо „ново“ – но де-факто той се бори за какво: за … запазване на досегашната структура на обществото (с водеща роля на „средната класа“).

(Това личи от думите му за това как „новата идеология“ би трябвало да предложи програма за „защита на средната класа“ – това много прилича на нагласите на ръководството на СССР в заключителната фаза на тази държава, когато шефовете в Кремъл непрекъснато повтаряха, че техен дълг е да „запазят завоеванията на социализма“ – т. е. те вече нямаха идея за някакво собствено развитие напред, техните „идеи“ се простираха дотам: да запазят завоюваното. Същата нагласа виждаме днес и у Фукуяма).

Г-н Димитров, вие сте или изостанал с времето, понеже или не разбирате сегашното състояние на политически сили в Европа, или робувате на неолибералната идеология. Точно тя говори такива неща за социалната държава, за да се оправдае, че я руши.

Прочетете повече за нея в моите два анализа:

1. АМЕРИКАНСКИЯ НОЛИБЕРАЛИЗЪМ И СОЦИАЛНАТА ЕВРОПЕЙСКА ДЪРЖАВА

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3192%3A- welfare-state-&catid=27%3Acomments&Itemid=86

2. Представянето на документалния филм ОБСАДА, НЕОЛИБЕРАМА ЗАРОБВА ДЕМОКРАЦИЯТА

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3205%3A2011-10- 02-08-57-38&catid=1%3Anai-novoto1&Itemid=52

Също в ПРЕГОВОРА горе, който има нова актуализация

Що се отнася до социалдемокрацията, тя в последните 25 години не представлява никаква левица, понеже захвърли старата си марксическа идеология и възприе нова- неолибералната идеология и се превърна във „формална левица“. Между нея и „десните“ няма никаква разлика, просто борба за кокала- властта. Дора Апостолова

Глобалността и ние, аз съм оптимистка за Европа. Именно това застаряващо население на Европа роди Социалната държава. И най малко ще се откаже от нея, след като е вкусило плодовете и.

Прочетете ПРЕДГОВОРА НА ДОКТРИНАТА ни, той е актуализиран с този въпрос. Социалната държава е най – успешната политика на Европа след ВСВойна и успешно се е развивала до края на 80-те години, след като неалиберализма бе внесен в Европа и спря развитието и. Застаряващото население на Европа вече мисли по този въпрос. Швеция и Финландия възобновяват своите стари партии от 50-те години изповядващи идеологията на социалната държава. И вярвайте ми, в следващите избори ТЕ са победителите.

Любомир Сирков писа:

Парадоксалното на тази статия (и на цялостното мислене) на Фукуяма е, че на практика този автор, известен като „либерал“, е просто … консервативен.

На пръв поглед той заема „активна“ позиция, той се „бори“, той призовава към нещо „ново“ – но де-факто той се бори за какво: за … запазване на досегашната структура на обществото (с водеща роля на „средната класа“).

(Това личи от думите му за това как „новата идеология“ би трябвало да предложи програма за „защита на средната класа“ – това много прилича на нагласите на ръководството на СССР в заключителната фаза на тази държава, когато шефовете в Кремъл непрекъснато повтаряха, че техен дълг е да „запазят завоеванията на социализма“ – т. е. те вече нямаха идея за някакво собствено развитие напред, техните „идеи“ се простираха дотам: да запазят завоюваното. Същата нагласа виждаме днес и у Фукуяма).

Г-н Сирков, извинете за намесата, но вие не сте наясно с европейското и американско понятие „либерал“. В САЩ „либерал“ е ляв, в Европа „либерал“ е консерватор или „десен“. Фукуяма иска да ви каже, че е ляво мислещ.

Вие забелязвате, че Фукуяма говори да запази досегашната структура на обществото, в която е „водеща е средната класа“. Но не казва коя е тази структура на обществото с водеща средна класа? Средната класа е водеща в европейския модел на социална държава.

Цяла Европа започва да строи социална държава след ВСВойна и я строи до края на 80-те години, когато навлиза в Европа неолиберализма и спира нейното развитие.

Идеологията на социалната държава е марксистката, но тя има две разновидности- западна“социалистическа“ и източноевропейската „комунистическа“

Успя да обаче да се построи единствено в западна Европа в лицето на най- развитие европейски страни- Германия, Австрия, Холандия, Дания Швеция, Финландия и Норвегия.

Европейската социална държава е най голямото постижение на Европа след ВСВойна и нейната най успешна политика.

Защо обаче Фукуяма не споменава това? Защото това е слабостта на американските философи и икономисти- не познават европейската социална държава, за нея имат въздушни познания и представи, понеже САЩ никога не са строели социална държава. Същият е известния икономист Пол Кругман, дори и най -яростния анти-неолибералис Майкъл Хъдсън не говори за „европейската социална държава“.

Г-н Рангелов тук говори за „либерализъм“. За кой либерализъм вие говорите, господине?

За класическия либерализъм или неолибелализма?

Искам само да ви кажа, че между двата вида либерализъм има огромно разстояние, колкото между двата полюса на земята. Класическия либерализъм след ВСВойна също участва в строене на европейската социална държава. А тя израства като най- развитата демократична, правова и социална държава в света. Тя има три основни стълба- свой демократичен модел „реална демокрация, правова и националната държава.

Следователно, класическия либерализъм приема тези три елементи на социалната държава и ги уважаема.

Докато неолиберализма отрича демокрацията, правовата и националната държава.

За това още с влизането си в Европа през 80-те години и идващ от САЩ, неолиберализма влиза в силен антагонистичен сблъсък със социалната държава и започва да я руши.

Неолиберализмът обаче успя да завладее всички партии на Европа от ляво и дясно и да се наложи като тяхна нова идеология. За това сега социалната държава се руши и има опасност да бъде тотално унищожена.

Защо успя неолиберализма да се наложи като генерална идеология унифицираща всички политически сили?- Заради силния дъх на пари който излъчва и миража за лесно забогатяване.

Но най голяма вина за рушенето на социалната държава имат социалдемократите. Те под мириса на парите захвърлиха своята стара марксистка идеология и приеха тази на неолиберализма.

За това престанаха да защитават средната класа, оголиха левия фланг и го унищожиха, понеже бяха най- голямата група на левия фронт. Много европейски мислители ги наричат „най големите предатели на европейската социална държава“, защото с преминаването им надясно и оголването на левия фронт унищожиха традиционния животворящ „политически плурализъм“ на Европа.

Г-н Сирков, Вие се запитвате- Защо Фукуяма не посочва нова идеология с която да се защити средната класа на социалната държава? Ами приемете само едно обяснение, г-н Фукуяма не знае, няма представа, защото не познава европейска социална държава като пълен антагонист на американския неолиберализъм..

Аз я посочвам – това е отново идеологията на социалната държава. Този извод направих след като се видяха пораженията на неолиберизма след кризата върху американската и световна икономика, краха на долара и фалита на американската финансова система, краха на производителната част на американската икономика.

Точно сега се видя силата на социалната европейска държава, която устоя на кризата, няма такива поражения от необерализма като в САЩ и показа, че тя е модела държава на бъдещето.

Само трябва да отчетем сега 2012 г. до каква степен тя се е развила и да начертаем нейното по-нататъшно развитие от година 2012 с 50 години напред. Това правим в страниците на Движение“Идея за България“

Не случайно в развитите европейски страни започна възстановяването на старите от 50-те години партии с идеологията на социалната държава и първо това се вижда в Швеция и Финландия.

По подробно с тези проблеми ще се запознаете в моите последни анализи:

1. АМЕРИКАНСКИЯ НОЛИБЕРАЛИЗЪМ И СОЦИАЛНАТА ЕВРОПЕЙСКА ДЪРЖАВА

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3192%3A- welfare-state-&catid=27%3Acomments&Itemid=86

2. 2. Представянето на документалния филм ОБСАДА, НЕОЛИБЕРАМА ЗАРОБВА ДЕМОКРАЦИЯТА

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3205%3A2011-10- 02-08-57-38&catid=1%3Anai-novoto1&Itemid=52

3. Също в ПРЕГОВОРА на ДОКТРИНАТА, в който представяме социалната държава с името „Държава на всеобщото благодарствие“

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3205:2011-10- 02-08-57-38&catid=1: nai-novoto1&Itemid=52

Коментира Дора Апостолова от www. ideyazabulgaria. org

- 05-01-2012|ideyazabulgaria

Извинете за някои правописни грешки, допуснати в горния ми коментар. Писах с голяма бързина.

Дора Апостолова

- 06-01-2012|ideyazabulgaria – re: re: re:
без значение писа:

Съгласен съм с теб за ефектите от свободното движение на стоки и капитали. Но има и друга логика – капиталът има нужда от покупателната способност на населението, а истинският капиталист е сред може би най-рационалните и прагматични индивиди, той знае, че печалбата, или по-скоро успехът му, зависи както от евтината работна ръка и ресурси, така и от покупателната способност на населението – в развитите и развиващите се страни. Така че и капиталисти и правителства на Запад днес търсят начини хем вълкът да е сит хем агнето да е цяло.

Гжо/г-н „Без значение“, безспорно сте много прав.“Питащия“ на когото отговаряте, пристинга и в нашия сайт www. ideyazabulgaria. org със същите въпроси, Ето как му отговорих.

Всичко което описвате в постинга си са резултатите от икономическа глобализация, която пък е цяла икономическа доктрина с име „НЕОЛИБЕРАЛИЗЪМ“, а е и цяла ИДЕОЛОГИЯ, която започва от икономиката и ражда цял социален модел.

Както казва Маркс“ Икономиката определя политиката“ За това се получава така, че „икономическата глобализация да изпревари културната, политическата, духовната, синдикалната,“ и икономиката е НАЧАЛОТО, след нея следват другите, произлезли от нея и развили се на нейна основа.

Запознайте се с неолибералната идеология във филма на канадския режисьор Ришар Бруйет ОБСАДА, НЕОЛИБЕРАЛИЗМА ЗАРОБВА ДЕМОКРАЦИЯТА

http://www. ideyazabulgaria. org/index. php? option=com_content&view=article&id=3205%3A2011-10- 02-08-57-38&catid=1%3Anai-novoto1&Itemid=52

„НE“ закъснялата интеграция на Европа е причината за това, а некачествената интеграция, която се гради на принципите на неолиберализма. Сега неолиберализма е единствена идеологии, тотално обгърнала целия свят, унифицирала всички политически сили, на принципите на неолиберализма се градят принципи на света който живеем сега в 21 век.

Вие казвате, че е нужно „икономическо изравняване на глобалното село“- ДА, това е нужно за да настъпи „глобално благоденствие“

НО, то не може да се реализира с принципите на неолибералната идеология. Просто защото тя отрича демокрацията, правовата и национална държава. А след ВСВойна действат други принципи в Европа- войната се замяна с траен мир и демокрация. т. е главен фактор става НИВОТО НА ДЕМОКРАЦИЯ, а то от свое страна зависи от нивото на правовата държава. Колкото е по развита и добре действа правовата държава, толкова е по -развито нивото на демокрация и толкова е по- добре се развива икономиката.

В библията ни е казано, че световно стопанство може да се създаде(т. е световно благоденствие) само, ако има еднакви заплати. Просто и логично нали? Казано е преди 2000 години, колкото е стара самата библия.

Щом като неолиберализма отрича правовата държава и демокрацията, остава да развиваме другия общестен модел- СОЦИАЛНАТА ДЪРЖАВА НА ЕВРОПА, чийто главни принципи са демокрацията, правовата и национална държава. Само с модела на социалната държава ще се изпълнят вашите предложения за „качествената интеграция, затварянето на пазара, и насърчаването на местното производство и потребление, да се спре зависима от външни влияния икономика, икономическите вождове няма да имат възможност да внасят евтини индианци или да изнасят производства и капитали.“- както казвате вие.

Но за това е необходимо да се изгони неолиберализма от Европа и от ръководството на ЕС

Това може да стане само, ако се приеме срещуположна идеология, която да го победи и изгони, да свали неолибералните ръководства на държавите и неолибералното ръководство на ЕС.

Тази идеология може да бъде единствено идеологията на социалната европейка държава, като най- развит в света държавен модел, развил се отдолу нагоре, модел развит от народа и с неограничени възможности за развитие.

Развитието на социалната държава е новата срещуположна идеология срещу неолиберализма.

За това аз знам и съм убедена, че има начини да се провежда политиката на социалната държава сега и да се реализира нейното развитие. Нужно е само да се върнем и изпълняваме принципите на социалната държава с нейните три стълба- демократичен модел“реалната демокрация“, правова и национална държава.

Прочете по- задълбочено ДЕФИНИИЦИЯТА на социалната държава в преговора. Освен това ако сте забелязали се надига световно движение срещу неолиберализма(глобализацията), то се казва „Окупирай Уолстрийт“ (Окупирай капитализма) е все повече се разраства в световен мащаб. Краят на неолиберализма е скоро, както в самият САЩ-майката, така и в Европа и в цял свят. Вижте една малка Унгария направи първа пробив в неолиберализма, макар ГУРУтата на Европа(неолибралите) да се опитват да изкарат партията на Орбан „реакционна“.

Но от също такива партии вече има на власт в Холандия, сега идва ред на Финландия. Тези две малки страни в Еврозоната изпитват най голям товар от кризата дошла от неолибералната политика и рушене на социалните им държави, за това там се родиха ПРОТИВОДЕЙСТВИЕ на неолиберализма в лицето а техните нови националистически партии, които с огромно мнозинство устремно вървят към властта.

Не мислете, че човечеството ще се даде така лесно да бъде унищожено от тази реакционна и ретроградна идеология на неолиберализма, която връща капитализма и живота на човечеството с 2 века назад.

НО, най-добре да се върнем към България- тя загива сега, не само от неолибералната политика, провеждана от всички управлявали партии от 1989 г насам, но и от родената политическа мафия, която държи цялата власт и продължава да я използва за доразграбване и унищожение на България. Такава политическа мафия вие няма да видите в нито една от 7-те европейски страни, обявени за най- добре изградените социални държави Германия, Австрия, Холандия, Дания, Швеция, Финландия, Норвегия.-защото са СИЛНИ ПРАВОВИ ДЪРЖАВИ със силно действие на върховенството на закона, което спира/ограничава неолибералната политика и създаването на политическа мафия. А България, поради липса на правова държава без действие на върховенството на закона, върви към пълно унищожаване и загиване. За това ние мислим за въвеждане модела на социалната държава у нас, за да можем да изградим освен социална държава, но и правова държава, която да спре унищожението на България и народа и. И не мислете, че сме първите в Европа, които са възприели идеологията на социалната държава като противостояща на неолиберализма за неговото изгонване от Европа. И сме сигурни, че това е единствения път към спасението на България.

С поздрави от Дора Апостолова от сайт www. ideyazabulgaria. org

- 06-01-2012|Серкан

Направо си представих как грабваме „Знамената“ (на социализЪма) и „Байраците“ (на СЛЕДосвобожденския наци(онал)изъм) и тръгваме към НОВИЯ СВЯТ.

Това вече не сме ли го пробвали? Първичен ентусиазъм, с малко разум и реалност имам в предвид.

А и не сме ли по-достойни за „знаменца“ и „байрачета“? Не трябва ли нещо повече да осмислим и изградим преди това, нещо повече да докажем?

В един труден свят, където се претендира за по-голяма Справедливост, по-този начин (лозунги и контра/пропаганда) единствено се „играе“ в полза на тези, които държат „статуквото“. И навява лоши и нежелани мисли…

- 06-01-2012|без значение

Всъщност аз съм от групата на така наречените „нео-либерали“ (интелектуално чадо, както казах по-рано, на Хайек, и донякъде на Мизес и Ротбард), но познавам добре конкурентите теории и съм сравнявал всичко с житейския си опит, и затова не мога да гледам в черно и бяло. Впрочем, приятно се изненадах, като научих, че Майя е преводача на Мизес в БГ (но не съм съгласен с идеята, че златния стандарт ще реши всичко, по-скоро вярвам, че някакъв нов стандарт ще се преме и той ще е продължание/подобрение на сегашната система) Трябва да обяснавам много, за да не бъда разбиран погрешно, пък и трябва някой да ме слуша, за което не мога да настоявам, затова само ще кажа, че че от свободата (икономическа и политическа) основана на добри закони по-добро няма. А това, че не харесвам големите корпорации е не защото не харесвам частния бизнес, агресивното, но честно бизнес поведение, а защото те все повече приличат на държава, управлявана от безотговорни бюрократи. Аз оправдавам само една държавна намеса в икономиката – създаването на честни правила на играта, които позволяват свободна конкуренция, и наказание на нарушителите и престъпниците. Държавни бюрократи, седнали на топло в канцелариите си, осигурени до живот с работа и пенсии, не могат да се грижат и не могат да решат икономическите проблеми на държавата, закото тези хора са нито бедни, нито са се борили да изградят компании и бизнес, нито имат бързината на ума на свободния предприемач. Навсякъде по света бюрократът е обикновен човечец с високо мнение за себе си, с власт, подарена му свише; на всички защитници на активната държавна намеса в икономиката препоръчвам да имат смелостта да си зарежат работата (ако я мразят) и да се опитат да правят това, което обичат, да си създадат частен бизнес, да бачкат като волове, и едва тогава да поговорят с чиновник за пари, идеи, съвети…

- 06-01-2012|Серкан

Точно за това става въпрос, без значение:

Цитат:

„Аз оправдавам само една държавна намеса в икономиката – създаването на честни правила на играта, … „

За да се стигне до това обаче, трябва да се премине през неизбежно преструктуриране на „социалната държава“, което ще подобри имиджа на модел за света. В постоянна битка с неолибералите, най-ярките представители, на които не само отхвърлиха своята отговорност, но и решиха, че могат да летят над останалите. А са си просто друга форма на носорози…

Здравната, пенсионната и образователна система на социалната държава е архаична в съвременния свят.

Образователната система, ядрото на технологичния прогрес, както и най-важният и буден негов потребител – ще се нуждае поне от едно десетилетие за да се пригоди към новите реалности на търсене на пазара на труда.

Толкова много хора, които учат специалности, по които след това не могат да си намерят работа. Вследствие на това е и тази голяма безработица сред младите хора. А другите, които имат работа се възползват от създадената система и работят неефективно (дори в частните фирми, а публичния сектор до скоро беше заветно място за лека работа до живот). От това, което виждам, дори в една много работлива област като Каталуния – на всеки качествен работник има между един, два скътаващи се (работят по-малко, не се образоват самостоятелно, западат като конкурентноспособност), които поради условията, които е създала „социалната държава“ от последните 4-5 десетилетия няма как да бъдат коригирани.

Как е възможно да се реформира тази система за да запази конкурентност в икономиката и качеството на живот?

Бързина, отворена система за подобрение.

Включане на възможностите на мрежата за повишаване на образованието на съвременно ниво (учителите трябва да могат да получат възможност за избор на текстове за изучаване, вкл. от интернет, както и часове, където да могат да ги прилагат).

Началото е тук, според мен, в „най-ниското“, за да се стигне в един момент и до самия контрол на политическото представителство.

Съвсем ясно е, че най-големият конкурент на една такава реформа е конервативният капитал, олигархията, човеците, които имат тип на мислене „на първо място съм АЗ“.

А май става дума за много хора…

Вие как мислите?

- 06-01-2012|без значение

Аз смятам, че образованито и здравеопазването трябва да са безплатни за всички без изключение, заплатите в тези две системи да са средни. Бизнесът да бъде насърчаван с ниски данъци и държан изкъсо по отношение на условията на труд, изпълнението на договорите, и замърсяването на околната среда. Държавните служители трябва да получават най-ниско възнаграждение, но да са осигурени до живот с постоянно място на работа и пенсия. Винаги има хора, които предпочитат спокойствието пред парите, и такива, които обичат риска или печалбата. Тези, които обичат риска и печалбата няма да се навират в златни ями като образованието и здравеопазването, ами ще бачкат – я за някой, който плаща добре, я за самите себе си, създавайки частна фирма… Военните бюджети трябва да са много ниски, но полицията добре осигурена и добре платена. Хората, които работят в съдебната система трябва да получават най-добрите заплати и трябва да минават през много сериозна подготовка и изпити, преди да станат съдии и адвокати… Църквите и религията трябва да са свободни от държавна намеса, да се оправят сами с парите си и управлението си… Депутатите и министрите да получават добри заплати, но да имат два мандата по 4 години максимум… Това е накратко моята УТОПИЯ… Иначе, преди да се критикува неолиберализма, марксизма и всичко останало, трябва да се познава добре, няма как…

- 06-01-2012|Серкан

Ето днес има новина за бойкот от страна на Google, Yahoo, Twitter, Facebook, Paypal, AOL, Amazon, Mozilla и други ciber фирми към подготвяния закон в САЩ за авторските права.

Първи поддръжници на закона – филмовите (Motion Picture Association of America (MPAA)) и звукозаписните (Recording Industry American Association (RIAA)) компании.

Зад това стоят и интелектуалните права на „идеите“.

АКО човек не вижда никаква лична възвращаемост за своя интелектуален труд, защо да споделя?

Защо да не търси по-сурови и по-сурови закони за ограничение на информацията и нейната циркулация?

Да, но така ще попречи на цялото човешко развитие.

Следователно трябва да се стимулира „виртуалната отговорност“ с „виртуалния интерес“ и да се създаде „форма“, която да оценява заплащането на интелектуалните продукти, които циркулират свободно в мрежата.

Интерес, значимост, … от там и да се стигне до РЕАЛНО „връщане“ на финансови (а може и други да са:)) средства до източника на „идеята“.

Дали първо е „да дадеш“ от това „да вземеш“ е един много интересен и доста стар въпрос.:)

Във всеки случай, в момента има явен дисбаланс (глобално пиратство и ослушване), който няма начин да продължи вечно.

Не ми харесва обаче формата на регулация с закони, които са срещу прогреса. Поне този, който аз виждам и желая.

- 06-01-2012|без значение

…От къде ще дойдат парите за моята УТОПИЯ – ами пак от бизнеса, но не от данъци, а от тлъсти глоби, също от спестяване от държавната бюрокрация и армията – от армия полза няма, полза има от здрава икономика и високи технологии… Серкане, всеки поставя собственото си АЗ на първо място, и в това няма нищо лошо, проблемът е, че не всеки има мозък да разбере, по-скоро да повярва, че интересът на АЗ-а ВИНАГИ и зависи от интереса на другите, никой не може да направи и стъпка без помоща на околните – от люлката до гроба ние сме зависими, ако газим околните, накрая ние ще се намерим сгазени – самотни и озверели, без любов и дух… това го знам добре, нищо че минавам за неолиберал…

- 06-01-2012|без значение – re:
Серкан писа:

Не ми харесва обаче формата на регулация с закони, които са срещу прогреса. Поне този, който аз виждам и желая.

Няма как, пък и с кражби прогрес не става. Законът обаче наистина е калпав, четох няколко части от него, има абурдни неща, последното от които запомних бе забрана на свободно събираната IP информация- то целият интернет бизнес кажи речи се крепи на тази информация, няма стратегия и реклама без тази информация… Също затваряне на сайтове като Reddit и прочие… ето за това говорим – може ли бюрократът да прецени какво е добро и лошо? не играе ли бюрократа по свирката на големия бизнес, че да му даваме възможност и власт да регулира…

- 06-01-2012|Серкан
Цитат:

„Иначе, преди да се критикува неолиберализма, марксизма и всичко останало, трябва да се познава добре, няма как…“

Аз го познавам, без значение. Познавам го достатъчно добре.

До 2007 съм прегледал близо 3000 книги, прочел съм няколко десетки и мога да ги сбия в няколко абзаца. Всичко останало е вътре в мен. И търсех печалба, мога да го обясня някой ден.

Във всеки случай, в тези книги не се споменва за Хайек, Маркс, Хегел, Ранд, Попър, …, …, …, но те са там, отзад всичко, което четох и претърсвах.

Там са всички до един, със своите несъвършенства.

И това ми показа, че няма нищо вечно.

Има работа и адаптация.

Не можеш да хващаш винаги пазара в неговите върхове и спадове.

Не можеш да се бориш в един пазар с отрицателно математическо очакване.

Има ниши, но те не са темата тук.:)

Във всеки случай, това ти го пиша понеже и ти трябва да си разбрал, че нещата не стават само с цитиране на това какво човек е чел. Мен лично това няма начин да ме впечатли.

(Същото е и с лозунгите и контра/пропагандата, не твоя.)

Виж, други неща ме впечатляват, но те малко по-трудно се постигат. И почти винаги изискват време.

Също както и не може да иска нео-либерална Америка да бъде поддържана от социал-либерална Европа в геополитиката, а да опитва постоянно да пре. цака другарчето си.

Същото е и „малцинствата“, които не уважаваш, а после търсиш в „съюзи“. (Тук е и България.)

Нещата са доста по-сложни от книгите, това виждам аз И ЗНАМ, ЧЕ ТИ ГО ЗНАЕШ.

(без значение, разбирам, че отметката в края е към ВСИЧКИ, но това, което пиша в този коментар е напълно съзнателно и след толкова години бих казал и принудително. Предполагам, че не съм сам, не съм изключение, трябва да се води общуването в малко по-различна форма и да се уважава правото на знание и израстване на всеки един. Аргументите имат значение на база реален живот и опит, не просто на книги. Така могат да се включат по-голям брой „ценни“ хора и да се получава израстване.)

- 07-01-2012|Златко

Така и така писах статия около този текст за Свободна мисъл, реших да я пусна тук като коментар – нека го има и моето мнение:). Самата статия не ми се нрави… хич, но благодарности за превода.

Откак съществува човечеството знайни и незнайни пророци на Апокалипсиса намират начини да се облажат, като заплашват хората с какви ли не чудеса. Още древните асирийци са писали около 2800 години пр. Хр. „Земята ни е изродена в последните дни. Сякаш светът бързо върви към своя край. Продажничеството и измамите са навсякъде.“ Сред изложилите се прорицатели за края на света се нареждат и двама папи – Силвестър II и Иноконтий III. В наши дни какви ли не „духовни учители“ ни обясняват, че живеем в последните дни и е дошло време да поизпразним джобовете си. Но като че ли най-добре „продават“ „края“ модерните шамани на виртуалната реалност – само филмът „2012“ превърна бюджета си от $200 млн. в приходи от $780 млн.

Едва ли евтиното шоу би си заслужавало вниманието, ако междувременно не се развиваха процеси, които не могат да донесат пари на шоумените, но истински засягат всички нас. „Комуникираме“ все-повече, а сякаш сме все по-сами. „Работим“ все-повече, а сякаш живеем все по-бедно. „Избираме“ все-повече, а сякаш избира някой друг. Машините ни дават „удобства“, но за да живеем „удобно“, трябва да се превърнем в машини. Стискаме зъби и се радваме на новите боклуци, които Крадльо-Коледа е донесъл да ни продаде от Китай, а по света нещо се случва. Като се започне от САЩ, където някакви хора „окупират“ борсите… в парка и се свърши с Киргизтан и Китай, където хората биват убивани без дори да научим, нещо се случва. Още не е ясно какво. Ясно е само, че много хора са недоволни. И не искат управляващите банди да решават вместо тях.

Днешната „икономическа криза“, последното отроче на съвременната социална система, притисна много хора дотам, че да се замислят и за утрешния ден. Ако се говори сериозно за край, то е за „Краят на капитализма, такъв, какъвто го познаваме“. Дори „сър“ Ричард Брансън, който дълги години не се уморява да ни обяснява как да станем милиардери като него, призна, че капитализмът „леко е загубил посока“.

Всъщност, същите тези хора, които днес под сурдинка признават, че „нещо сме позагубили посока“, в края на 90-те побързаха да обявят „края на историята“. Франсис Фукуяма, един от съвременните специалисти по анализиране и аранжиране на геополитическите процеси, прокара тезата за окончателната победа на капитализма в едноименната си книга. Разни „общественици“, „специалисти“, „икономисти“, „политолози“ и какви ли не още хранени кучета на богаташите се заеха да обясняват, че „по-добро няма измислено“ и да ни повтарят тази фраза до втръсване, така че да не ни се налага да четем самата книга. А в нея между другото пише: „Днес, когато човечеството приближава края на хилядолетието, двойната криза на авторитаризма и социалистическото централно планиране е оставила на ринга само един състезател като идеология с потенциално универсална валидност: либералната демокрация, доктрината на индивидуалната свобода и народния суверенитет. Двеста години след като вдъхновяват най-напред Френската и Американската революция, принципите на свободата и равенството доказват не само своята трайност, но и способността си да се възраждат.“

От 1992-ра, когато излезе книгата, добре видяхме колко общо има между „либералната демокрация“, „индивидуалната свобода“, „народния суверенитет“ и „принципите на свободата и равенството“. В последните 20 години светът практически бе управляван от работодателите на Фукуяма. Сред тях се нареждат такива бележити „герои на нашето време“ като Муамар Кадафи и Барак Обама. Вкупом те успяха да докажат, че „либералната демокрация“ е медийно шоу, че „индивидуалната свобода“ е само за богатите, че „народният суверенитет“ е присъщ на удобните диктатори, и че „принципите на свободата и равенството“ изобщо не вълнуват бандитите, управляващи Франция и Америка.

Но ето че през последния месец у Фукуяма „проговори загриженост“ и той огласи статия наречена „Бъдещето на историята“. Защото „съществуват силно тревожни икономически и социални тенденции, които, ако продължат, могат както да застрашат стабилността на днешните либерални демокрации, така и да детронират демократическата идеология такава, каквато я разбираме днес.“ Без да е написана в прав текст, целта на статията (и на други писания от подобен род) е да постави на дневен ред проблем, който боде в очите на „средната класа“ и да мобилизира най-активните сред нейните представители да работят в „правилната посока“ за разрешаването му. Рецептата е до болка позната. Срещат се откровени кретенизми, които вече сме научени да не забелязваме – „Неравенството е съществувало винаги, като резултат от естествените различия при талант и характер“. Между редовете са поставени няколко също толкова недоказани, безвъпросно приемани, твърдения – марксизмът е единствената алтернатива на либерализма, „средната класа“ е продукт на капитализма, освен това се множи и вярва в демокрацията. В комбинация с няколко тъжни, но популярни факти (намаляващата семейна сигурност и увеличаването на икономическото неравенство, технологизирането на производството и растящия брой ненужни работници), тезата е доказана – задава се „идеология на бъдещето“.

Фукуяма дори се ангажира да препоръча какво „би трябвало“ да съдържа новата идеологията. Нещо за преразпределението. Нещо за свободата. Нещо за частните и груповите интереси. Всъщност, нито за него, нито за работодателите му има значение, стига да запомним, че „идеологията не би могла да започне с отричане на капитализма като такъв“. От нас, хората, на които им пука, се очаква да изберем „вида капитализъм, който трябва да бъде предпочетен“. За да създадем „един свят със здрави общества на средната класа и силни демокрации.“ Да правим, да струваме, но да осигурим „процъфтяване на средната класа“.

Но защо? „Средната класа“ и „демократичното управление“ са достатъчно разпространени и безвъпросно приемани като ценности по света. И именно в страните, в които те са утвърдени и функциониращи с години, неравенството расте, а излишните се множат. Защо да строим пясъчни кули, щом те се срутват пред очите ни?

Защото Фукуяма, неговите работодатели и техните клакьори живеят удобно в тях. „Средната“ класа, която днес се прелива в редовете на „нисшата“, дълго време търпя грабежа на разни „знаменитости“, „инвеститори“ и „специалисти“, докато не остана какво да бъде ограбвано. И понеже „висшите“ класи не са научени да живеят по друг начин, правят-струва, но гледат да удължат доколкото може агонията си. Ако може така една нова идеология да се пръкне. Ако може тя да поддържа една „средна класа“, която да защитава капитализма заради „собствеността и позициите си“, без значение колко жалки са те.

Но Фукуяма признава, че „висшите“ класи не притежават подобна идеология. „Върховете не могат“ да намерят оправдание за продължаващото ограбване, а „низините не искат“ да търпят старите заблуди. Назрява революционна ситуация. Нека не чакаме Края през тази година, нека поставим Началото! Нека започнем на чисто! Да уволним политиците, да облекчим богаташите от грижите за цялата страна и да натоварим бедните със задачата да решават за пръв път сами собствените си проблеми!

- 07-01-2012|Златко

Извинете, вероятно не знаете, че тук името „Златко“ се свързва с издателя на сайта, така че коментарите, написани от това име, се свързват с мен. Моля ви, пишете в такъв случай и второто си име, за да могат хората да ни различават един от друг.

Златко Енев

- 07-01-2012|Иван Рангелов

Независимо дали ще приемем тезата, че „назрява революционна ситуация“ (както твърди нео-Златкото по-горе, т. е. Анархо-Златкото), или ще приемем тезата, че „назрява регулационна ситуация“ (каквато е позицията на Серкан и „без значение“), аз смятам, че и двете тенденции са възможни – но е важно КОЙ ще ги осъществява и в какъв МАЩАБ.

От 1990тте години насам (или от приказката за „глобализацията“ насам) у много хора се е затвърдила представата (погрешна според мен), че каквито и промени да се случват занапред, те ще бъдат непременно извършвани от човечеството като единно цяло – и в мащабите на цялата планета, отново като единно цяло.

Всъщност именно това „единно цяло“ обаче не просто не съществува, но и направо се разпада – днес, в момента. И то не на две, а на много повече на брой части, и то с различни размери. Т. е. различните възможни конфигурации стават все по-непредвидими и трудно-обозрими.

По-горе вече цитирах две изречения от книгата на Фукуяма за това как местните общности вътре в самите САЩ (страната, която би трябвало да е образец за „омешване“ на хората!) на практика вървят НЕ към единение, а към обособяване (идейно и културно раздалечаване). И това се наблюдава не само на ниво „щат“ (където делението на „демократични“ и „републикански“ щати е добре известно и трайно) – но и вътре в даден щат, в по-дребните мащаби.

Това не са просто приказки на Фукуяма – днес проверих някои проучвания, и виждам, че до аналогични изводи стигат различни съвременни изследователи в САЩ.

И това не са тенденции, повлияни от „кризата“ – не, те са от много преди „кризата“…

Можете да видите данните и изводите в тези линкове:

http://pewsocialtrends. org/files/2010/10/diverse- political-communities. pdf

Americans Say They Like Diverse Communities;

Election, Census Trends Suggest Otherwise

http://www. rand. org/pubs/occasional_papers/2010/ RAND_OP291. pdf

(Извод: Over time, communities and regions of the country have become more homogeneous—politically, ideologically, demographically, and in terms of „way of life.“)

http://www. brookings. edu/governance/~/media/Files/ rc/papers/2008/03_demographics_bishop/ 03_demographics_bishop. pdf

(Извод:“All county groups gained foreign-born residents. But by 2000, 21 percent of the

population in Democratic landslide counties was foreign born, compared to just five

percent in Republican landslide counties.“ – „Окръзите от всички категории получиха население от хора, родени извън САЩ. Но към 2000 г. в окръзите с преобладаващо политическо надмощие на демократите, родените извън САЩ достигнаха 21% от населението, докато в окръзите с категорично политическо преобладаване на републиканците родените извън САЩ бяха едва 5%“)

Един изследовател – Ruy Teixeira -

http://www. brookings. edu/~/media/Files/rc/papers/ 2008/01_demographics_teixeira/ 01_demographics_teixeira. pdf

след като е описал тази тенденция обособяване на населението в САЩ в едни все по-еднородни местни общности, пише така:

„Един от интересните въпроси е да се установи на какво точно се дължи това явление: дали то се дължи на все по-силното преразселване на хората със сходни идеи в местни общности от определен тип (техния си) – или индивидите днес са по-склонни да възприемат идеите на хората около тях и да се присъединяват към тях – или и двете, което би могло да направи целия този процес самозасилващ се.“

- 07-01-2012|Златко Костадинов

Разбира се, аз се съгласявам с Фукуяма, че „има нужда от промяна“. Само че алтернативата, която описва, не звучи сериозно. Така наречената от него „либерална демокрация“ е много малка част от историята на човечеството и не виждам как би могла да се запази в този вид. Много по-адекватна на капиталистическите взаимоотношения и „свободния“ пазар би била една тоталитарна държава, така ни учи успешно най-новата история и по-конкретно примера на Чили, Китай, Сингапур и други успешни „проекти“. Поначало анархистите наричаме „социализма“, на който се радвахме 45 години „държавен капитализъм“ – държавата в много отношения играеше ролята на единствена корпорация с пожизнени акционери „другарите“ от номенклатурната класа. В съвременната икономика, където трудът на хората става все по-излишен, единственият начин за поддържането на здраво капиталистическо общество би бил използването на неикономически, т. е. политически средства, които

да интегрират чрез манипулации и насилие (на принципа на тоягата и моркова) хората в системата, да отнемат средствата и да обезсилят мотивите им за промяна на системата. Това е едната възможна алтернатива, която Константинов нарича „Глобална империя на транснационалния капитал“. Може реалността да не изглежда толкова страшно, колкото звучи, но по същество би отговаряла на това определение.

Има и друга възможна алтернатива – социалната революция. Елиминирането на неравенството в правата и използването на съвременните технологии за вземане на решения на базата на участието, а не на властта.

Изборът на практика се осъществява от масите, или поне активната част от тях. Единият процент супербогати са ясни – имат общ интерес и го защитават. По-важни и по-интересни са останалите 99%. Може и да не съм прав, трудно бих могъл да намеря факти в подкрепа на това, но смея да твърдя, че създаването на еднородни местни общности е реакция (и то обикновено несъзнателна) на културната уравновиловка, осъществяване в последните години с развитието на технологиите. Тоест според мен към този момент светът е по-скоро културно монолитен, в сравнение с 1950-те например. И точно заради това осъзнаването на икономическото неравенство може да се окаже по-силен революционизиращ фактор, отколкото досега. Разбира се, има и други фактори, ще видим накъде ще поемат хората. Но най-вероятно надеждите на Фукуяма за „нова идеология“ няма да се оправдаят. Принадлежността към „средната класа“ не е икономическо състояние, а психологическа диагноза. И не виждам в далечното бъдеще обективни условия тя да се развива. Освен ако не наречем „средна класа“ плебеите в Рим, живеещи от подаянията на аристокрацията. Но, бъдещето ще покаже.

П. П. Адаш, прощавай, не се сетих навреме:)

- 08-01-2012|Иван Рангелов

Няколко забележки към Златко Костадинов

Цитат

„Тоест според мен към този момент светът е по-скоро културно монолитен, в сравнение с 1950-те например. „

Това не е точно така.

Ние, коментиращите тук, много често приемаме собствения си личен опит като универсално валиден – а той не е.

Реално погледнато, налице са и двете противоположни тенденции – и към културна монолитност в глобален мащаб, и към запазване (и дори разрастване) на различията (вътре в рамките на всеки друг, по-дребен от глобалния, мащаб).

И не е ясно коя от двете тенденции ще надделее (и дали изобщо ще се стигне до „надделяване“, или двете тенденции ще продължат да си растат паралелно).

Причината е съвсем проста: през 1950-тте, когато един човек напусне родната си страна и отиде да живее и работи другаде, той в много по-голяма степен обективно е бил буквално принуден културно да се интегрира там (на новото място) – просто защото самото физическо преместване го е лишавало от ежедневен достъп до културата на родната му страна (например, този човек, през 1950-тте, просто няма как да продължи да чете същите вестници, които е чел в родината си).

Днес вече това не е така: днес всеки, където и да се намира по света, има ежедневен достъп до медиите (телевизии, вестници в интернет) от родната си страна.

Разбира се, това не предопределя неговия избор – това е просто един пример за това, че обективно условията днес са такива, че позволяват както по-лесно да промениш, така и по-лесно да си запазиш първоначалната културна идентичност.

Друг цитат от Златко Костадинов

„Единият процент супербогати са ясни – имат общ интерес и го защитават. По-важни и по-интересни са останалите 99%.“

Това деление на „1%“ и „99%“, въведено от движението „Окупирай…“, има един голям недостатък: то създава впечатлението, че виновни за проблемите в света са само тези от „1%“ – а всички останали са само потърпевши (и то невинно потърпевши).

За съжаление, това просто не е вярно.

В американските медии вече се появиха няколко статии, в които авторите правят една съвсем проста (но важна!) сметка: какво ще стане, ако не просто увеличим данъците на тези от „1%“, а дори направо конфискуваме всичките им доходи? Оказва се, че дори и пълната конфискация на всички доходи на „1%“ НЕ решава проблема с бюджетния дефицит на САЩ!

Нещо повече: оказва се, че дори и да разширим обхвата на конфискацията така, че тя да обхваща не горния „1%“, а горните „2%“, или дори горните „5%“, то пак сметките не излизат…

Тези факти показват съвсем ясно, че ако някой си е мислел, че бюджетните неволи на държавите днес идват от това, че богатите просто са взели пари от държавата и са ги присвоили, то той просто не е прав – фактите показват, че очевидно и някой друг е взимал, не само най-богатите от „1%“. Т. е. за да се стигне евентуално в бъдеще до някакво що-годе стабилно състояние на държавните бюджети, неизбежно ще трябва да бъдат лишени от част от техните придобивки и по-долните имуществени слоеве.

(Най-известната статия, в която са цитирани този тип сметки, е в „Уолстрийт Джърнъл“:

„Where the Tax Money Is“ –

http://online. wsj. com/article/ SB10001424052748704621304576267113524583554. html

но подобни по съдържание публикации излязоха и в много други американски медии.)

Аз привеждам този факт не за да твърдя, че няма смисъл да се правят никакви промени в данъците за богатите (напротив, има смисъл) – а за да покажа, че вниманието трябва да се насочи не само към този 1%, а към цялостното функциониране на държавата и на съставлящите я категории население. Т. е. мисленето ни би трябвало да се насочи в такава посока: само най-бедните 10% имат право да не бъдат закачани (като действително невинни за настоящата дългова криза), а всички останали ще трябва да се „бръкнат“ (и финансово, и интелектуално) и ще трябва да дадат някакъв свой принос за излизането на държавните от техните днешни недомислия…

(При това, ако сравним по тези данъчно-богаташки показатели САЩ и Европа, ще видим, че за Европа горните съображения са дори двойно по-валидни – тъй като ако в САЩ данъчните приходи на правителството съставляват традиционно между 15% и 20%, то в Европа този процент е между 35% и 40%, освен това в Европа и свръхбогатите не са толкова богати, колкото тези в САЩ – т. е. „европейския“ 1% е „по-беден“ от американския 1% – затова може да се каже, че в Европа подобно конфискуване на единия 1% ще даде още по-пренебрежими бюджетни резултати в сравнение със САЩ…)

- 08-01-2012|Любо

С уважение към всички в този форум, опитващи се да намерят решение в рамките на неолиберализма.

Тази криза не е първата, дай Боже, да не е и последна.

Къде е причината? Разбира се в системата. А системата е пълна с абсурди, а абсурдите се считат за норма. Например:

Продава се всичко – продавят се думи, пиксели, газове (парникови), футболисти (някъде ги дават и поднаем), продават се лекарски екипи, продават се гласове (на избиратели), продават се дългове, продават се идеи, продават се пари.

Борсовите играчи продават и препродават без да се интересуват от стоката. Когато инвеститорите са ентусиазирани – хората благоденстват, когато инвеститорите са обезпокоени – хората страдат. Защо! Рейтинговите агенции оповестяват някакви заклинания „ААА“ или „АБВ“ и цели държави или политат, или се сгромолясват. Защо! Това от една страна.

От друга страна – има всякакви вълшебни лекарства, а се появяват все нови болести. Болниците вече са високо технологични фабрики, а болните не намаляват.

Спортът завладява света, а човекът от улицата и 100 м не може да пробяга.

Защо е всичко това? Заради печалбата. По-големи печалби – по-големи инвестиции. По-големи инвестиции – по-големи печалби. И тъй нататък…

Може ли така да продължава? По-горе писах за положителната обратна връзка, но не ѝ обърнахте внимание. Да поясня – когато в системата има положителна ОВ, това показва, че там (в системата) липсва механизъм на саморегулация. Такива системи се саморазрушават. Може ли системата да се поправи? Очевидно не. Тогава? Тогава се моля кризата да не е последна. Да се опростят дълговете, да се напечатат парите, инвеститорите да се ентусиазират и тайният код навсякъде да бъде „ААА“. Само така ще имаме нова криза.

- 09-01-2012|Иван Рангелов

Добре де, „Любо“, стана ясно вече, че ти не желаеш да мислиш в посоката, в която другите мислят… Следователно ще трябва ние, другите, да започнем да мислим в твоята посока… ОК, нека видим какво се получава, когато човек започне да мисли по начина, по който ти мислиш.

По-горе ти излагаш различни свои, нека ги наречем, наблюдения:

Ти пишеш:

„системата е пълна с абсурди … Продава се всичко“

– и почваш да изброяваш: „…продавят се думи, пиксели, газове …“ И т. н.

Първото, което трябва ти сам да забележиш в собствените си думи, е употребата на безличното „се“ („продават СЕ“) – например „продават се гласове (на избиратели)“.

Само че това просто НЕ Е вярно: ДА, някой може и да поиска да КУПИ твоят глас, но дали ТИ ще го ПРОДАДЕШ си е ТВОЕ решение.

От същия тип слабости страдат и други твои наблюдения (и твърдения), например това:

„Рейтинговите агенции оповестяват някакви заклинания „ААА“ или „АБВ“ и цели държави или политат, или се сгромолясват. Защо!“

Първо: нужда от рейтингите, които се издават от специализираните кредитни агенции, имат САМО тези (държави, фирми, домакинства), които сами са пожелали да участват в тази дейност (нека я наречем: взимане-даване пари назаем).

Ако една държава трайно има НУЛЕВ правителствен дълг и НУЛЕВ правителствен бюджетен дефицит, такава държава няма нито да „полита“, нито да се „сгромолясва“ от никакви рейтинги.

А това – да имаш нулев дълг и нулев дефицит си е нещо, което самата държава може да постигне, стига да пожелае. Това си зависи от нея.

Второ: ако човек действително се интересува как точно работят кредитните рейтингови агенции, той ще намери начин да се информира. Съответните буквено-цифрови-минусово-плюсови знакосъчетания може и да не са най-удобните за ползване от широката публика, но бъди сигурен, че зад всеки знак в едно такова „заклинание“ стоят достатъчно конкретни съображения и изчисления, които просто за удобство се изписват в съкратен вид (както това се прави и в много други професионални сфери – например в медицината, където броят на трудните за разгадаване буквени съкращения също е доста голям…).

Ако някой тук действително се интересува как точно работят агенциите за кредитен рейтинг, давам тук един линк – към методологията на една от често цитираните агенции – Standard & Poor‘s:

„Sovereign Government Rating Methodology And Assumptions“

http://www. scribd. com/doc/61836964/Sovereign- Government-Rating-Methodology-and-Assumptions- Standard-and-Poors

Така че, това ми е молбата: нека се постараем да бъдем малко по-сериозни в твърденията си. Информация в момента има налична в Интернет предостатъчно – за всеки, които има желание да бъде информиран.

- 09-01-2012|illa

http://news. ibox. bg/news/id_1056423906

Може би греша, но ми се струва, че те [цитираният в новината и Фукуяма в статията си] говорят за едно и също.

За да сме наясно – въпреки че е трето поколение американец и не владее японски, при това съпругата му е американка, Фукуяма генетично е чист японец. (Моля тази забележка да не се чете буквално))))

Така или иначе, авторите говорят за едно и също.

- 09-01-2012|Любомир Сирков

Не е „едно и също“ това, което казват Фукуяма („японец“ или не) и Папата („немец“ или не).

Папството, като глобална институция (или поне като институция с глобални претенции), разбира се, вижда „решението“ в създаването на някакви глобални финансови институции…

А Фукуяма, доколкото разбрах (мисълта на Фукуяма не е от най-подредените), не прибързва с глобалните институции, а набляга на нуждата от „сериозна и състоятелна критика на голяма част от корпуса на модерната неокласическа икономика, започвайки с фундаменталните постулати за суверенитета на индивидуалните предпочитания, както и това, че целокупният обществен доход е точна мярка на националното благосъстояние. „

Т. е. Фукуяма предвижда първо да се промени икономическата наука, и едва след това, в съгласие с резултатите от тази нова икономическа наука, да се решава какво да се прави…

Освен това Фукуяма настоява за „върховенство на демократичната политика над икономиката“, докато при Папството става въпрос за „primacy of being over having and of ethics over the economy“ („върховенство на ‘да бъдеш’ пред ‘да имаш’ и на етиката над икономиката“).

Всъщност ето линк към цялото „икономическо“ предложение на Ватикана (от октомври 2011):

(Авторството там е на Cardinal Peter K. A. Turkson)

here

- 10-01-2012|illa

И двамата говорят за идеи и общочовешки ценности. Не мисля, че както папата, така и Фукуяма са си поставили за задача да дават решение. Те просто поставят фундаментални въпроси, които бих отнесла по-скоро към философията, отколкото към икономиката. И двамата се съгласяват, че има нещо, което в скалата на ценностите стои над икономиката. Конкретните решения остават извън фокуса на разсъжденията им. Предполагам, че някои биха опрелелили това като недостатък.

- 10-01-2012|Любомир Сирков

Не, просто не сте информирана, г-жо „illa“.

По-горе ви дадох един линк.

В този линк наистина се съдържа пълния текст на позицията на Ватикана по икономическата криза. Да, не е на български език – на английски е. Затова за Ваше улеснение ще ви кажа, че там Ватиканът действително прекалено силно се е ангажирал с едно институционално „решение“, а именно: създаване на някакъв „глобален (световен) политически Орган“ (на английски е използвана думата „authority“, която всъщност по принцип обозначава не просто институция, а именно „властова институция“ – при това в текста на Ватикана тази дума твърде често е изписвана с Главна буква: „Authority“ – което придава една допълнителна „властност“ на цялата тази идея – която с право бе вече разкритикувана в западните медии).

Иначе, да: Ватиканът се е постарал да вкара в текста си достатъчно уговорки: че процесът ще е „сложен и деликатен“, че този орган ще се изгражда „постепенно“, че няма да бъде наложен чрез „сила“ или „принуда“, че ще произтече от процес на „нарастващо съзряване на съзнанията“ и т. н. …

- 11-01-2012|illa

1. Епископалният съвет предлага да се започне с ООН, доколкото схващам. Идеята, разбира се, е много екзотична;

2. „The proposal which is not a papal document“.

Както и да е. Говорех за друго.

- 13-01-2012|Ясен – Скандинавия + Финландия

Мнението на ЛЮБО (което подкрепям) ме накара да се замисля за това,

че всъщност една част от човечеството отдавна е намерила „средния път“. Тези тихи и ненатрапващи се хора живеят географски много по-близо до нас от китайците. И са многократно по-богати и по-цивилизовани

(дори ако става дума само за човешки права). Почти нищо не чуваме за тях и нищо не знаем

(освен тези, които са имали щастието да поживеят там като нормални хора). В момента -ако се събере брутният национален продукт на Скандинавските страни и Финландия (тя не е формално част от Скандинавия) се получава една от най-богатите страни в света – на глава от населението. Като прибавим и факта, че разликата в доходите на средната и висшата класа е много по-малка от тази в САЩ например и като добавим най-ниската безработица, съчетана с безплатно образование и здравеопазване… И като добавим практически нулевата корупция…

Питам като прост селянин – не търсим ли под бика на Уол Стрийт нещо, което отдавна е създадено и съществува успешно сред фиордите на Севера.

А, Любо, това сигурно ще ти хареса -в Бутан не калкулират GNP – Брутен Национален Продукт, а са въвели GNH – Gross National Happiness- Брутно Национално Щастие…

- 13-01-2012|Любомир Сирков

Тезата на Ясен (за „Скандинавия + Финландия“) никак не е нова, и периодично все се намират хора, които я подхвърлят ей-така, като някакво поредно „лесно“ решение.

За съжаление, нещата не стават толкова лесно.

Модели (успешни) по света има много и най-различни – трудността идва, когато започнеш на ново място да налагаш (отгоре и отвън) някакъв модел, който на старото място е бил успешен – обикновено твърде бързо става ясно, че на новото място нещата просто не се получават по същия начин, по който са се получавали на старото място…

А конкретно по въпроса за „скандинавския модел“ – ако тръгнеш да анализираш какво точно го прави успешен там на място (в скандинавските страни), можеш да стигнеш до много изненадващи (и противоречащи на политкоректността) отговори…

- 13-01-2012|Любо

Ясене, това за Бутан не го знаех. „Брутно Национално Щастие“. Много ми хареса. Багодаря. Въобще там знаят много неща.

Но аз съм по-краен. Мисля, че трябва да се наложат ограничения (а това е несъвместимо с либералната идея). Както има долна граница – граница на бедността, така трябва да има и горна граница – граница на богатството. Впрочем, това е идея на Аурелио Печеи – първия председател на Римския клуб. И по-нататък – всички банки стават държавни. Един човек – една банкова сметка; един човек – една фирма. Един собственик може да има до n работника. Когато работниците станат n+1, фирмата автоматично става кооперация. И още други такива ограничения.

Като следствие получаваме забавен икономически растеж, много свободно време, възможност за физическо и духовно усъвършенстване на Човека.

- 14-01-2012|Любомир Сирков

Добре е, разбира се, да се развиват всякакви нови идеи, включително и такива, които идват конкретно от Бутан…

Само че нека все пак имаме предвид и някои очевидни неща, свързани с това „Брутно Национално Щастие“.

Един от основните проблеми пред света днес е твърде високото задлъжняване – и на правителства, и на фирми, и на домакинства.

Та във връзка с това искам да напомня на онези, които тепърва ще развиват идеите за „Брутно Национално Щастие“, че почти всеки човек, когато взима пари назаем, изпитва щастие – това обаче се променя в коренно противоположното усещане, когато на същия човек след време му се налага да връща парите, които е взел назаем…

Има и друг интересен факт, който е добре да имате предвид. В самия Бутан в техния индекс за

„Брутно Национално Щастие“ са включени множество критерии, показатели, стойности. И в раздела за „Психологическо благосъстояние“, наред с неща като „спокойствие“, „щедрост“, „съчувствие“ е включен и показател… „честота на молитвите“.

И като гледам как е включен този показател, май ще се окаже, че според Бутанската система, колкото по-често човек се моли, толкова по-високо „щастие“ отчита системата…

- 18-01-2012|Ясен – Mantras and Prayers

Нима наистина смяташ, че всичко на този свят се измерва само с пари? Правиш ли разлика между будизъм и съветски атеизъм?

Има едно много важно нещо на този свят, което е основополагащо за социалната структура на едно общество и то се нарича ЦЕННОСТНА СИСТЕМА.

Финансовият крах на дадено общество е винаги предшестван от крах на духовността. Не казвам, че религията е това което единствено поддържа ценностната система, но при всички случаи за да кажеш, че си жив е нужна някаква форма на духовност. В гърдите трябва да има сърце, а не спестовна касичка.

Ако не си ходил в Азия, или поне ако не се интересуваш от различните форми на духовен живот в различните части на света, е трудно да разбереш защо за Будистите броят на молитвите

(медитациите) е важен. В случая става дума за това дали имаш достатъчно време за молитва и медитация. За тях животът на тази земя е само временен и задачата е чрез медитация да се постигне просветление, което ще те отърве от необходимостта да се прераждаш… Ето за това този въпрос има смисъл в Бутанския въпросник и не е приложим буквално за Българския.

Затова и въпросникът има много адаптации за различни страни.

Изпитвам огромно уважение към всички религии и духовни системи, които не проповядват и не водят до насилие и жестокост и това, че са толкова много и толкова различни е великолепно.

Подигравката с нечии възгледи за света е признак на невъзпитание.

- 19-01-2012|Златко Костадинов

Нямам време да следя разговора и предварително искам да се извиня, ако това е последната му публикация. Но искам да обърна внимание на това:

Цитат:

Реално погледнато, налице са и двете противоположни тенденции – и към културна монолитност в глобален мащаб, и към запазване (и дори разрастване) на различията (вътре в рамките на всеки друг, по-дребен от глобалния, мащаб).

Със сигурност е така – има две тенденции. Аз обаче съм убеден, че в рамките на класическия капитализъм ще се наложи първата. (Разбира се, няма как да го докажа на 100% с аргументи – Маркс написа три тома „Капитал“ и пак не успя да убеди населението, та аз ли ще успея:)).

Културата е плод на нуждите и възможностите на хората, а възможностите – плод на икономическите условия. Създателите на „културен продукт“ винаги ще избират продукта, от който се печели повече. Продукти, от които не се печели, просто няма да намират място на пазара. Съответно този непечелившият тип култура напуска пазарните отношения и колкото повече се засилва ролята на пазара в отношенията между хората, толкова повече ще изчезва тя.

Описано с конкретен случай, ако аз съм един Баск и емигрирам в Щатите, Интернет ще ми даде възможността да говоря езика си, но децата ми няма да имат желание да го учат. Този език няма да бъде рекламиран пред тях, но за сметка на това плодовете на масовата култура – от музика до електронни игри, ще изпълват цялото им време в средата, в която се намират. Ако се обърнем към България, ще видим че дори българските деца нямат интерес към местната култура, едва ли емигрантските деца ще тръгнат да създават своя такава.

Цялата теория за повишената самостоятелност и личния избор (не само в културно отношение) важи за хора, които имат достатъчно свободно време и пари и не са оскотени от нуждата да си изкарват прехраната. За огромната част от хората по света личният избор е сведен до въпроса „да си купя или не“ новият боклук, който се рекламира. И това е причинено (съвсем съзнателно и естествено при това) именно от системата, която оправдава съществуването си с „избора“. При такъв „избор“ въпросът за културата изобщо няма място – каквото се предлага, това ще се и купува.

- 28-03-2012|4oko

Боже Господи и този е учен в универистет в САЩ. Философ и мислител?!!? Този празнодумец и нищоговорещ и анти логичен човек е учен? ……Е като има ненормални да му вярват. В страната на слепите и едноокия е цар..

Състоянието на нещата

Автор: Петер Надаш

Макар и през двете последни десетилетия след промяната никой в Европа да не предполагаше, че точно унгарците няма да се справят с модернизационния скок, ето че и третият напън по пътя на големия модернизационен експеримент завърши с провал. Което си е сериозен потрес. След разпадането на съветската империя, след нежните революции и събарянето на Берлинската стена, след кървавото и по всяка вероятност насърчено от румънската тайна полиция, Секуритате, румънско въстание и успешните преговори около кръглата маса, народите от региона трябваше да се разделят цивилизовано с политическата и стопанска система на държавния социализъм, с плановото стопанство. Да преминат към (напълно различните по дух и манталитет) свободно пазарно стопанство и демократична политическа самоорганизация. Без да имат опит за осъществяването на подобна историческа задача, за която нямаше нито литература, нито образец. Раздялата обаче се получи добре. Преминаването към свободно пазарно стопанство също. Ала въпреки всичките си видими резултати Унгария и до ден днешен не е помръднала на кота от мястото, до което се бе добрала при първия си модернизационен експеримент от средата на ХІХ до началото на ХХ век. По думите на историка Игнац Ромшич: с един крак в периферията. Въз основа на прецизните си проучвания и социолозите не стигнат до друг извод. Ищван Дьорд Тот (ТАРКИ), който изследва обществените и културни предпоставки на икономическия възход, пише, че на световната карта на ценностите, изхождайки от стойностите, днес Унгария заема мястото, отредено ѝ от историята и от културното наследство. Добре, така да е. Ала стигайки до този извод, по необичаен начин за един социолог начин, той заговаря в първо лице множествено число. И пише, че ценностната ни структура се вписва в рамките на западната християнска култура, в същото време от ценностните ни избори става ясно, че функционираме в периферията на този културен кръг като затворено, вторачено в себе си общество. С други думи моделите ни са едни, а преференциите ни при вземане на решения – други. С употребата на първо лице множествено число проучването се превръща в самоанализ. В затвореността си унгарското общество е обърнато неволно срещу отворените общества, то противопоставя западното християнство на източното, тъй като мислено следва европейските граници от времето на Каролингската династия, в които Йеньо Сюч още през шейсетте години на миналия век разпозна „историческите региони на Европа“. Сюч очертава границите на тези три региона, общественоисторическите им дадености, описва ги въз основа на различията в техните „модели и структури“. Подобно на другите народи от региона, в процеса на трансформация унгарците се опитват да разчупят тези строго съхранявани исторически граници. До момента са успели да го направят единствено словенците.

След всеки мъчителен и отрезвяващ провал на опитите за разчупване на границите не настъпва нова ера, както мнозина се страхуват и надяват, затова пък със сигурност идва ново, коренно различно от предишното настъпление. В момента е настъпила пълна тишина. Тишината на очакването, приготовлението и страха. Всяко общество живее от традициите, които е натрупало. Те не са по-различни от традициите, натрупани у отделния индивид; обществото ту вади на преден план някое от своите качества, ту заделя някое друго настрана, според ситуацията. Моделите на прогреса са предварително кодирани в традициите, по същия начин е набелязан и структурният модел на регреса. Връзката наподобява съотношението между качествата на индивида и възпитанието. Тенденциите и моделите се вписват в колективната памет от индивидите и техните семейства. Не непременно в съответствие с техните намерения, влияние оказват по-скоро преференциалните решения, свързани с манталитета, класата и прослойката; те или подсилват, или отслабват определена тенденция на развитие и много рядко се случва да променят модела или насоката си. Не ги променят дори когато мнозина са осъзнали нуждата от промени.

Дори 1989 да беше революция, а тя не беше, една голяма промяна винаги е последвана от реставрация, която на свой ред обикновено показва какво не може да се върне.

Регресията бе предизвикана от все по-избледняващия процес на прогреса, спрял напълно в първите години на новия век. Развитието на унгарското общество навлезе в регресивна фаза. Още от първия момент на промяната бе ясно какво ще се случи. Янош Кенеди го описа още на времето. Има истински и последователни унгарски демократи, които – нека да добавим – са смайващо малко на брой, ала унгарското общество няма демократични традиции, затова и третата република се люшка между две исторически дадености: моделът на държавния социализъм и държавата-бащица и моделът на държавния капитализъм и съсловната авторитарност, т. е. колебае се между два традиционни свята: от ерата на Кадар и от ерата на Хорти. Да вземем само факта, че през първите десет години на демокрацията всички без изключение трябваше да започнат обучението си в началния курс по демокрация. И с просто око се вижда, че никой не стигна по-далеч от курса за начинаещи. Включително и авторът на тези редове. Нямаше как. В нито една от страните на региона и дума не ставаше, че на народа му е писнало от съветската диктатура, че вместо нея иска демокрация, бори се за нея, в тази борба са се оформили методите за превземане на властта, че народът е помел стария режим, за да изгради съзнателно един нов, с една дума – да направи революция. Единственото, което се случи, е, че необятната съветска империя рухна от собствената си стопанска и военна немощ, повличайки след себе си народите от региона, свикнали със стопанството на недоимъка и стратегиите за оцеляване. Народите бяха оставени сами да се справят със свободата си, без да имат идея как да я стопанисват, без да са си разработили нова житейска стратегия или тактика за оцеляване. Имаха модел за развитие, но обществата им бяха лишени от подходяща за този модел структура, тя не съществуваше нито наяве, нито като замисъл. Регионът прие демокрацията като неизбежен хап, взет по лекарско предписание, без да е наясно какво точно иска лекарят.

Благосъстоянието беше привлекателно, особено със своите предмети-символи: коли, банани, автоматични перални; регионът беше проумял освен това, че безкрайният низ от полезни, лъскави, ароматни, красиво опаковани предмети по някакъв начин има връзка с вътрешната структура на демокрацията, с човешките права, с гражданските права; ала откъде би могъл да знае какво трябва да направи в интерес на собственото си благоденствие, как да надмогне собствения си интерес, как и какви организации да създаде и как да организира дейността им? Самите демократични промени протекоха без понятието за демокрация да стане предмет на публичен дискурс. И как да стане, след като всеки живееше и работеше според старите си стратегии за оцеляване. Стратегията за оцеляване не вирее в онази общественоисторическа структура, която произвежда предметите на благосъстоянието. Модел и структура, решения и мечти не се припокриваха. Гражданите бяха заети с практическите въпроси на житейската стратегия, спореха остро по тях, новото беше, че можеха да го правят публично. Магията на гласността ги беше очаровала. Единствено специалистите по конституционно право разискваха помежду си различните възможни схващания за демокрацията. Публичните дискусии, стачки, провокации, блокади, демонстрации и контрадемонстрации се зачеваха в духа на стратегиите за оцеляване, поради което целта им бе не постигането на консенсус, а победа на всяка цена, ето защо шумотевицата и суматохата бяха пълни. И винаги предметът на дискусията се изгубваше някъде из тези крясъци. Нямаше обаче човек, който да не е щастлив, че няма диктатура. Всеки заобикаляше или нарушаваше новите правни норми с усвоени по времето на диктатурата трикове. Полицията, прокуратурата и съдът правеха същото или си затваряха очите. Водеха следствията, повдигаха или не повдигаха обвинения, съдеха, сякаш се стремяха да отговарят не на законите, а на собствените си убеждения. Не успяха да разграничат етиката на убеждението от етиката на отговорността, не могат и до ден днешен. Така бе застрашена най-напред правната сигурност, а след това и самата демокрация. При диктатурите условие за оцеляване е да откриеш пролука в закона. Следването на закона е не просто израз на страх, то е лоша житейска адаптация, глупост, предмет на присмех, оценява се дори като угодничество, тъй като застрашава шансовете на други хора за оцеляване. Преди да са изминали и десет години свободните демократи се сбогуваха със собственото си схващане за демокрация с корупционен скандал. Социалистите никога не са имали, и така и не успяха да си създадат ясно очертана представа за демокрацията, просто се опитаха да пренесат етатизма и патернализма на социалистическата партийна демокрация в парламентарната. Младите демократи обаче разбраха, че със своите прекалено рационални и свързани със защита на човешките права визии никога няма да спечелят избори, и ако искат да влязат в правителството докато са още млади, ще се наложи да променят убежденията си, за да максимализират броя на подадените гласове. Ото Граф Ламбсдорф, опитният германски ментор на партийния председател Виктор Орбан, се опита да възпре младите демократи от тази твърде рискована стъпка, ала претърпя крах.

През изминалите две десетилетия унгарското общество не успя да изгради стабилна демокрация, нито пък да се спре открито на някоя от старите си антидемократични традиции. Нито на протекционистичното наследство на хортизма, на крепящата се на полиция и жандармерия парламентарна автокрация от преди втората световна война, този феодален и капиталистически съюз, нито на осъществявания чрез тайна полиция държавен патернализъм на комунистическата или социалистическа диктатура, държавносоциалистическата традиция на кадаризма, макар и с предпочитание да ползваше менталните им и духовни форми, управленческите им прийоми, използва ги и до ден днешен. И двата режима имат своята логика в унгарската история, което разбира се не оправдава нито единия, нито другия, просто ги обяснява. Странна е смесицата, произлязла от противоборството на тези две, следвани вярно и жлъчно нападани, подложени на многобройни исторически фалшификации традиции, от които е съставена речниковата статия за унгарската демокрация.

Ако гледаме на случващото се като на спектакъл – а има моменти, когато не може по друг начин – тогава сякаш десет милиона градски пролетарии, господарски слуги, изполичари, ратаи, еснафи, чиновници, дъщерята, сина, внука и правнука на селянина играят някакъв скеч, в който има роли само за благородници или магнати.

Сякаш многовековните селски движения, век и половина борба за еманципация, работническите и женски движения бяха потънали в пълна забрава. Все едно унгарското народонаселение, наред с държавния социализъм, беше загубило автентичните образци на манталитета си, рефлективната си система, житейския си модел, и сякаш няма повече съзнание за собствените си социализационни модели и затова се налага да следва възможно най-примитивните, направо анималистични модели. Сякаш бе загубило нещо от собственото си индивидуално минало, заради което е обидено, но не на себе си, а на другите. В първите години на демократичните промени на сцената се завърнаха и някои аристократи по рождение. Изплуваха с бляскавите си имена от неизвестността в родината си или пристигнаха от чужбина, за да застанат начело на държавата и да представят традициите на унгарската държавност в светлината на собствените си поведенчески образци. С какъвто и манталитет или бъркотия от манталитети да са пристигнали, твърде скоро разбраха, че няма какво да правят в една пиеса, в която повечето от участниците са хванали ветрилото като дървена лъжица. Без именията и замъците миналото и възпитанието им си оставаха сапунени мехури. По същия начин, както без собственост и без съзнание за собственост няма буржоазия. За дребното и средно селско стопанство е нужна не само земя, трябват добитък и инструменти, както и познания – от почвознанието до метеорологията, свързани с конкретния район. За пролетарското битие е нужен професионализъм и организираност, за чиновническото битие – обозрима учрежденска логистика. Но за това отделно, по-късно.

Единствено действащо лице в новата унгарска демокрация се оказа някаква аморфна маса, която нямаше много общо с традиционната структура на собственото си общество, да не кажем: с никаква традиционна обществена структура, нямаше съзнание или самосъзнание за произхода на собствената си индивидуалност. На тази сцена нямаше селяни, нямаше пролетарии, нямаше поземлени благородници, да не говорим за заможни буржоа – такива въобще нямаше. Новата унгарска демокрация не разполагаше с теоретично подготвен елит с управленчески опит. Не става въпрос за две или три – не успя да излъчи една-единствена, способна да управлява гарнитура. Най-добрите и най-велегласните от хуманитарите бяха изкушени още преди започването на прочутите преговори около кръглата маса, още в първите мигове на трансформационния процес, от възстановените или новоизлюпени партии, за да бъдат изтощени за няколко години в партийни боричкания или съсипани с някой корупционен скандал. Нещо повече, духовният потенциал на най-добрите или най-велегласните не беше достатъчен за задачата, която предстоеше да се осъществи. Единствено социалистите имаха държавен организационен и управленчески опит, който обаче заедно с манталитета очевидно бяха пренесли от времето на диктатурата. Достатъчен все пак, за да могат да осигурят по време на мандата си функционирането на апарата на така познатите ни от миналото основни обороти. Навярно именно заради това, не поради нещо друго, им бе гласувано доверие в два последователни избирателни цикъла.

За изминалите четирсет години съветската диктатура стигна надалеч в рушенето на обществото и превъзпитанието на личността. Традиционната структура на обществото заедно с всичките си смислени части и функции, разбира се, не може да се реорганизира за двайсет години. Сам съм свидетел, че 1956 беше оня последен исторически момент, когато унгарското общество все още би могло да се реорганизира според принципите и моделите на собствената си органична структура и дори да тръгне по пътя на една разумна реорганизация. Градският пролетарият живееше в своите квартали, в обособени части на града, безимотните селяни се деляха от масата на дребните земеделци и прослойката на едрото селячество, и всички те живееха в своя среда от професионални знания и народни движения. Не искаха кооперативни стопанства, искаха да се запази преразпределението на земята, според реформата след края на втората световна война, не искаха връщането на църковните имения, нито тези на аристокрацията. И работническите съвети се придържаха към принципа на работническото самоуправление, следвайки традицията на близо стогодишното работническо движение, и не искаха да се върнат фабриките на бившите им собственици. Не възразяваха да бъдат върнати средните и дребни предприятия. Нито пък селяните – средните и дребни стопанства. В Москва само няколко гласа не са достигнали на Никита Сергеевич Хрушчов да се откаже от унгарците (както бе направил с австрийците) и да ги пусне от прегръдката на източното християнство, от третия исторически регион, в който страната никак не пасва. Днес си заслужава да говорим за тези неща, за да проумеем пред какви трудности е изправена най-новата обществена трансформация, как се мята между силите на прогреса и регреса, и не бива да ни учудва, че днес социолозите поставят Унгария на културната карта на света по-близо до България, Молдова, Украйна или Русия, отколкото до Словения. Унгарските показатели са се отдалечили и от стоящите в периферията на „западния блок“ чехи и словаци. Европейската интеграция се оказа процес, доста по-сложен, от онзи, на който мнозина се надяваха и се надяват.

Превод от унгарски: Светла Кьосева

Петер Надаш (род. 1942) е известен унгарски писател, драматург и есеист.

Коментари (4)

- 29-12-2011|Питащият

Написаното се отнася до голяма степен и за нас. А американците се опитват да изнасят демокрация. Съзнанието е по инертно от битието и културните различия със западната част на Европа ще се запазят поне още 20-30 години. Дано не са повече.

- 02-01-2012|люба александрова

Коя демокрация, каква демокрация изнасят американците??!! И изобщо има ли износители на демокрация, следа като самата демокрация се изражда? И в този все по-самосриващ се модел на глобализация, поради жестокото разслояване на човешките общности, поради безумната алчност, поради наглото тотално разминаване на оповестени намерения и последвала отчайваща реалност – просто самата дума, понятието „демокрация“ се изпразва от смисъл и съдържание.

Твърде много пренаселихме Земята, твърде много я ограбихме, твърде много се откъсваме от нея. Е, и?

- 03-01-2012|Стоянов

Много добър текст! Съгласен съм с това, че голямата част от анализа би могла да се отнесе и към нас. Не познавам унгарската история и не мога да преценя доколко вярно е, че към 1956 г. унгарците са имали някакъв шанс да структурират „нормално“ общество; мисля си, че това е по-скоро идеализиращ конструкт на автора. У нас се появиха много такива и до един се оказаха несъстоятелни. Мисля, че отказът да се търси „пропуснатият шанс“ и акцентът да се постави върху анализа на това какво се случва (и какво се е случило) – нещо, което авторът много добре прави – дава нелоши шансове. Особено ако някой се заеме с огромната работа да проведе широк дебат и да обвърже националните стратегии (и образователната, в това число) с този дебат.

Поздравления за редактора и за преводача!

- 09-01-2012|Манол Глишев – Все едно чета за нас

С което хем ми става жал за маджарите (както и за нас), хем почвам да ги чувствам някак близки. И те, и ние нито се отървахме от миналото си, нито постигнахме настояще. Жалко.

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 1

Автор: Айзая Бърлин

I

През лятото на 1945 британското посолство в Москва докладва, че му липсват хора, особено такива, които да знаят руски език, и беше предложено аз да запълня празнината за четири или пет месеца. Приех предложението с ентусиазъм, най-вече, трябва да призная, поради голямото ми желание да узная нещо повече за състоянието на руската литература и изкуство, за които по това време на Запад се знаеше сравнително малко. Знаех нещичко, разбира се, за онова, което се беше случило с руските писатели и хора на изкуството през двадесетте и тридесетте години. Революцията беше насърчила огромна вълна от творческа енергия в Русия, във всички изкуства; смелите експерименти се окуражаваха навсякъде; новите контрольори на изкуството не се намесваха в нищо, което можеше да бъде възприето като „плесник в лицето“ на буржоазния вкус, независимо дали нещата бяха марксистки или не[2]. Новото движение във визуалните изкуства – работата на такива художници като Кандински, Шагал, Сутен, Малевич, Клюн, Татлин, скулпторите Архипенко, Певзнер, Габо, Липшиц, Цадкин, на театралните и филмови режисьори Майерхолд, Вахтангов, Айзенщайн, Рудовкин – създаде шедьоври, които имаха мощно въздействие върху Запада: там също се забеляза една подобна възходяща крива в областите на литературата и литературната критика. Въпреки насилията и опустошенията на Гражданската война, на разрушенията и хаоса, причинени от нея, продължаваше да се създава революционно изкуство с изключителна жизненост.

Спомням си как срещнах Сергей Айзенщайн през 1945: той се намираше в състояние на ужасна депресия: това беше резултат от сталиновото осъждане на оригиналната версия на неговия филм Иван Грозни, защото този жесток владетел, с когото Сталин се идентифицираше, бил представен – такова беше оплакването на Сталин – като човек, измъчван от престъпленията си в борбата срещу болярите до степен на невроза. Попитах Айзенщайн кои според него са най-добрите години от живота му. Той отговори без колебание, „Ранните двадесет. Това беше времето. Бяхме млади и правехме в театъра изумителни неща. Спомням си как веднъж пуснахме сред публиката стадо мръсни свине. Хората се качваха по столовете и крещяха. Страхотно беше. Боже, как само се развличахме!“

Но това очевидно беше нещо прекалено хубаво, за да продължи твърде дълго време. Срещу него беше подета яростна атака от страна на левичарски фанатици, които изискваха колективно пролетарско изкуство. А след това Сталин реши да сложи край на тези политико-литературни кавги като чисто пилеене на енергия – нещо, от което петилетните планове нямаха никаква нужда. Съюзът на писателите беше създаден в средата на тридесетте, за да се наложи единомислие. Не трябваше да има повече спорове, никакво мътене на умовете на хората. Последва мъртъв конформизъм. А след това дойде окончателният Ужас – Големите чистки, показните политически процеси, нарастващия терор от 1937-38, дивото и безразборно унищожаване на личности и групи, а по-късно и на цели народи. Няма защо да се спирам на фактите от този смъртоносен период, нито първи, нито може би и последен, в историята на Русия. Автентични разкази за живота на интелигенцията от онова време могат да се намерят в мемоарите на Надежда Манделщам, Лидия Чуковская и, в един по-различен смисъл, в поемата на АхматоваРеквием. През 1939 Сталин прекрати преследванията. Руската литература, изкуство и мисъл се появиха отново, като място, което е било бомбардирано, и където някои красиви сгради са останали все още сравнително непокътнати, но се издигат самотно сред пейзаж от разрушени и обезлюдени улици.

А след това дойде немското нападение, и тогава се случи нещо изключително. Нуждата от постигане на национално единство пред лицето на врага доведе до известно отпускане на политическия контрол. Сред голямата вълна на руски патриотически чувства, млади и стари писатели, и особено поети, които читателите възприемаха като говорещи от тяхно собствено име, за нещата, в които самите те вярваха и които чувстваха – тези писатели започнаха да се почитат както никога преди това. Поети, чието творчество беше разглеждано с неприязън от властите, а следователно бяха публикувани рядко, ако изобщо, внезапно започнаха да получават писма от войниците по фронтовете, нерядко цитиращи техните най-малко политически и най-лични стихове. Борис Пастернак и Ана Ахматова, които в продължение на дълго време бяха живели в един вид вътрешно изгнание, започнаха да получават удивително голям брой писма от войници, цитиращи както публикувани, така и непубликувани техни стихотворения. Появи се наплив от молби за автографи, за потвърждения автентичността на текстовете, за изказване на авторовото отношение по един или друг проблем. В края на краищата това започна да оказва влияние върху мисленето на някои от партийните лидери. Статусът и личната сигурност на тези гледани с неприязън автори започна да се подобрява. Публичните четения на поетите, както и рецитирането на поезия по време на частни сбирки, бяха нещо обичайно в пред-революционна Русия. Новото в случая беше, че когато Пастернак и Ахматова четяха стиховете си, и понякога спираха, за да си припомнят някоя дума, сред огромната аудитория винаги се намираха множество слушатели, които им подсказваха, независимо от това дали произведенията бяха предварително публикувани или не. Нямаше писател, който да не се почувства дълбоко затрогнат и да не черпи сили от тази толкова искрена форма на почитание.

Статусът на шепата поети, които ясно се издигаха над останалите, беше уникален, струва ми се. Нито художниците, нито композиторите, нито писателите-прозаици, нито дори най-популярните актьори, или пък красноречиви, патриотични журналисти, не бяха обичани и почитани толкова дълбоко и всеобщо, особено от типа хора, с които аз разговарях из трамваите, влаковете и метрото, някои от които признаваха, че не са чели и дума от техните произведения. Най-известният и широко почитан от всички руски поети беше Борис Пастернак. Копнеех да се срещна с него повече от всеки друг човек в Съветския съюз. Бяха ме предупредили, че е много трудно човек да се срещне с ония, на които властите не позволяваха да се появяват на официални приеми, където чужденците можеха да се срещнат само с внимателно подбрани съветски граждани – на останалите беше обяснено изключително сурово, че за тях не е нито желателно, нито пък безопасно, да се срещат с чужденци, особено в частна среда. Аз имах късмет. По щастливо стечение на обстоятелствата успях още в началото на престоя си да се обадя на Пастернак по телефона във вилата му в писателското селище Переделкино, близо до Москва.

II

Отидох да го видя в един топъл, слънчев следобед през септември 1945. Поетът, съпругата му и сина му Леонид бяха насядали около кръгла дървена маса зад дачата. Пастернак ме поздрави топло. Неговата приятелка, поетесата Марина Цветаева, веднъж беше го описала като арабин заедно с коня си – той имаше тъмно, меланхолично, изразително, много racé[3] лице, познато от множество фотографии и от картините на баща му. Говореше бавно с тих, монотонен тенор, с постоянен, равен звук – нещо между напяване и бръмчене, отбелязвано от почти всички, които се бяха срещали с него: всяка гласна беше удължена като в някоя жална ария от опера на Чайковски, но с много по-концентрирана сила и напрежение.

Почти веднага Пастернак каза: „Вие идвате от Англия. Аз бях в Лондон през тридесетте години – в 1935, на връщане от антифашисткия конгрес в Париж.“ След това каза, че през лятото на онази година внезапно получил телефонно обаждане от властите, които му съобщили, че в Париж ще се състои писателски конгрес и че той трябва да отиде там без никакво отлагане. Казал, че няма подходящи дрехи. „Ще се погрижим за това“, отговорили му. Опитали се да го пременят във формално сако и панталон на райета, риза с маншети и колосана яка, плюс черни лачени ботуши, които му ставали перфектно. Но в края на краищата му позволили да отиде с обикновени дрехи. По-късно му казали, че Андре Малро, организаторът на конгреса, настоявал да го покани; Малро казал на съветските власти, че макар и напълно да разбирал тяхното нежелание да изпратят в Париж Пастернак и Бабел, това можело да причини ненужни спекулации; това били добре известни съветски писатели, а в онези дни нямало чак толкова много такива, които да харесват на европейските либерали. „Не можете да си представите колко много знаменитости имаше там“, каза Пастернак – „Драйзер, Жид, Малро, Арагон, Оден, Форстър, Розамонд Леман и множество други ужасно известни хора. Говорих. Казах им, „Разбирам, че това е среща на писатели, целяща да се организира съпротива срещу фашизма. Мога да ви кажа само едно: не се организирайте. Организацията е смъртта на изкуството. Значение има единствено личната независимост. През 1789, 1848, 1917, писателите не са се организирали за или против каквото и да е. Умолявам ви, не се организирайте.“

„Мисля, че бяха изненадани, но какво друго бих могъл да им кажа? Мислех, че след това ще имам неприятности у дома, но никой не ми каза и дума, тогава или сега. А след това отидох в Лондон и пътувах обратно с един от нашите кораби, като споделях кабината си с Шчербаков, който тогава беше председател на Съюза на писателите, невероятно влиятелен, а по-късно член на Политбюро. Говорех непрекъснато, ден и нощ. Той ме помоли да престана и да го оставя да спи. Но аз продължавах. Париж и Лондон бяха ме пробудили, не можех да престана. Той молеше за милост, но аз бях неумолим. Трябва да си е помисли, че съм побъркан: може би това ми помогна по-късно.“ Искаше да каже, мисля, че да го считат за малко луд, или поне за изключително ексцентричен, може би го е спасило по време на Големите чистки.

След това Пастернак ме попита дали съм чел прозата му, особеноДетството на Люверс. „Виждам по лицето ви“, каза той, напълно несправедливо, „че намирате тези писания много скалъпени, измъчени, самоуверени, ужасно модернистични – не, не го отричайте, вие го мислите и имате пълно право. Срамувам се от тях – не от поезията, а от прозата си – тя беше повлияна от всичко най-слабо и най-замътено в символистичното движение, модерно по онова време, пълно с мистичен хаос – разбира се, Андрей Белий беше гений – Петербург, Котик Летаев са пълни с чудесни неща – знам, няма нужда да ми го казвате – но влиянието му беше фатално – Джойс е нещо друго – всичко, което пишех тогава, беше обсебено, насилено, начупено, изкуствено, негодно; но сега пиша нещо напълно различно: нещо ново, съвсем ново, светло, елегантно, стройно, класически чисто и просто – онова, което е искал Винкелман, да, и Гьоте; и това ще бъде последното ми слово, най-важното ми слово, към света. Това е, да това е, с което бих искал да ме запомнят; ще посветя остатъка от живота си на него.“

Не мога да гарантирам за пълната точност на тези думи, но така съм ги запомнил. Това планирано произведение по-късно се превърна в Доктор Живаго. През 1945 той беше завършил черновата на няколко ранни глави, които ме помоли да прочета и да изпратя на сестрите му в Оксфорд; направих го, но не знаех за плановете за целия роман чак до много по-късно. След това Пастернак помълча за известно време; никой от двама ни не говореше. После ми каза колко много обича Грузия, грузинските писатели, Яшвили, Табидзе, и грузинското вино; колко добре са го посрещали там винаги. След това учтиво ме попита какво се случва на Запад; дали познавам Хърбърт Рийд и неговото учение за персонализма? Тук той обясни, че вярата му в личната свобода произхожда от кантовия индивидуализъм – Блок интерпретира Кант напълно погрешно в едноименното си стихотворение. Тук в Русия (направи ми впечатление, че нито той, нито някой друг от писателите, с които се срещах, не използваха думите „Съветския Съюз“), нямало нищо, за което той би могъл да ми разкаже. Трябва да се разбере, че часовниците в Русия са спрели някъде около 1928, когато връзките с останалия свят са били на практика прекъснати; например неговото описание в Съветската енциклопедия не съдържа никаква информация за по-късния му живот и творчество.

Беше прекъснат от Лидия Сейфулина, една възрастна, добре известна писателка, която се намеси по средата на изречението: „Моят живот е точно същия“, каза тя: „последните редове от енциклопедията казват за мен ‚В момента Сейфулина се намира в състояние на психологическа и творческа криза‘ – статията не е променяна през последните двадесет години. Що се отнася до съветския читател, аз все още съм в състояние на криза, на прекъсната анимация. Ние сме като жителите на Помпей, вие и аз, Борис Леонидович, заровени в пепел по средата на изречението. И знаем толкова малко: Метерлинк и Киплинг, за тях знаем, че са мъртви; но Уелс, Синклер Луис, Бунин, Ходасевич – живи ли са те?“ Пастернак изглеждаше засрамен и смени темата. Четял Пруст – френските комунистически приятели му изпратили целия шедьовър – познавал го, каза, и наскоро бил го препрочел отново. По онова време още не беше чувал за Сартр и Камю, а за Хемингуей нямаше особено високо мнение („Защо Ана Андреевна [Ахматова] го цени толкова много, не мога да разбера“, каза той).

Говореше във величествени бавни периоди, тук-там с интензивни приливи на думи. Говоренето му често надхвърляше бреговете на граматическите структури – разбираеми пасажи бяха следвани от разхвърляни, но винаги великолепно живи и конкретни образи – които пък от своя страна биха могли да бъдат последвани от мрачни думи, при което беше трудно човек да го следва – а след това отново и внезапно се завръщаше към яснота. Речта му винаги беше реч на поет, каквито бяха и писанията му. Някой някъде беше казал, че има поети, които са поети когато пишат поезия и прозаици, когато пишат проза; другите са поети във всичко, което пишат. Пастернак беше гениален поет във всичко, което вършеше и беше. Що се отнася до начина му на говорене, аз не бих могъл да започна да описвам качеството му. Единствената друга личност, която съм срещал, и която разговаряше като него, беше Вирджиния Улф, която караше мисълта ви да препуска по същия начин, и изличаваше нормалния ви поглед към реалността по същия освежаващ и, понякога, ужасяващ начин.

Използвам думата „гений“ съзнателно. Понякога ме питат какво имам пред вид с това силно емоционално, но неточно понятие. В отговор мога да кажа само това: веднъж попитали балетиста Нижински как успява да скача толкова високо. Твърди се, че той отговорил, че не вижда в това никакъв проблем. Повечето хора, когато скачат във въздуха, се приземяват веднага обратно. „Но защо трябва да се приземявате веднага? Постойте малко във въздуха, преди да се завърнете, защо не?“ Един от критериите за гениалност за самия мен е именно този: силата да вършите нещо абсолютно просто и видимо, което обикновените хора не могат, и знаят, че не могат, да направят – нито пък знаят как се прави, или защо не могат да го правят. На моменти Пастернак говореше с огромни подскоци; начинът, по който използваше думите, беше най-творческия, който някога съм срещал; беше жив и изключително затрогващ. Съществуват, без съмнение, множество варианти на литературния гений, но Елиът, Джойс, Йейтс, Оден, Ръсел не говореха по този начин (поне в моя личен опит). Но не исках да оставам прекалено дълго през този първи път. Сбогувах се с поета, развълнуван, и наистина завладян, от думите и личността му.

След като Пастернак се завърна в Москва, започнах да го посещавам почти ежеседмично и го опознах добре. Не мога да опиша електризиращия ефект от неговото присъствие, глас и жестове. Той говореше за книги и писатели; обичаше Пруст и познаваше отлично творчеството му, както и Одисей – по онова време още не беше чел по-късните произведения на Джойс. Говореше за френските символисти, за Верлен, а и за Рилке, с когото беше се срещал лично; силно се възхищаваше от Рилке – и от човека, и от автора. Беше великолепен познавач на Шекспир. Недоволен беше от собствените си преводи: „Опитах се да направя така, че Шекспир да проработи за мен“, каза той, „но без успех“. Твърдеше, че е израснал в сянката на Толстой – за него несравним гений, по-голям от Дикенс и Достоевски; писател, който е равен на Шекспир, Гьоте и Пушкин. Баща му, художникът, беше го взел със себе си да види Толстой на смъртното му легло, в 1910, в Астапово. Беше му невъзможно да критикува Толстой: Русия и Толстой бяха за него едно и също. Що се отнася до руските поети, Блок разбира се беше доминиращият гений на неговото време, но той не го намираше симпатичен. Белий беше по-близо до него, човек със странни, нечувани прозрения – вълшебен и свят шут в традицията на руското православие. Брюсов той считаше за самоконструириаща се, находчива, механична музикална кутийка; интелигентен, пресметлив оператор, но не и поет. Не спомена нищо за Манделщам. Изпитваше най-нежни чувства към Марина Цветаева, с която го свързваха дълги години на приятелство.

Чувствата му към Маяковски бяха по-неясни: беше го познавал добре, били са близки приятели, и беше научил много от него; Маяковски, разбира се, е бил титаничен разрушител на старите форми, но, за разлика от останалите комунисти, човешко същество по всяко време – но не, не и голям поет, не някой безсмъртен бог като Тютчев или блок, нито дори полубог, като Фет или Бели. Времето беше го омаловажило. От него беше имало нужда в собственото му време, той беше онова, което ония времена бяха породили. Има поети, казваше той, които имат своя час, Асеев, бедният Клюев – ликвидиран – Селвински, дори Есенин. Те задоволяват някаква спешна необходимост на деня, дарбите им са от решаваща важност за развитието на поезията в страната им, а след това ги няма повече. Маяковски е най-великият от тях – Облак в панталони си има своята историческа важност, но крясъкът е непоносим: той е раздувал и измъчвал таланта си, докато накрая се е пръснал. Тъжните парчета от многоцветния балон все още лежат на пътя ви, ако сте руснак. Той е бил талантлив, важен, но груб и непораснал, и е свършил като показен артист. Любовните афери са били катастрофални за него – и като човек, и като поет. Той, Пастернак, е обичал Маяковски като човек; самоубийството му било един от най-черните дни в живота му.

Пастернак беше руски патриот – усещането за историческата връзка със страната му беше много дълбоко. Той ми казваше, отново и отново, колко се радва, че може да прекарва летата си в селото на писателите, Переделкино, защото някога то е било част от имението на този велик славянофил, Юрий Самарин. Истинската линия на традицията водела от легендарния Садко доСтроганови и Кочубееви, до Державин, Жуковски, Тютчев, Пушкин, Баратински, Лермонтов, Фет, Аненски, до Аксакови, Толстой, Бунин – до славянофилите, а не до либералната интелигенция, която, както твърди Толстой, не знае от какво живеят хората. Това страстно, почти маниакално желание да бъде възприеман като руски писател, с корени дълбоко в руската земя, беше особено очевидно в негативните му чувства към еврейския му произход. Той не желаеше да говори по тази тема – не се притесняваше от нея, но не я обичаше: той желаеше евреите да изчезнат като народ.

Художественият му вкус се беше оформил в младостта и той оставаше верен на майсторите от този период. Паметта за Скрябин – сам той беше мислил да става композитор – беше свята за него. Не мога лесно да забравя хвалебствения химн, изказан както от Пастернак, така и от Нойхаус (известният музикант и бивш съпруг на жената на Пастернак, Зинаида) в почит на Скрябин и на художника-символист Врубел, когото, заедно с Николай Рьорих, те ценяха по-високо от всички съвременни художници. Пикасо и Матис, Брак и Бонар, Клее и Мондриан, изглежда означаваха за тях също толкова малко, колкото Кандински и Малевич.

Има един определен смисъл, в който Ахматова и нейните съвременници Гумильов и Марина Цветаева са последните велики гласове на деветнадесети век – вероятно Пастернак заема пространството между двата века, както и, може би, Манделщам. Те бяха последните представителни на онова, което може да се нарече втори руски ренесанс, по принцип недокоснати от движението на модернизма, от Пикасо, Стравински, Елиът, Джойс, Шьонберг, дори и когато се възхищаваха от тях; защото модернисткото движение в Русия беше прекъснато от политическите събития (поезията на Манделщам е друга история). Пастернак обичаше Русия. Той беше готов да прости на страната си всичките ѝ недостатъци, всички, освен варварството на сталиновия режим; но дори и него, през 1945, той разглеждаше като мрак преди зората, която очите му се напъваха да открият – надеждата, изразена в последните глави на Доктор Живаго. Той вярваше, че се намира в унисон с духовния живот на руския народ, че споделя неговите надежди, страхове и мечти, че е негов глас, както, по своите различни начини, са били Тютчев, Толстой, Достоевски, Чехов и Блок (по времето, в което го познавах, той не казваше нищо за Некрасов).

В разговорите с мен по време на московските ми гостувания, при които винаги бяхме сами, пред полирано бюро, по което не се виждаха никакви книги или дори лист хартия, той подчертаваше убеждението, че живее близо до сърцето на страната си, и често, с ожесточение отричаше тази роля на Горки и Маяковски, особено на първия, като живееше с усещането, че има нещо, което може да каже на управниците на Русия – нещо от огромно значение, което единствено той би могъл да каже, макар че какво точно е това – той често говореше за него – изглеждаше тъмно и неясно за мен. Това може и да се е дължало на липса на разбиране от моя страна – макар че Ана Ахматова ми каза, че когато започнел да говори по този пророчески начин, тя също не успявала да го разбере.

Именно по време на едно от тия възторжени настроения той ми разказа за телефонния си разговор със Сталин за ареста на Манделщам – прочутият разговор, за който циркулираха, и все още циркулират, множество различни версии. Мога да възпроизведа историята само така, както си спомням, че ми я разказа той през 1945. Според собствения му разказ той бил в московския си апартамент заедно с жена си и сина си, когато телефонът позвънил, и някакъв глас му казал, че говори Кремъл, и че другарят Сталин желаел да разговаря с него. Той помислил, че става дума за някаква идиотска шега и окачил слушалката. Телефонът позвънил отново и гласът отново го уверил, че разговорът е реален. След това Сталин го попитал дали разговаря с Борис Леонидович Пастернак. Пастернак казал, че действително това е той. Сталин попитал дали той е присъствал когато Манделщам е рецитирал някакъв пасквил за него, Сталин. Пастернак отговорил, че според него не е важно дали самият той е присъствал или не, но че бил невероятно щастлив, че Сталин разговаря с него; че винаги е знаел, че това ще се случи; че те трябва да се срещнат и разговарят за неща от изключителна важност. След това Сталин попитал дали Манделщам е майстор. Пастернак му отговорил, че като поети те са много различни; че се възхищавал от поезията на Манделщам, но не изпитвал никакво душевно сходство с нея; и че, във всеки случай, това нямало никакво значение.

Тук, разказвайки ми епизода, Пастернак отново се впусна в едно от своите големи метафизични отклонения за космическите поврати в световната история; именно тях той искал да дискутира със Сталин – било от върховна важност да го направи. Мога да си представя, че е говорил по този начин и на Сталин. Във всеки случай, Сталин отново го попитал дали самият той е присъствал или не, когато Манделщам рецитирал своя пасквил. Пастернак отново отговорил, че най-важното била неговата крайно необходима среща със Сталин, че тя трябва да се проведе скоро, че всичко зависи от това, че те трябва да говорят за неща от огромна важност, на живот и смърт. „Ако аз бях приятел на Манделщам, щях да съумея да го защитя по-добре“, казал Сталин и положил слушалката. Пастернак се опитал да позвъни обратно, но не успял да се свърже. Този епизод очевидно го измъчваше дълбоко. Той ми повтаряше версията, която бях слушал поне от две други места, и я разказваше и на други посетители, макар и очевидно в различни форми. Опитите му да помогне на Манделщам, особено молбата му към Бухарин, вероятно са помогнали той да бъде спасен поне за известно време – Манделщам беше унищожен няколко години по-късно – но Пастернак очевидно живееше с чувството, може би без основание, че може би един по-различен отговор би направил нещо повече за осъдения поет.

Той допълни тази история с разкази за други жертви: Пилняк, който тревожно очаквал някакъв пратеник („гледаше постоянно през прозореца“), който да го помоли да подпише разобличение срещу хората, обвинени в предателство през 1936, и понеже не идвал никой, разбрал, че и самият той е осъден. Разказваше за обстоятелствата около самоубийството на Цветаева през 1941, за което той смяташе, че би могло да бъде предотвратено, ако литературните бюрократи не бяха се отнасяли към нея с такава отвратителна жестокосърдечност. Разказа историята за човека, който го помолил да подпише открито писмо, осъждащо маршал Тухачевски. Когато Пастернак отказал и обяснил причините за отказа си, човекът избухнал в сълзи, казал, че поетът е най-благородното и свято човешко същество, което някога е срещал, прегърнал го трескаво, а след това отишъл право при тайната полиция и направил донос.

Пастернак стигна до там да каже, че въпреки положителната роля, която комунистическата партия е изиграла по време на войната, и не само в Русия, той намирал идеята за каквато и да е връзка с нея все по-отблъскваща: Русия е галера, робски кораб, а партийните чиновници са надзирателите, бичуващи гребците. Защо, питаше той, един от британските дипломати, работещи по онова време в Москва, човек, знаещ малко руски и твърдящ, че самият той е поет, защо този човек настоява, при всеки възможен и невъзможен повод, че той, Пастернак, трябва да бъде по-близо до партията? Той няма нужда от джентълмени, идещи от другия край на света, които да му казват какво да прави – и дали бих могъл да кажа на господина, че посещенията му са нежелани? Обещах, че ще го направя, но не го направих, отчасти защото се страхувах да не разклатя още повече и без това несигурната позиция на Пастернак.

Пастернак укоряваше и самия мен; не защото се опитвах да му натрапвам някакви мои политически или други мнения, а за нещо, което за самия него изглеждаше също толкова лошо: ето ни нас двамата тук в Русия, и накъдето и да погледне човек, всичко е отвратително, отблъскващо, някаква ужасяваща кочина, и все пак аз съм изглеждал положително оживен от нея: „Вие се разхождате наоколо“, каза той, „и гледате на всичко с изумени очи“. Бил съм не по-добър (обяви той) от други чуждестранни посетители, които не виждат нищо и страдат от абсурдни заблуждения, подлудяващи бедните нещастни туземци.

Пастернак беше изключително чувствителен към обвинението, че се е нагодил към изискванията на партията и държавата – той се страхуваше, че простото му оцеляване може да бъде приписано на някакъв недостоен опит да се помири с властите, някакъв нечист компромис, чрез който да избегне преследване. Завръщаше се отново и отново към тази тема, и стигаше до абсурдни далечини, в желанието си да отрече, че е способен на поведение, в което никой от хората, които го познаваха, не го обвиняваше. Един ден ме попита дали съм чувал някой да говори за военновременния му том с поезияНа ранните влакове като жест на конформизъм към властващата ортодоксия. Казах му истината – че не съм чувал такова нещо, че това предположение е абсурдно.

Ана Ахматова, която беше свързана с него чрез най-дълбоко приятелство и възхищение, ми каза, че в края на войната, когато се връщала от Ташкент, където била евакуирана от Ленинград, спряла в Москва и се отбила в Переделкино. Само няколко часа след пристигането си получила съобщение от Пастернак, че не може да я види – имал температура – бил в леглото – невъзможно било. На следващия ден съобщението било повторено. На третия ден самият той се появил при нея, изглеждайки необичайно добре, без следи от каквото и да е заболяване. Първото, което я попитал, било дали е чела тази, последната му книга с поезия. Задал въпроса с толкова болезнено изражение на лицето, че тя тактично казала не, не още; при което лицето му се прояснило, той изглеждал много облекчен, а разговорът продължил вече спокойно. Очевидно той се е чувствал засрамен, безпричинно, от тези стихотворения. За него това изглеждало като малодушен опит да пише гражданска поезия – нямаше нищо, което самият той да ненавижда по-силно от този жанр.

И все пак, през 1945, той все още хранеше надежди за някакво велико обновяване на руския живот в резултат от прочистващата буря, каквато му се привиждаше войната – една буря, също толкова пречистваща, по своя ужасяващ начин, колкото и самата революция, огромен катаклизъм, намиращ се отвъд обсега на нашите дребни морални категории. Такива гигантски мутации, твърдеше той, не могат да бъдат осъждани. Човек трябва отново и отново да мисли за тях, да се опитва да ги разбере, доколкото това е възможно, през целия си живот; те се намират отвъд добро и зло, приемане или отхвърляне, съмнение или съгласие; те трябва да бъдат приемани като първични промени, земетресения, приливи, трансформиращи явления, които се намират отвъд всякакви етически и исторически категории. По същия начин и мрачния кошмар от предателства, чистки, кланета на невинни, последвани от ужасяваща война, му се привиждаха като необходимото встъпление към някаква неизбежна, нечувана победа на духа.

Не го видях повече в продължение на единадесет години. През 1956 отчуждението му от политическата класа на страната му вече беше пълно. Не можеше да говори за тях, за представителите им, без потръпване. По това време приятелката му Олга Ивинская вече беше арестувана, разпитвана, малтретирана и изпратена в лагер за пет години. „Вашият Борис“, бил ѝ казал Абакумов, министърът на държавната сигурност, „вашият Борис ни презира, нали?“ „Те имаха право“, каза Пастернак: „тя не можеше да го отрече и не го направи“. Бях ходил в Переделкино заедно с Нойхаус и един от синовете му от Зинаида, сегашната съпруга на Пастернак. Той повтаряше отново и отново, че Пастернак е светец, че той бил твърде чужд на света – надеждата му, че съветските власти ще разрешат публикуването на Доктор Живаго беше очевидно абсурдна – и че едно негово мъченичество било далеч по-вероятно. Пастернак е най-големият автор, появил се в Русия в продължение на десетилетия, и той ще бъде унищожен, както толкова други преди него, от държавата. Това е наследството на царисткия режим. Каквато и да е разликата между старата и нова Русия, недоверието и преследването на писателите и артистите е едно и също и в двете. Бившата му съпруга Зинаида – сега жена на Пастернак – била му разказала, че Пастернак е решен да публикува романа си някъде. Той беше се опитал да го разубеди, но думите му бяха се оказали напразни. И, ако Пастернак би ме заговорил по този въпрос, дали аз – това е важно – повече от важно – може би въпрос на живот и смърт, кой би могъл да каже, дори и в тези дни? – дали бих могъл да опитам да го убедя да изчака? Нойхаус ми изглеждаше прав: вероятно Пастернак наистина трябваше да бъде спасен от самия себе си.

Вече бяхме пристигнали в къщата на Пастернак. Той ни очакваше на вратата и, след като пусна Нойхаус да влезе, ме прегърна топло и каза, че през единайсетте години, в които не сме се виждали, са се случили много неща, повечето от тях лоши. Спря и добави: „Сигурно искате да ми кажете нещо?“ А аз казах, с монументална нетактичност (да не кажа непростима глупост): „Борис Леонидович, радвам се да видя, че изглеждате толкова добре. Най-важното е, че сте оцелели. Това изглеждаше почти чудотворно за някои от нас.“ (Имах пред вид преследването на евреите през последните години на Сталин). Лицето му потъмня и той ме изгледа с истински гняв: „Знам какво си мислите“, каза той. „Какво си мисля, Борис Леонидович?“ „Знам, знам, знам точно какво се върти из ума ви“, повтори той с пресекващ глас – беше много плашещо – „не се опитвайте да си кривите душата. Виждам по-ясно във вашия ум, отколкото в моя собствен.“ „Но какво мисля?“, попитах отново, все по-объркан от думите му. „Вие мислите – знам, че мислите така – че съм направил нещо за тях.“ „Уверявам ви, Борис Леонидович“, отговорих аз, „че никога не съм мислил нещо такова – никога не съм чувал такова нещо, от никого, дори и като идиотска шега.“ Накрая той изглежда започна да ми вярва. Но изглеждаше видимо потиснат. Едва след като го уверих, че възхищението пред него, не само като писател, но и като свободно, независимо човешко същество, се шири по цял свят, поне сред цивилизованите хора, той започна да се завръща към нормалното си състояние. „Поне“, каза той, и аз като Хайне мога да кажа: „може и да не заслужавам да бъда запомнен като поет, но със сигурност като войник в борбата за човешката свобода.“

Заведе ме в кабинета си. Там хвърли в ръцете ми дебел плик: „Книгата ми“, каза той, „цялата е тук. Това е последната ми дума. Моля ви, прочетете я.“ Прочетох Доктор Живаго през следващите нощ и ден, и когато два или три дни по-късно го видях отново, го запитах какво мисли да прави с нея. Каза ми, че я е дал на един италиански комунист, който работел в италианската секция на съветското радио, а същевременно и като литературен агент за италианския издател-комунист Фелтринели. Желаел романът му, неговото завещание, най-автентичното, най-пълното от всичките му произведения – поезията му не била нищо в сравнение с това (макар и да смятал, че стиховете от романа са може би най-добрите, които е писал някога) – желаел творбата му да обиколи целия свят, да прочисти чрез огън (тук той цитира известния библейски стих на Пушкин), да прочисти сърцата на хората.

След като премина обяда, съпругата му, Зинаида Николаевна, ме дръпна настрана и ме замоли със сълзи на очи да го разубедя да позволи Доктор Живаго да бъде публикувана зад граница. Тя не желаела децата ѝ да страдат; сигурно съм знаел на какво са способни „те“? Трогнат от молбата ѝ, аз говорих с поета при първия удобен случай. Обещах му да направя микрофилми от романа му, да ги заровя по четирите краища на света, да заровя копия в Оксфорд, Валпараисо, Тасмания, Кейп Таун, Хаити, Ванкувър, Япония, така че тези копия да оцелеят дори и ако избухне ядрена война. Готов ли е той да се опълчи срещу съветските власти, помислил ли е за последствията?

За втори път през тази седмица той показа истински гняв, когато заговори с мен. Каза ми, че онова, което съм му казал, без съмнение е изпълнено с добри намерения, че той е трогнат от моята грижа за неговата и на семейството му безопасност (това беше казано малко иронично), но че той знаел какво върши; че аз съм бил по-лош от онзи упорит британски дипломат отпреди единадесет години. Той е говорил със синовете си. Те били готови за страдание. Забрани ми да споменавам отново този въпрос. Чел съм книгата, сигурно вече съм разбрал какво тя, и преди всичко разпространението ѝ, означавали за него. Замълчах, засрамен.

След кратка пауза заговорихме отново за френската литература, както много често преди това. От времето на последната ни среща той беше прочелПогнусата на Сартр, и я намираше нечетима, а вулгарността ѝ отблъскваща. Със сигурност, след четири столетия на творчески гений, тази велика нация не би могла да престане да създава литература? Арагон е просто нещо временно, Дюамел и Гюено са непоносимо отегчителни; дали Малро все още пише? Преди да мога да му отговоря, една от гостенките му, крехка, мълчалива жена, учителка, която наскоро се беше завърнала след петнадесет години лагер, на които е била осъдена само защото е преподавала английски език, боязливо попита дали Олдъс Хъксли е написал нещо след Контрапункт?[4] А дали Вирджиния Улф все още пише[5]? – тя никога не беше виждала нейна книга; но от статията от някакъв френски вестник, който по мистериозен начин беше попаднал в нейния лагер, тя смятала, че може би ще хареса творчеството ѝ.

Трудно е да се опише удоволствието от това да си в състояние да донесеш новини за изкуство и литература от външния свят за човешки същества, които толкова искрено жадуват да ги получат, и с толкова малка вероятност могат да ги научат от някакъв друг източник. Разказах на нея и на събраната компания всичко, което можех за английската, американска, френска най-нова литература. Беше така, сякаш говорех пред жертви от корабокрушение на необитаем остров, откъснати от цивилизацията в продължение на десетилетия. Всичко, което чуваха, те възприемаха като ново, вълнуващо и очарователно. Грузинският поет Тициан Табидзе, големият приятел на Пастернак, беше загинал в Големите чистки. Вдовицата му, Нина Табидзе, която присъстваше, искаше да знае дали Шекспир, Ибсен и Шоу все още са велики имена в западния театър. Казах ѝ, че интересът към Шоу е намалял, но че Чехов е високо почитан и често изпълняван, при което добавих, че Ахматова ми беше казала, че не може да разбере това преклонение пред Чехов. Неговият свят бил неизменно сив. Не просветвали мечове. Всичко било покрито от ужасна сива мъгла. Вселената на Чехов била море от кал, с безнадеждно уловени в него човешки същества. Това било пародия на живота (веднъж чух Йейтс да изразява подобни чувства: „Чехов не разбира нищо то живота и смъртта“, каза той; „Чехов не знае, че преддверието към небесата е изпълнено от звука на кръстосани мечове“). Пастернак каза, че Ахматова греши напълно. „Кажете ѝ, когато я видите – ние не можем да пътуваме свободно до Ленинград, както сигурно знаете – кажете ѝ от всички нас тук, че всички руски писатели проповядват на читателя: дори и Тургенев му казва, че времето е голям лечител и подобни неща; единствено Чехов не го прави. Той е чист артист – всичко е разтворено в изкуството му – той е нашият отговор на Флобер.“ Той продължи и каза, че Ахматова сигурно ще разговаря с мен за Достоевски и ще атакува Толстой. Но Толстой е прав по отношение на Достоевски, че романите му са ужасна бъркотия, някаква смесица от шовинизъм и истерична религия. „Кажете на Ана Андреевна това, и то от мен!“ Но когато отново видях Ахматова, в Оксфорд през 1965, счетох за по-добре да не ѝ предавам тази преценка: тя сигурно би искала да му отговори. Но по онова време Пастернак вече беше в гроба.

Източник

Сър Айзая Бърлин (1909–1997) е британски социален и политически теоретик, философ и историк от руско-еврейски произход, считан от мнозина за един от най-важните социални учени на своето поколение.

Коментари (5)

- 10-01-2012|Златко

Уважаеми читатели,

моля ви, премисляйте малко, преди да ми изпратите поредното съобщение в тон: „абе, преводача, ти хабер си нямаш бе!“ В смисъл, готов съм да приема с благодарност всяка добронамерена и компетентна критика, която помага за подобряването на текста, но в повечето случаи досега, моля извинете ме, става дума все за подробности, които, след малко по-внимателно разглеждане, се оказват или маловажни, или пък по принцип правилни, но раздути до такава степен от незаслужения читателски гняв, че губят напълно всякаква стойност, докато ме достигнат.

Ето например в този случай: получих от читателка (приветливо написано) съобщение, в което ми се казва: „моля ви, давайте текстовете за преглед преди да ги пуснете. Този тук например е пълен с груби грешки.“ А след като попитах кои точно са грубите грешки, оказва се, ставало дума за това, че Пастернак винаги бил имал съвсем различни мнения за Манделщам и Маяковски, тоест „грешката“ била в това, че съм допуснал тук думите на автора, който представя един доста по-сух и на места дори язвителен към колегите си Пастернак. Ееееее, много моля!

Повтарям: радвам се на всички компетентни забележки, които ми помагат да обогатя собственото си разбиране за конкретната тема. Но когато по мен просто се хвърлят гнили ябълки, както в „Преображжението“ на Кафка, те ми причиняват и болка, и раздразнение, и нежелание да общувам с една публика, която намира основното си удоволствие в това първо да ми опъне два шамара, за да провери колко здрава ми е кожата, след което – може би – и да се опита да разговаря с мен.

З. Е.

- 10-01-2012|vell. velly – още едно мнение

Ако трябва да взема страна – мнението ми е в безусловна подкрепа на г-н З. Енев най-малко по две причини – той дава от себе си повече, отколкото могат да си представят „гневните“ му критици и то – със завидни качества и добра воля и второ – важното и същественото са представените текстове, а не присъствието на грешки, когато зад преводите не стои цял екип от редактори и коректори.

Място за спорове няма, а напротив – необходими са повече толерантност и взаимопомощ в полза на делото. В съпровождащо каре към преводите може да бъде изписан текст, в който да се благодари за евентуалното сътрудничество при откриване на грешки в превода, а от страна на благодарните читатели – по-градивно ще е да се търсят начини за подпомагане на инициативата, вместо да бъдат заемани пози на ощетени или обидени величия.

Готов съм да участвам и в по-обстойна обмяна на мнения или дори дискусия в реално време по въпросите за оптимизиране работата на сайта, обратната връзка и начините за подпомагането му.

- 10-01-2012|Златко

Онова, от което има най-остра нужда при правенето на списанието, са компетентни и готови да работят „за идеята“ преводачи, най-вече от английски език, защото имам готови за превод текстове в много пъти повече, отколкото го позволяват силите, времето и енергията ми. Десетки и десетки текстове, според мен изключително важни, изключително просветителски, някои от тях дори канонични на Запад. И всеки път, когато подготвям следващия брой, трябва с въздишка да избирам между този и онзи текст (някои чакат на опашка вече от много години насам).

Ако биха се намерили ентусиазирани и компетентни доброволци, работата на списанието би могла да се разшири многократно и вместо по пет-шест текста в брой, биха могли да излизат примерно десетина, а и повече (да му мислят читателите:)

Така че, не е като да няма място и нужда от помощ, не…

Що е ефектът „Бам!“ и има ли почва у нас

Автор: Любослава Русева

Покойният президент на Туркменистан Сапармурад Ниязов, самопровъзгласил се за Туркменбаши, т. е. за Баща на туркмените, беше обявил извън закона всички инфекциозни заболявания, в този число холерата и СПИН-а. Под възбрана попадна и самото им споменаване, а престъпилите заповедите му изтърпяваха разнообразни наказания, сред които 36-километров маратон из пустинята Каракум.

Преди Сапармурад Ниязов едно негово подобие – генерал Иди Амин Дада Умей, което управлява Уганда в продължение на осем години, се самообяви за „Негово превъзходителство пожизнения президент фелдмаршал хаджи доктор Иди Амин Дада, властелин на всички земни животни и всички морски риби“. Първата му забрана падна върху болестта сифилис, от която, както се оказа впоследствие, самият той страдал от малък.

Още по-преди Туркменбаши и Иди Амин, някогашният президент на Боливия Андрес де Санта Крус започнал да се представя за „Велик гражданин, Възродител, Върховен главнокомандващ, Бригаден генерал, Велик маршал и миротворец.“ Това станало, след като в ухото му влязъл щурец и той получавал толкова силни главоболия, че когато веднъж се появил пред „народа си“ в парадна униформа, обсипана с ордени чак до чорапите, категорично забранил мигрената.

Разбира се, холерата, сифилисът и главоболието не изчезнали. И всъщност единственият, който успял да приложи забраната си на практика, бил императорът на Централноафриканската република Жан-Бедел Бокаса. Той издал Указ срещу глада, в резултат на което всички престъпили го или умирали от естествено недохранване, или попадали на императорската трапеза, запържени с панировка, печени на скара и под формата на чеверме…

„Първобитният човек смятал, че ако си затвори очите пред опасността, тя мигновена изчезва“ – твърди американският психолог Марк Стивънс. Затова, според него, колкото си по-примитивен, толкова повече нараства вероятността да затвориш очи пред неприятното, а колкото повече си овластен, толкова по-голяма става илюзията, че можеш да нареждаш и на останалите да затворят очи.

Стивънс нарича това „Ефектът Бам!“ и го описва като съвсем проста автотерапия:

Представяте си нещо, което ви е раздразнило, ядосало, вбесило. Броите до три и високо извиквате на глас „Бам!“, като се опитвате да взривите негативния образ в съзнанието си. Или:

Изпитвате чувство било за вина, било за безпомощност. Този път обаче си представяте някой, който ви е много неприятен. Пак броите до три и високо извиквате на глас „Бам!“, като прехвърляте вината и безпомощността си на противния образ, изплувал в съзнанието ви.

Или:

В очите на околните искате да изглеждате различен от това, което сте. По-мъжествен, да речем, и с челичен характер, който не се огъва под напора на обстоятелствата. Номерът с броенето и викът „Бам!“ пак ще свършат работа, стига само да нарисувате в ума си желания образ и да си представите как се напъхвате в кожата му.

Стивънс обяснява, че най-често хората прилагат първата техника. Той обаче дава примери като онези в началото по друга причина: за да предупреди до каква хипертрофирала форма може да стигне бамването, ако – бидейки овластен, започнеш да попрекаляваш с него…

Ще кажете, че тук е невъзможно да се появи някой Туркменбаши и да забрани грипа, нали?

Само че в държава, чийто премиер се възхищава от Мао Дзедун, реабилитира Тодор Живков и неотдавна забрани частицата за бъдеще време, не е лошо да си отваряме ушите на четири. Защото, отворим ли ги, ще чуваме това „Бам!“ все по-ясно и начесто.

Три примера само от последните дни:

* От близо месец в София всяка вечер поголовно се палят автомобили. Полицията е тотално безпомощна, но дори когато хване някой шаран, палежите продължават. И ето решението: „Най-правилно е случаите с палежи на коли да не се отразяват от медиите“, нарежда премиерът. „Бам!“ и проблемът веднага изчезва!

* Питат премиера кога правителството му ще вдигне пенсиите. Моментално в съзнанието му изниква отвратителният образ на Тройната коалиция. Нейното тежко наследство ще засегне и 2012 година, разправя той, и изброява на пръсти „милиард и кусур“ за влакове, „гьола, наречен „Белене“ и т. н., и т. н. „И с тези пари, ако не са правени тези неща, можехме да вдигнем пенсиите“ – въздъхва. „Бам!“ и проблемът е стоварен върху главите на управляващите, които не управляват вече повече от две години!

* Премиерът заявява строго, че тютюнопушенето ще бъде забранено навсякъде от 1 юни догодина. Още на следващия ден обаче „ревизира“ становището си, отпускайки аванта на баровете, и само часове по-късно отново се връща на предишната си позиция с уточнението, че размислил. На заяждането, че да си променя мнението стана традиция, а това не говори за силен характер, той се впуска в спомени как е клал прасета. „Това беше един от начините да се докажеш като мъж“ – казва важно. „Бам!“ и проблемът с характера отива на кино, заместен от така лелеяния образ на мъжкар!

„Опасната последица от постоянното прилагане на тази автотерапия е човек да заживее в измислен свят, където всичко е въпрос на просто бамване“ – предупреждава още Стивънс. Когато се сблъска с реалния живот, той може да изпита силно раздразнение, още по-голяма безпомощност и чувство за самота(„Властта ми взе всичко лично. Стоя самотен като куче в Банкя.“); може да си внуши, че няма причина да бъде самокритичен към себе си, защото негативното идва само отвън и от другите („Аз моята история съм я написал, та написал. Под нулата съм тръгнал. Самичък съм направил толкова много. Цяла партия. Апарат огромен. И само са ми пречили.“); но също така може да си повярва, че останалите високо оценяват резултатите, постигнати единствено във въображението му („Имаме 100% изпълнени критерии за Шенген… Вдигнаха кредитния рейтинг на България, на всички останали го свалиха, това означава, че сме работили добре и това всички го казват… И най-вече народът ни повярва на тези избори.“)

Да си призная обаче, и аз напоследък започнах да бамвам.

Първо бамнах вестниците, особено ония със снимки на един и същ бамващ на първа, трета, пета, седма, осма, петнайста и т. н. страници.

После приключих с телевизията. Само като видях един и същ бамващ по първи, втори, трети, пети, девети и т. н. канали, направих „Бам!“ с дистанционното и заживях значително по-леко.

Това, разбира се, далеч не е достатъчно да бамнеш ефективно живота в глупост и лъжа. Но все отнякъде трябва да се започне…

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (5)

- 19-01-2012|Самолет 005 – … аз си мислех…

А аз си мислех, че съм един от малкото хора в тази страна, които нямат телевизор в къщата си…:)

Наистина аз нямам телевизор. Освен това си лягам около седем вечерта и моментално заспивам…

- 19-01-2012|Марги

Хм, доста тенденциозна статия, съжалявам.

- 31-01-2012|Боян

Златко, пък няма да е по-добре (!) изданието да излиза вместо четири, два пъти месечно, обаче с по-тънка мрежа при подбора … Нещо много рехав е станал филтъра за качеството напоследък. Количество, качество -- дали знаем как се съотнасят?

- 31-01-2012|Боян

Бел. авт.: горното да се чете „… няма ЛИ да е по-добре …“ Пардон;-(

- 26-05-2012|Ники

Чудесно казано!

Споделям напълно.

Поздрави за авторката и сайта.

Насилие и идентичност: пиринска Македония

в етнонационалните политики

на комунистическия режим в България – Част 1

Автор: Михаил Груев

Методологически подходи

За Македония сякаш вече бе казано всичко. За всеки един от трите (или четирите) и дяла съществуват литературни творби, научни и псевдонаучни трудове, мемоари, пътеписи и какво ли не. Писано е толкова много, че става все по-трудно да се каже нещо ново. И въпреки това консенсусът по редица проблеми между балканските обществени и социални науки, а също и в рамките на отделните национални школи, продължава да отсъства. Сред проблемните „петна“ в македонознанието традиционно се нареждат механизмите на включване на отделните територии и тяхното население в етносоциалните организми на съответните национални държави; политиките на етническа и конфесионална хомогенизация, „приобщаване“ и асимилация както по отношение на славянското население, така и на локалните мюсюлмански общности; постепенните трансформации на етно-религозните различия в политически след подялбата на областта и в последна сметка – раждането и утвърждаването на македонизма като нова конкурентна и алтернативна етнонационална и политическа доктрина. Не на последно място дискусии предизвикват и начините на налагане и утвърждаване на комунистическите режими в част от някогашната област и своеобразният начин при всеки един от тях на справяне със сложното наследство на македонския въпрос. Част от тези проблеми ще бъдат обект и на настоящата студия.

Още в началото е необходимо да бъдат направени някои важни теоретически и методологически уточнения. Този текст е резултат от двегодишна работа на изследователски екип от преподаватели (етнолози и историци) и студенти от специалност „Етнология“ в Историческия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски“[6]. Характерът на екипа, а също и избраното място за изследователска работа – Пиринска Македония (означавана по-късно в зависимост от случаите като Горноджумайско, респ. Благоевградско, „Пиринския край“, а днес като Благоевградска област) и не на последно място проблематиката, предполагаха избор на интердисциплинен подход и методология. В основата на нашата дейност бе теренната етноложка работа, извършвана по-време на по-краткотрайните (около няколко дни) и по-дълготрайните (около четири седмици) престои в селищата, избрани за „базови“ или „гнездови“ за изследването, за които ще стане дума и по-нататък в изложението. Макар подобен вид полева работа да изисква по-продължително и без прекъсвания „потапяне“ в терена, многократните ни пребивавания в тези селища доведоха до постепенно създаване на доверие между нас и респондентите, а също и до по-общото ни (радушно) приемане в рамките на самите локални общности. Това даде възможност за комбиниране на подхода с т. нар. „включено наблюдение“, позволило ни да проникнем в по-интимни светове, а понякога и да достигнем зад онова, което американският антрополог Майкъл Хърцфелд нарича „имитации на социалност“[7]. Макар основният изследван проблем да е свързан със сложната корелация между колективна памет и индивидивидуален спомен за една конкретна историческа епоха – комунистическата/социалистическата, избраният от нас „гнездови“ подход позволи в центъра на анализа на политическото, в широкия смисъл на тази дума, да бъдат поставени локалната общност и преживеният опит на хората, разказан от тях самите. Методът на работа със самите респонденти се състоеше в провеждането на автобиографични дълбочинни интервюта с предварително подготвен набор от въпроси, комбинирани и със спонтанно задавани такива в процеса на разговор. В този смисъл не би могло да се говори за интервюта по специално съставени за отделните селища стриктни въпросници, а за автобиографични разкази, при които записващият направлява разговора с помощта на най-общ своеобразен „гайд“, целящ да придаде цялостност и завършеност на изложението и да го центрира около личния спомен за конкретни исторически и политически събития и личности. Същевременно получените теренни сведения бяха комбинирани с архивна работа в София и Благоевград с документите на бившата Държавна сигурност, ЦК на БКП и Окръжния комитет на комунистическата партия в Благоевград. По този начин се търсеха верификация на етноложкия материал и съпоставка на фактите, регистрирани „на терен“‘ Така характерът на работата се вписва в жанровете на т. нар. историческа антропология и социалната микроистория[8]. Удържането обаче на тази интердисциплинна методология на места се оказа невъзможно. Част от изследваните явления не бяха оставили проекции (или поне ние не съумяхме да открием такива) в колективната памет на хората тук, другаде пък, обратно – съществуваше ясен спомен или оформена митологема около определено събитие, личност или социален факт, за които липсваха документални потвърждения или съответствия. Това е причината на места изложението да бъде издържано по-скоро в парадигмата на антропологията, а другаде то да се впуска предимно в документална и историографска реконструкция. Макар някои да биха видели в това методологическа слабост, плурализмът на жанровете определено дава по-многопластова и нюансирана картина на изследвания феномен.

Представеното тук изследване си поставя няколко по-важни цели. На първо място то се опитва да проследи формирането и функционирането на колективната памет в локалната общност за важни и ключови етапи и личности от историята на региона и на страната след Втората световна война: налагането на комунистическия режим през 1944-та, последвалия „червен терор“ и неговия отговор – горянското движение – особено интензивно в този край. Действително репресиите срещу противниците на режима и опитите за съпротива срещу него са процеси, които имат своите национални проекции. Явление от такъв ранг е и колективизацията на земята, която буквално разтърсва и променя живота на милиони български селяни. В изследвания район тя също има своето важно значение в цялостната равносметка от съществуването на режима и в анализа на извършващите се тук демографски промени. Наред с това обаче налице са и чисто регионални особености и специфики, които правят този край от България особено интересен.

Един от основните проблеми, изследвани от нас, са криволиците в политиката на БКП по македонския въпрос и тяхното пречупване през индивидуалните съдби и драми. Както е известно, той има дълга предистория, която безспорно влияе и въздейства върху процесите в региона след войната. В този смисъл една от изследователските цели на проекта, и съответно – на настоящата студия, е да разгледа ретроспективно развитието на проблема за различните видове идентичности в Пиринско още от края на XIX век. Това се налага поради обстоятелството, че комунистическата партия не стъпва „на чист терен“ в тази сфера. Тя онаследява по-стари тези, констелации и теоретични конструкти, част от които временно отхвърля като „реакционни“, а други абсорбира и включва в своя идеологически арсенал. Променливостта на следвания от БКП политически курс по т. нар. македонски въпрос води до възникването на различни ситуативни идентичности или на сложни нюанси, между които с времето тече процес на непрестанно преливане.

Третият кръг от случаи се отнася до започналия от края на 50-те години пълзящ „възродителен процес“ спрямо мюсюлманското население, преминал за кратко в активна фаза и финализиран тук особено брутално. Събитията в Рибново през 1964 г. и последвалите Корнишко-Брезнишки вълнения през 1973 г. отлагат сериозен пласт от травматична памет в населението на целия регион, чието изследване съставлява една от основните цели на проекта. Паралелно с това се налага следването и на една спомагателна цел – проследяването на паметта за т. нар. „възродителен процес“ като съвкупност от индивидуални спомени за всекидневността и дори банализацията на насилието.

На следващо място изследването цели да проучи локалните случаи на етнорелигиозна и културна специфика и да проследи противоречивата роля на държавата като „регулатор“ и „мениджър на идентичност“. В този смисъл нашата задача бе да откроим различните полета, върху които се преплита и едновременно с това сблъсква официалното себепредставяне – това на националната/тоталитарната държава, имащо своя институционална опора в лицето на държавния апарат, и това на „културната интимност“, ако взаимстваме този термин на Хърцфелд, опиращо се на традицията и на съвместно преживения опит[9].

Не на последно място една от целите на работата е да бъде дадена друга перспектива на погледа към близкото, а и към по-далечното минало. През автобиографичните разкази на много хора, заемащи в изследваните събития най-различни социални роли, ние се опитваме да погледнем на големия наратив за миналото „отдолу“, през ракурса на самите обекти на политическите и историческите процеси. С други думи, изследването се опитва на обърне перспективата на разказване и да смени инстанцията, от която се мисли и пише историята.

Постигането на изложените по-горе цели на изследването (или по-точно групи от цели) се нуждае от някои базисни теоретични уточнения, които приемаме за изходни за концептуализацията на проблемите. На първо място това е разбирането за „колективна памет“. Необходимо е и да се абстрахираме от чисто когнитивните и невро-психичните аспекти на понятието, не защото те са маловажни и странични, а поради попадането им в съвършено различно изследователско поле и компетенции. Тук най-общо се придържаме към рамката, очертана от социолога Морис Халбвакс, доразвита впоследствие от историка Пиер Нора, а напоследък и от египтолога Ян Асман. Първият от тях, основателно приеман за баща на теорията за колективната памет, счита себе си за ученик на Емил Дюркейм и възприема от него изходната позиция за социалната и колективната природа на съзнанието. За разлика от своя учител обаче Халбвакс интерпретира по друг начин понятието „социален факт“. Според него, докато последният продължава да носи смислов заряд, той не може да бъде емически, т. е. вътрешен, не само за изследователя, но и за изследваните социални актьори[10]. За френския социолог една от най-важните характеристики на паметта е нейната колективна обусловеност[11]. А тя е такава според него именно защото индивидите са готови да си спомнят и препредават като спомени само неща, които те са усвоили и верифицирали от други и чрез други в резултат на съвместно преживян опит и взаимодействие. В изследвания от нас случай именно препредаването на колективния опит през поколенията в отношението към държавата и политическото заема важно място в начина, по който се мисли за историята на региона.

Едно от най-важните теоретични обобщения на М. Халбвакс се отнася до конкретната съотнесеност на колективната памет към група и място. В същността си тя предполага неизменно за определена група емически поглед към миналото, свързан със самата обособеност и кохерентност на групата. Така тя се опира на съвсем конкретни социални, родствени, съседски, гилдийни и пр. връзки между хората и представлява ракурс към миналото от обща за тях самите гледна точка. По този начин се осъществява органичната и връзка с идентичността. Както твърди и огромната теоретична литература върху нациите и национализма, последната винаги е ситуативна и тясно свързана с понятието „социален факт“‘ Интересуващият ни регион предоставя множество сложно нюансирани доказателства за непосредствената връзка между различните видове колективни памети и идентичности. Произвеждането от колективната памет на реални или фикционални, но статични образи на миналото според Халбвакс винаги е свързано с определени пространства. А те са конкретни, защото локалните общности преобразуват географията по своя собствена логика, при която промените във времето намират израз в начина на осмисляне на измененията на пространството. Понякога обаче се оказва доста трудно символичната география да бъде точно локализирана. Такъв е и случаят с Пиринска Македония. Назоваването и по този начин естествено предполага мисловно препращане към останалите части на тази обширна област. Използването на заместителя „Пиринско“ пък, обратно – стеснява разбирането за регионалност и прави проблематично възприемането на западните части на Родопите (населени много компактно с мюсюлманско население) като част от едно и също културно пространство. То препраща и към мислене за региона като за самостоятелно съществуващ – извън историческите и културни (включително и чисто символични) връзки със съседните територии (в т. ч. и районите на Осогово и Рилското корито, принадлежали до 1912 г. на Княжество/Царство България). Всички тези условности безспорно имат своето значение за начините, по които локалната общност осмисля (и променя) измеренията на пространството.

Една от важните тези на Халбвакс се отнася до неутрализирането на колективната памет. Това според него започва там, където тя се среща с историческата[12]. Последната се разглежда като своеобразна „ничия“ памет, разположена там, където свършва традицията, и на мястото на разпад на социалната памет. Историческата памет съгласно горните условности се разполага във външна, т. е. етическа перспектива по отношение на локалната общност. Затова и двата вида памет следва да се смятат за нещо различно, тъй като живият колективен спомен задържа в много по-малка степен фактите от големия исторически наратив, а и по-скоро съхранява едни или други идеи за миналото. За разлика от историческата, обхващаща общественото развитие на по-дълги или по-кратки отрязъци от време, колективната памет протича непрекъснато и се основава на самата представа за непрекъснатост. Тази хипотеза намира ярко потвърждение в паметта за героите, за която ще стане дума по-нататък в изложението.

М. Халбвакс въвежда и още едно понятие, на което придава тежестно значение – забравата. В своя значим труд, озаглавен „Колективната памет“, той отбелязва: „Човек може да си спомня само при условие, че успее да намери мястото на интересуващите го събития в общата рамка на колективната памет. […] Забравянето се обяснява с изчезването на тази рамка или на част от нея дали защото нашето внимание не е било в състояние да я фиксира, или е било насочено на друго място. Забравата или деформирането на определени спомени се обяснява още с факта, че тази рамка се премества във времето. Обществото се изправя срещу миналото по различен начин – в зависимост от времето и обстоятелствата.“[13]

Може да се обобщи, че забравата има не по-малка роля за формирането на колективната памет именно поради нейната структурираща роля при новата идентичност[14]. След Втората световна война теорията за колективната памет на Морис Халбвакс претърпява различни допълнения и модификации. Сред най-съществените от тях е работата върху „местата на паметта“ на френския историк Пиер Нора. Той акцентира върху подтикнатата от модернизационните процеси в световен мащаб плурализация на колективните памети и на засилването на техния натиск върху историята. Това според него води до установяването на по-ясна разграничителна линия между история и памет и в осъзнаването на последната като относително самостоятелно научно поле. Противопоставяйки понятията „историческа“ и „колективна памет“, Нора стига до извода, че именно благодарение на такова позициониране е възможно дефинирането на самото понятие „памет“. Тъкмо по този начин става възможно преодоляването на конфликта между интерпретациите, относителността на познанието в историята и политическите употреби на миналото. Този дискурс позволява разглеждането на отделни фрагменти от историята, както и на по-големи отрязъци от време и събития, едновременно като история на миналото и като история на изображенията на миналото и техните употреби[15]. А самото понятие той дефинира така: „Колективната памет е споменът и съвкупността от спомени, съзнателни или не, на един опит, изживян и/или митологизиран от жива общност, за която миналото е неделима част от нейната идентичност“[16] По-късно една от неговите последователки позиционира нейния статус като функция не само от бинарната двойка „памет – история“, но и от опозицията „памет – забрава“, при която първото звено непрекъснато се нуждае от подкрепата на обществото и на историческата наука, за да може да устои на своя антоним – забравата[17].

Наред с останалите теоретични проблеми, които дефиницията за колективна памет предизвиква, Нора се спира на значението, което има за историческата наука появилият се през последния век разлом между историята и паметта. Той поставя нови задачи пред „новата“ история, за която пледира. Според него тя трябва да тръгне в дирите на множеството колективни памети и да опише техните места. „Става дума да се тръгне по местата, в точния смисъл на думата, където едно общество, каквото и да е то, нация, семейство, етнос, партия, дава на доброволно съхранение своите спомени или ги преоткрива като една необходима част от своята личност: топографски места като архивите, библиотеките и музеите; паметни места като гробищата и архитектурните паметници; символни места, като възпоминанията, поклонничествата, годишнините или емблемите; функционални места, като учебниците, автобиографиите или асоциациите: тези материали имат своята история.“[18]

Паралелно с П. Нора, друг теоретик на паметта – Ян Асман добавя важен фрагмент към постановките на М. Халбвакс. Той прави разлика между четирите проявления на колективната памет: миметична, при която се осъществява ученето чрез подражание; памет на предметите, проникнала и в света на вещите, за която говори и Нора; комуникативна, основана на собствения житейски спомен или разказана от първо лице и разпростираща се около 80 години назад; и културна памет – изразяваща се в съхраняването на смисъла в рамките на културните общности. Това се осъществява чрез производство и повторение на символни действия. Последният вид памет според Асман, проявена обикновено като митология, поддържа спомена за „абсолютното минало“ и се проявява най-вече във фолклорните празници и обреди. Така теорията за паметта се превръща в приложима в изследването на традиционните общества и на такива, намиращи се в ранна фаза на индустриализация и модернизация. Появата на писмената култура според Асман усложнява отношението към миналото. В повечето случаи се създава нова културна норма, в която се смесват устната и писмената комуникация. В този случай абсолютното време на пренесената чрез писания текст митология се превръща в относително. Така възниква практиката на двойното конструиране – на миналото посредством настоящето и, обратно. На свой ред миналото става по-обозримо и се проявява в представата за по-близки и по-далечни исторически епохи[19]. За да сведем този висок теоретичен хоризонт до изследвания от нас случай, ще обобщим, че нашето внимание ще бъде насочено към последните два вида памет, чрез които се дава възможност за по-пълноценно разбиране през призмата на политическото на различните локални общности и идентичности, при които митологичното и абсолютното време са трудно разчленими и за настоящето се мисли през неразривната му връзка с миналото.

Тъй като основната част от изследването е свързана със събирането и изучаването на различни индивидуални спомени от времето на комунистическия режим, е необходимо да бъдат казани няколко думи и за корелацията „колективна памет – личен спомен“. Нейното осмисляне минава през понятието комуникативна памет, въведено от Ян Асман. Личният спомен особено в случаите, когато става дума за съучастие в големи политически и социални трансформации, винаги има своя автобиографичен ракурс. С други думи, осмислянето на „голямата история“, на която разказващият е съвременник, минава през оценка и преоценка на собственото му място в нея. Така той естествено се стреми да заеме субектна позиция в процеса на разказването. Теоретиците на паметта обръщат внимание именно върху проблема за субектния статут на разказвача на спомени. В този смисъл отговорите на въпроси от типа: „Кой говори?“, „От чие име говори?“ и „Защо говори?“ всъщност са съвършено различни. Те могат да бъдат разчетени през въведеното от Джовани Леви понятие „модална биография’. При нея автобиографичният текст представя не толкова и не само живота на индивидуалната личност, колкото има функцията на събирателен разказ за определена група в конкретен исторически момент и социален контекст. „Този тип биография – пише Леви, – която можем да наречем модална, тъй като индивидуалните биографии тук служат само като илюстрации на типични форми на поведение или на статус, е много сходна с просопографията – всъщност това не е биографията на една отделна личност, а по-скоро на някакъв индивид, който концентрира в себе си всички отличителни черти на групата.“[20] Казаното с особена сила се отнася до биографиите на маргиналите, част от които ще бъдат обект на по-нататъшното изложение. Макар техният поглед да не е репрезентативен, те ни помагат да разберем по-добре обществото, от което представляват отклонение. Именно към това разбиране за смисъла и значението на автобиографичния разказ се придържаме и тук, то е било водещо в процеса на събирателската работа и при подбора на самите интервюта.

Някои топосни ориентири

Селищата, около които е центрирано изследването, са Брезница и Корница в община Гоце Делчев, Рибново в община Гърмен, и Дамяница в община Сандански. Заедно с това в обсега попаднаха и градовете Гоце Делчев, Сандански и Петрич, представляващи традиционни и естествени пазарни, културни и административни центрове на споменатите селища.

Брезница

Днес Брезница е най-голямото по население село в Благоевградска област. По официални данни то надхвърля 4000 души, между които стотина българи християни, няколко цигански християнски семейства (даскане рома) и всички останали – българи мюсюлмани, или, както последните предпочитат да се наричат – помаци или просто мюслюмани [21]. Макар селището да е купно, в него все пак са обособени отделни махали, възникнали първоначално като родови – Суда махала, Бара, Билянчов край, Косинова махала, Гарипова махала, Татар махала[22]. Голяма част от родовете се възприемат като староседелско, почти древно население, като някои от тях свързват началото си с арабите. В случая става дума по-скоро за митологична генеалогия, осмисляна като реална и извеждана като алтернатива на силово налаганата в миналото пропаганда за техния български произход и често сочена като доказателство за стародавния им и благороден от гледна точка на исляма произход[23]. В края на XIX и началото на ХХ век в селото започват да се заселват мюсюлмани от други места, попаднали в границите на българската държава или притеснявани от своите християнски съседи. На синура между двете столетия Васил Кънчов сочи селото като най-голямо в мюдюрлука Дервент колу и вероятно негово седалище със 195 къщи[24]. В малко по-късен свой труд той сочи и броя на жителите – 850[25]. От този момент населението му започва непрекъснато да нараства. Днес все още съществува ясен спомен за родове, преселили се тук от София, Бачево, Господинци, немалко хора от прокудените мюсюлмани от Добринище и др. Особено място на травматична памет за брезничани са събитията около Балканската война от 1912-1913 г. Тогава голяма част от населението бяга към морето, а немалка част от останалите стават жертва на настъпващите български части и доброволчески дружини от съседните християнски села. По стечение на обстоятелствата, армейската рота от състава на 27-и Чепински полк, която влиза в изпразненото село на 21.10.1912 г. и го запалва, е командвана от прочулия се по-късно капитан Кимон Георгиев[26].

След завръщането на избягалите брезничани те са принудително покръстени. Всички тези събития оставят ясно запазен травматичен спомен у жителите на селото, затова и всички по-късни кампании по тяхното „осъзнаване“ се осмислят от тях като своеобразно повторение на именно този епизод, който вече придобива смисъла на митологично начало на техните мъки заради вярата. В периода след войните тук започват да се заселват и българи християни. Най-общо те се състоят от две групи – бежанци от Егейска Македония, и по-точно от Серско и Драмско, и жители на съседните високопланински села Кремен и Обидим, където обработваемата земя е твърде недостатъчна. Християнските заселници построяват две черкви – „Св. Георги“ и „Св. Никола“, които се виждат отдалеч и по-този начин архитектурно акцентират върху факта, че селото вече не е чисто мюсюлманско[27]. Соченият и до днес традиционен поминък тук – тютюнът – получава популярност най-вече покрай бежанците от Гърция, които предават своя „занаят“ на мюсюлманите в селото, а също и на останалите християни.

Днес този поминък, твърде проблематичен напоследък, се възприема като типичен и характерен за мюсюлманите в целия регион.

В междувоенния период селото, както и цяла Пиринска Македония, попада под фактическия контрол на ВМРО. Факт е, че и помашкото население активно участва в местната селска чета, а също и като ятаци и свръзки на комитите. Тази традиция продължава и в годините след Втората световна война, когато бивши кадри на Организацията съставляват основата на горянското движение в региона. След войната и в резултат на политиката на форсирана индустриализация българското християнско население започва постепенно да напуска селото и да се заселва в Гоце Делчев и в големите градски центрове. За този процес допълнително спомага и колективизацията на земята. Тук тя става доста късно – едва през 1957 г. Днес броят на християните е спаднал наполовина и е около 100 души. Сред помаците в селото особено ясно са запазени травматичната памет за акциите по разфереджаването от края на 50-те години и опитът за смяна на имената от 1964 г., за които ще стане дума и по-натам. Най-значимото събитие обаче в колективната памет на общността е кампанията по смяна на имената от 1973 г. Макар сблъсъкът с властта да е най-тежък в съседното село Корница, брезничани също дават две човешки жертви. Огромен е броят на битите и ранените, а също и на принудително изселените впоследствие. Това дава основание печално известните в национален мащаб Корнишки събития тук да бъдат назовани Брезнишко-Корнишки, като в тяхна памет на площада на селото е изграден паметник. Процесът на адаптация на мюсюлманите към всекидневието на „възродителния процес“ е доста труден и бавен. Това е и причината в края на 1989 г. голяма част от жителите му да се включат особено активно в стачките и демонстрациите за връщането на мюсюлманските имена. Периодът на т. нар. вахти (пред Народното събрание и пред сградата на тогавашния Държавен съвет) днес също заема важно място в паметта за съпротивата срещу асимилационната политика на режима. Затова и датата 29 декември 1989 г., на която пленумът на ЦК на БКП решава да даде възможност за връщането на старите имена, в целия регион се чества особено радостно и тържествено като Куртулуш байрям. Днес този нов, спонтанно възникнал празник, се запазва във все по-малко селища. В Брезница обаче той все още се отбелязва изключително тържествено. Страхът от повторението на т. нар. „възродителен процес“ продължава да бъде много жив и в първите години след промените. Той може да бъде усетен и сега. Този мотив, както и стремежът за показно демонстриране на турска идентичност, възприемана от част от помаците като по-престижна, са в основата на емиграционния поток към Турция в началото на 90-те години. По данни на информатори около 1000 жители на селото се изселват в района на Маниса и Селим Шахлар.

Корница

Етимологията на името на селото не е съвсем ясна. Част от респондентите твърдят, че то представлява съкратена форма от Коритница, поради специфичното му географско положение. Други го свързват с производството на корди от кози черва, използвани за разпространените в района музикални инструменти – дрънки. Действително в спомените за миналото на немалко хора този занаят присъства като характерен за селото[28]. В духа на съзнателно търсената древност и автохтонност, както и поради осмислянето на съпротивата срещу „възродителния процес“ като борба за връщане към началата на традицията, част от информаторите сочат етимологията на името от корен, т. е. хора, които от край време са тук, местни, коренни. Жителите му възприемат себе си като част от по-голяма общност, включваща неизменно и съседните села Брезница и Лъжница. Обкръжени отвсякъде от християнски села, те се самоопределят като своеобразен помашки „анклав“, в който борбата за запазване на вярата е всъщност борба за оцеляване. Родови и брачни връзки свързват корничани и със селата Рибново, Буково, Филипово, Господинци, Осиково, Скребатно (последните три – смесени с християни). Така очертаният пояс, свързващ през р. Места селища в Пирин и Родопите, се осмисля като по-близък и родствен в сравнение с останалия помаклък и по някакъв начин различен от района на Чеч. Спецификата му се интерпретира и като по-силна ревностност по отношение на религията и съответно – като по-силно изстрадано мъченичество (шехитлък) в нейно име[29].

Според В. Кънчов на границата между XIX и ХХ век селото наброява 90 къщи с около 680 жители[30]. За разлика от съседното Брезница, тук паметта за Балканската война не е толкова травматична. Селото не е напускано в хода на настъплението на българските части, а пристигналите в него войници са посрещнати с печени агнета и други символи на местното гостоприемство. Това според информаторите, е причината селото да не бъде изгорено, а жителите му да не пострадат. Този епизод впоследствие е инструментализиран във „възродителния процес“. По предварително изготвен сценарий на родова среща на рода Бялкови през 80-те години една от активистките преразказва спомените на своя дядо за посрещането на българските войски тук. Според тях през 1912 г. една внушителна група селски първенци, предвождани от мухтара Молла Мехмед и Бекир Бялков-Пехливана, посреща тържествено войниците като „заколват крави и говеда и сготвят манджа за войската“. Очаквайки пристигането им в местността Кръста, натоварили на мулета и магарета ябълки, круши и орехи, те ги пресрещат и тържествено въвеждат в селото[31].

Начинът, по който корничани посрещат българските войски, обаче не ги спасява от последвалото покръстване. Тогава част от тях започват да се изселват към Турция и този поток, бавно, но сигурно продължава и през следващите десетилетия. Малко след войната, през 1916 г., започва заселването на първите християни в селото. Това са няколко семейства от Ковачевица, Осиково, Скребатно, а също и от по-близките Кремен и Обидим. Всички те са високопланински селища с огромен недостиг на обработваема земя. Преселването им в Корница е по чисто икономически причини, като ги привличат много по-ниската надморска височина (около 500 метра), наличието на свободни къщи и земя на изселили се в Турция корничани. През двайсетте години на ХХ век тук се заселват и немалко бежанци от Егейска Македония. Това дава самочувствие на нарасналата българска християнска общност и през 1926 г. в селото се изгражда църква. Тъй като основният неин строител (и ктитор) от Ковачевица се казвал Димитър, черквата всъщност е кръстена на него – „Св. Димитър“[32]. Към края на същото десетилетие броят на християните в селото достига около 200 души. Тъй като въпреки нарастването на броя им те продължават да бъдат незначително малцинство, между тях и християните в Брезница, намиращи се в същия статус и притежаващи абсолютно идентичен социален профил, се създава много силна солидарност. Тя се изразява в брачни и кумски връзки, взаимно гостуване по съборите, организирани на патронните празници на църквите в двете села, и дори съвместни молебени за дъжд, провеждани в местността Св. Неделя, намираща се между землищата на двете села. В известен смисъл огледални са и отношенията между мюсюлманите от Корница и Брезница. Под повърхността им обаче не е трудно да се забележи и мнителност и подозрителност по отношение на другоселците. Тези нюанси в представата за „другия“ започват да се сгъстяват след различната съдба на двете селища по време на Балканската война. Тъй като съвсем определено Брезница е по-голямото село, корничани се гордеят с това, че са по-централното, съотнесено и към другото съседно – Лъжница. Представата на корничани за себе си е и на по-големи ревнители на вярата в сравнение със съседите им. В Брезница това се характеризира като „консервативност“ и „изостаналост“. Тази скептичност на едните към другите, доловима единствено на нивото на културната интимност, е препотвърдена и по време на Корнишките/ Брезнишко-Корнишките събития от 1973 г. У брезничани остава твърдото убеждение, че те са подведени, излъгани, заблудени от корничани да им се притекат на помощ и в последна сметка са пострадали заради тях[33].

През междувоенния период тук също се създава структура на ВМРО, обхващаща както християните, така и мюсюлманите. В прилежаща към селското землище местност високо в Пирин дори е изградена вила на Организацията, ползвана за отмора, банкети и някои революционни дейности[34]. Ръководител на местната структура е А. Пасков – първи български учител в селото и по-късен директор на училището[35]. На базата на бившата структура на ВМРО след преврата от 9 септември 1944 г. в селото се създава една от известните горянски групи в района, водена от корничанина Спас Белухов-Пането. От разгрома на групата в началото на 50-те години пострадва най-вече християнското население. В качеството им на роднини или ятаци на горяните около 15 семейства са интернирани във вътрешността на страната, а част от членовете им се озовават в затвора. Последвалата колективизация допълнително засилва миграцията навън – към този момент в селото са останали стотина християни, предимно възрастни хора.

Още в края на 50-те години, подтикнати от акциите на властта по т. нар. „разфереджаване“ и от желанието да бъдат припознати от режима като „турци“, част от местните мюсюлмани започват да се изселват в с. Долно Изворово, Казанлъшко и Климент, Шуменско. Попадайки в турско етническо обкръжение, тези преселници съзнателно се стремят да научат и езика – разглеждан като доказателство за етничността. Така всъщност се създават дъщерни разклонения на локалната общност, които продължават да поддържат близки връзки със селището майка. За мюсюлманите в селото особено травматичен е споменът за кървавата акция по смяна на имената от 1973 г. Голяма част от биографиите им се разделят на времето „преди“ и „след“ Корнишките събития. Поради големия брой осъдени и интернирани драмата с острата фаза на „възродителния процес“ продължава до много по-късно. Последните се завръщат в селото чак към началото на 80-те години. През целия период до края на комунистическия режим периодично се провеждат кампании по вторичен контрол от страна на властта за носене на „подходящо“ облекло, за недопускане обрязване при момчетата и пр.

През 1989 г. голяма част от жителите на селото участва в споменатите вече „вахти“ за връщането на турско-арабските имена. Значителна популярност получават и местни хора, превърнали се в дисиденти от национална величина – Зейнеп Ибрахимова, Хасан Бялков, Рамадан Рунтов, Айруш Хаджи, Байрям Гетов и др. Те се превръщат в своеобразна емблема за корничани в новите условия. Всичко това е причината на 29 декември 1989 г. тук да бъде устроен грандиозен Куртулуш байрям. Веднага след промените започва и масирана изселническа вълна към Турция, продължила докъм 1994 г. При желанието за изселването там един от водещите мотиви е страхът, че асимилационната кампания може отново да се повтори. Паралелното действие и на икономическите фактори – огромната безработица, зависимостта от държавата при изкупуването на тютюна и, общо взето, сравнително ниският стандарт на живот – засилват т. нар. в демографията „push factor“, т. е. фактора на изтласкване при емиграционния поток. Към страха от социалната несигурност се добавя и друг такъв, че няма да бъдат припознати като „турци“ както от официална София, така и от Анкара, и следователно няма да им бъде разрешено изселване. Това е и причината почти всички фамилни имена в трите села да бъдат без наставките -ов и -ев. Към Турция поемат и голяма част от дъщерните поселения на корничани в Казанлъшко и Шуменско. Днес там има около 800 изселници оттук, концентрирани главно в Караач, в близост до Маниса. Така и на новото им местожителство те се оказват в непосредствено съседство с брезничани, заселени в Селим Шахлар. Между изселниците в Турция и останалите корничани съществуват постоянни роднински, приятелски и дори икономически връзки и всяко лято селото е пълно с гостуващи от Турция хора. Има и немалко пенсионери, които фактически живеят и на двете места.

Днес селото е с около 1600 жители, от които приблизително 1400 са помаци, около стотина българи и малко цигани ковачи – даскане рома и хорохане рома. Голямата част от семействата продължават да бъдат ангажирани в отглеждането на тютюн, а мъжете работят като сезонни гурбетчии главно в строителството във вътрешността на страната, а напоследък и в Западна Европа. Както тук, така и в съседните Брезница и Лъжница съществуват немалко текстилни цехове, в които работят изключително жени. Макар възнагражденията там да са изключително мизерни, повечето от работничките нямат друг избор. Още от началото на промените селото се възприема като един от бастионите на Движението за права и свободи (ДПС) и неизменно се управлява от него.

Рибново

През последните години името на това село неизменно присъства в телевизионни и вестникарски репортажи, псевдосензационни публикации и PR-кампании на политици, придаващи му особена иконичност, ако ползваме това понятие на Хърцфелд. „То ни напомня – пише той, – че говорим не за установени неща, а за процеси, чрез които се постига установеността и веществеността. Знакът става икона само защото някой го използва по този начин и защото останалите се съгласяват да го разчитат така.“[36] В конкретния случай чрез медиите Рибново е стигматизирано като синоним на изостаналост, консерватизъм и едва ли не на религиозен фанатизъм. Тази иконичност по отношение на селото обаче се проявява не само в користното говорене за него. Известно е, че напоследък то се посещава от голям брой етнолози, антрополози и пр. изследователи на традиционната култура поради запазените архаични черти на местния бит. Чрез тях различните аспекти на търсената „автентичност“ и преди всичко запазеният единствено тук обичай на „лепене на булките“ получиха национална известност. Всъщност става дума за практика, разпространена в миналото при почти всички помаци, включително и при тези в Тетевенско[37]. С постепенното разпадане на традиционния обреден комплекс около сватбата в останалите помашки локални групи тя започва постепенно да изчезва. Така например в Корница свързват прекъсването на тази традиция именно със събитията от 1973 г. Днес действително Рибново е единственото село, в което „лепенето на булките“ продължава. То се изразява в плътното покриване на лицето на булката, наричана тук гелина, облечена в традиционния сватбен костюм, с крем „Здраве“ (заместил някогашната помада). Върху тази маска се налепват разноцветни пайети, подредени в геометрични или флорални композиции. Очите на булката остават затворени, а върху лицето и се поставя своеобразен воал, изработен от разноцветни гирлянди и прикрепен за косата с изкуствени цветя. Днес тази практика се осмисля като типично рибновска и съставлява част от локалната идентичност на населението тук.

Друг отличителен белег е възприетото в селото женско облекло, смятано за „традиционно“, но реално нито материалите, от които то се изработва (или купува), нито формата и кройката, са останали от миналото. Става дума всъщност за удобно скроени шалвари, пъстри забрадки и дантелени празнични престилки, както и за заместителя на фереджето – тъмнокафявата манта. Всички тези белези на другостта водят до възприемането на селото като най-консервативно по отношение на общите процеси на модернизация и на мястото на религията, не само от споменатите външни фактори, а и сред помаците в околните села. Донякъде това се дължи на географската му изолираност и на впечатляващата надморска височина, на която е разположено – около 1300 м. С това то се нарежда сред най-високопланинските селища на Балканите въобще. Допълнителен аргумент в тази насока е и липсата на християнско население тук.

Съвременната численост на жителите му е около 3500 души[38]. Жените са ангажирани изключително в тютюнопроизводството. В момента в селото има един-единствен текстилен цех. Събирането на гъби и боровинки също е част от допълнителните поминъци на хората тук. Малка част от мъжете е заета в дърводобива. През последните години в селото се развива особено характерна гурбетчийска култура, като местата на припечелване стават все по-далечни. Доскоро това бяха Банско и София, но напоследък се работи и по Българското черноморие и в Западна Европа. Испания и Португалия остават предпочитани дестинации за рибновските мъже, като гурбетът там отново е родово-фамилен. Логиката обаче на привличане е обратна на традиционната. По-младите и активни мъже в семействата след установяването си обикновено привличат бащите си и по-възрастни свои родственици. Рибновци се гордеят с факта, че работещите навън техни съселяни винаги се завръщат в селото. Затова и няма дъщерни колонии в други части на страната, както и постоянни изселници в Западна Европа или САЩ. По тази привързаност към родното място те силно се отличават от селищата в Чеч. Много по-слаб е и емиграционният поток към Турция. Сезонната миграция на значителна част от мъжкото население отваря пред рибновци нови житейски хоризонти и води до бърза модернизация на бита. Днес в селото почти няма стари къщи, жилищата са с впечатляващи размери и притежават всички необходими удобства. С това Рибново силно се отличава от съседните села, макар че селищната инфраструктура си остава окаяна, както и при останалите.

Споменатите по-горе предпоставки водят до постоянно нарастване на числеността на селото, продължило, макар и с по-бавни темпове, дори и през последните десетилетия на тежка демографска криза в страната. По данни на В. Кънчов в края на XIX век то наброява 105 къщи с около 560 жители[39]. За около един век в рамките на четири генерации населението му нараства приблизително шест пъти. Този впечатляващ демографски ръст е и причината жителите на селото да имат ниска средна възраст. Дори и при голямата сезонна миграция през летните месеци то остава пълно с деца и по това рязко се отличава от съседните християнски селища. Прерастването на местното училище в гимназия през 90-те години на ХХ век е предпоставка не само за постепенното увеличаване на образователното равнище, но и за бавното покачване на средната брачна възраст, особено забележимо при момичетата.

В паметта за миналото липсва травматичен спомен за Балканската война и последвалата кръстилка. Съществуват доста разкази за годините на Втората световна война. Тогава хора от селото залавят и умъртвяват комунистическия функционер и партизанин Анещи Узунов. Това е причината след преврата от 9 септември 1944 г. те и техни съмишленици, съпричастни към бившия вече режим, да сформират горянска група, просъществувала до късно. Промяната в селото след 9 септември 1944 г. е ознаменувана с поставянето на бюст-паметник на Узунов, като и с наименуването с неговото име на училището, редица улици, цехове и пр. Рибновци се набиват в очите на новата власт още през 1959 г., когато в селото се провежда кампанията за насилствена промяна на традиционното облекло. Особено важно място в колективната памет на жителите му заемат събитията от 1964 г., когато е проведена неуспешна регионална кампания за смяна на имената. Така наречените Рибновски събития, за които ще стане дума и по-късно, се превръщат в съставна част от изграждането на стереотипния образ за жителите му. От страна на режима той се осмисля като синоним на фанатизъм, ретроградност и средновековен консерватизъм, а от гледна точка на съседните мюсюлмански селища – като силен колективен дух, готовност за мъченичество в името на вярата и решителност. В общи линии между тези два полюса се колебае оценката за рибновци и днес при двете основни религиозни групи в региона. Направената крачка назад от страна на режима по време на кампанията от 1964 г. се възприема от рибновци като победа в твърде неравностоен двубой. Предприетите след утихването на страстите мерки от страна на Държавна сигурност, изразяващи се в съдебно-наказателно преследване на организаторите на Рибновските събития, арестуване и интерниране на немалък брой хора от селото и пр., парират опитите за съпротива в бъдеще. Затова и кампанията по смяна на имената през 1973 г. преминава без сътресения и ексцесии, подобни на тези в Корница и Брезница. Примерът на рибновци през предходната акция се оказва заразителен за последните. Част от респондентите там обясняват кървавата развръзка именно с вярата, че след като преди години рибновци „са се държали“ и са устояли, значи това е печелившата стратегия и в последна сметка властта ще отстъпи[40]. В годините на „възродителния процес“ селото продължава да бъде гледано „под лупа“. Все още съществува жив спомен за наказателните преследвания за извършването на сюнети, нощните проверки по домовете с какви дрехи спят хората тук и т. н. Именно на нивото на всекидневния контрол тоталитарната машина достига кулминацията на своята всеобхватност и перфидност.

Подобно на изброените вече селища, рибновци участват в т. нар. вахти през 1989 г. пред Народното събрание в София с искане за връщане на мюсюлманските имена. Макар това да не се декларира изрично, изглежда обаче, че подкрепата им не е толкова масова, както в Брезница и Корница например. Затова и споменът за тях не е колективен, а строго индивидуален. Това е и причината в селото да не е празнуван Куртулуш байряма. При въпросите за честванията на годишнината от 29 декември 1989 г. всички респонденти заявяват, че първоначално са ходили в Корница и Брезница, а след това са престанали да отбелязват деня. След промените селото се превръща в един от бастионите на ДПС. Донякъде това вече съставлява неразделна част от стереотипната представа за него. До този момент всички опити за нейното разчупване завършват без успех.

Дамяница

За разлика от разгледаните по-горе селища, разположени в долината на р. Места в Гоцеделчевско, село Дамяница се намира край р. Струма. До 1934 г. административно спада към Петричка околия, а след това – към новосъздадената Светиврачка (дн. Санданска) околия. Пак през същата година то е преименувано от Орман чифлик в Дамяница – в памет на Дамян (Даме) Груев. Както личи от старото му име, става дума за някогашен турски чифлик, около който започват да се заселват селяни от околните села, ангажирани със стопанска дейност в него. Както съобщава В. Кънчов, на границата между XIX и ХХ век все още половината от обработваемата земя принадлежи на чифлика. По това време населението на нововъзникналото село наброява 220 жители с трийсетина български и 15 цигански къщи[41]. Поради многото обработваема земя, доброто и качество, възможностите за относително лесно напояване от р. Струма и мекия климат селото започва бързо да се разраства с преселници от съседните селища, пръснати из Пирин и Огражден. Първоначално жителите му се занимават изключително с градинарство. Лозарството е пренесено по-късно от преселниците от мелнишките села[42]. В началото на ХХ в. селото попада в „епицентъра“ на освободителните борби. То става една от базите на Яне Сандански и на войводата Ив. Газепов. В този период чифликът на местния бей е запален, а с него напускат и неколцината турци (може би става дума за албанци). След Балканската война, когато районът става част от българската държава, тук започват да се преселват голям брой бежанци от различни части на Егейска Македония. С това населението му се удвоява. През 20-те години е построена и черква. До 1934 г. селото се намира под пълния контрол на ВМРО. В междувоенния период се променя и поминъкът на населението. Тук навлиза тютюнът, зеленчукопроизводството постепенно преминава в специализация в отглеждането на ягоди. Като цяло обаче населението остава бедно, макар и не толкова, колкото в съседните балкански села. Днес в селото все още има ясно съхранен спомен за Втората световна война. Пристигането на германците, тяхната висока лична хигиена и доброто им отношение към местните, заемат важно място в разказите на хората тук. Това се дължи преди всичко на изкупуването на добри цени на намиращите се в селото и в целия район магарета. Както е известно, в нощта на 6 срещу 7 април 1941 г. към самарите им са прикрепени фенери и те са напъдени към строго охраняваните гръцки позиции по линията „Метаксас“. Целта на тази операция е да се проверят точно опорните пунктове на отбраната и действително започналата стрелба от гръцките позиции по подплашените магарета превръща тази провокация в успешна. След началото на немската агресия на юг населението, носещо лоши спомени за гръцките наказателни контраакции през 1913 и през 1925 г., масово започва да бяга към Пирин, търсейки закрила там. Само намесата на германски офицер предотвратява тази спонтанна евакуация на местните хора[43]. Годините след 1941 г. се сочат като много успешни за селото, тъй като тогава то се свързва с широк железен път (дублиран на места и комбиниран с теснолинеен) както с вътрешността на страната, така и с Беломорието (Демир Хисар)[44]. Изграждането на линията, строителството на гарата и прилежащата инфраструктура създават работа и същевременно благоприятстват за динамичната обмяна на стоки и хора. По този начин селото се превръща в комуникационен център и на околните населени места. По същото време неколцина от бежанците от Егейска Македония отново се завръщат по родните си краища, а някои от тях активно участват в администрацията там. След преврата от 9 септември 1944 г. те са принудени отново и този път трайно да се завърнат в селото. Днес съотношението между тях и преселниците от селищата отсам границата е приблизително 40:60.

В годините след преврата Дамяница остава, общо взето, встрани от големите политически сътресения, обхванали региона и цялата страна. За разлика от околните села тук няма нито прояви на съпротивителното движение преди 09.09.1944 г., нито такива на горянското. Липсват и убити в дните и нощите на „червения терор“ през септември и октомври същата година. В паметта за това минало първостепенно място заемат колективизацията и свързаната с нея система на ограбване на селячеството чрез задължителните държавни доставки на земеделска продукция, която то е задължено да предава. Макар ТКЗС в селото да е образувано още през 1948 г., неговата масовизация става сравнително късно – през 1957. Стабилизирането на кооперативното земеделие и постепенното разрастване на допустимото лично спомагателно стопанство през 60-те години водят до бързо подобряване на живота тук. Селото се превръща в един от центровете на оранжерийно отглежданите зеленчуци в национален мащаб. В близост до гарата е изграден огромен хладилник, от който се извозва земеделска продукция за износ. В него са заети голям брой хора, други са ангажирани в производството и изкупуването на ранните плодове и зеленчуци. Отделно от това до гарата е построена и модерна за времето си винарска изба, в която започва да се доставя грозде от целия Мелнишки край. Макар и с попомръкнала слава в резултат на голямата конкуренция в този отрасъл тя продължава да бъде своеобразна емблема на селото до ден днешен. В този период и населението тук започва бързо да нараства. Носталгията по това минало заема важно място в паметта за социализма днес.

В първите годините след 1989 г. сривът в селското стопанство тук се отразява особено тежко. Самият хладилник е препроданен няколко пъти и накрая разрушен. Неговите руини и днес все още придават своеобразен марсиански пейзаж на пространството около гарата и сами по себе си представляват картинна метафора за характера на прехода. Затварянето на голям брой предприятия в близките Сандански и Петрич също лишава жителите на селото от друг поминък освен частното земеделие. Следва да се отбележи, че през последното десетилетие този сектор преживява нов възход. Почти във всеки двор са изградени модерни отопляеми оранжерии, в които се произвеждат марули, ранни домати, пипер, краставици и дори аспержи. Добрият пазар на тази продукция се отразява и върху вида на къщите в селото. Почти всички са големи, трии четириетажни, измазани и модерно обзаведени. Населението на селото също продължава да се увеличава. Понастоящем то наброява около 1650 постоянни жители[45].

Паметта за героите

Както е видно от казаното по-горе, в представяното изследване са обхванати много различни селища със собствен етно-религиозен, стопански и екологичен профил, между които общото почти изцяло се свежда до сравнително близкото географско положение от двете страни на Пирин. Марксическата историопис би заключила, че различията в стопанската база неминуемо означават и отклонения в „надстройката“, към която спадат проявите на културата, паметта за миналото, проблемите на идентичността и пр. Оказва се обаче, че именно тук приликите са много повече, отколкото в началата на стопанския живот. Те минават през осмислянето на региона като единно географско и културно цяло и през общите места на паметта (но не и през местата на обща памет, каквито липсват) от двете страни на сама по себе си митологизираната планина. В тях важно място заема представата за героите. Следва да се отбележи, че тук отсъства колективен спомен за по-далечните исторически периоди. В този смисъл паметта за миналото тук е всъщност предаван спомен за времето от края на XIX век насетне. Така резултатите „на терен“ доста точно съвпадат с онова, което Нора дефинира като „колективна памет“, а именно, като исторически късен феномен, появил се на границата между онова, което е смятано за минало, и онова, което е възприемано като настояще[46].

В местните представи за това митологизирано минало основно място заема паметта за героите от националноосвободителните борби. Представите за тях имат важно значение за общата оценка, давана на ВМРО от жителите на региона, и особено с оглед на по-късното им стереотипизиране в хода на еволюцията за т. нар. македонски въпрос. С по-голяма емоционална наситеност и интензивност е колективната памет за Гоце Делчев и Яне Сандански, като следва да се отбележи, че представите за тях силно се отличават една от друга. Сред тях образът на първия е по-идеализиран и изчистен от всекидневност. Респондентите акцентират върху неговата изключителност и роля на първоосновател. „Гоце Делчев е първият в това движение, стълб на движението … „[47] В общи линии в този дух са оценките за него, възприети преди всичко през литературата и образованието, но преляли и в колективната памет. Независимо че Г. Делчев е убит през 1903 г. и не доживява до периода на войните, силно засегнали този район, той се възприема като техен съвременник и като по-толерантен и търпим към другостта. Тук историческата конкретика отстъпва място на самостоятелния живот на героя, при което датите на рождение и смърт нямат особено значение, а отделните персонажи се намират в особена синхронност. Тя се отразява при съпоставката му с неговия съратник Яне, особено ярка в разказите на помашкото население в долината на Места. Образите и стереотипите при християни и мюсюлмани за двамата ръководители на Организацията се оказват всъщност „общи места на паметта“. Почти във всички разкази на помаци от изследваните селища се разказва легендата за разговора на Гоце Делчев с неговата майка. Според митологемата, когато той споделя с нея намерението си да изколи мюсюлманите в местенското корито, тя му показва градината си. „В нея има всякакви цветя – казва тя. – Затова е толкова красива. Така е и с хората – има нужда от всякакви – и българи, и помаци, и турци …“[48] Впечатлен от сравнението, в последна сметка той се отказва от плановете си. Този фолклорен разказ, силно повлиян от старата османска метафорична образност, всъщност отразява интернализирана конструкция на историята, обясняваща запазването на помаците в Гоцеделчевско, за разлика от долината на Струма, където действа Яне. Под някаква форма, макар и не толкова разпространен, този разказ е познат и на християнското население в Петричко. „А за тука, за района на Дамяница, Яне Сандански е казвал: „Аз, в моя район, българи-мохамедани нема да има, а той – Гоце Делчев – е разрешил да има помаци и затова там, в Гоцеделчевско, са останали помаци“[49]

Вмененото различие във възгледите на двамата по отношение на мюсюлманското население не се оценява еднозначно при християни и мюсюлмани. „Единственото убаво, дето ВМРО-то са направили, е че нема турци тука никъде, изклали са ги. Тука има едно село Литово, 300 къщи е било – турци. Дванайста година ВМРО-то ги събира – жени, деца, сичко изколват наред. Дреновец, Мендово, Вишнене – тие турски села се са колени. Давани деца има момичета млади, туркинки. Некой стар ерген, аресва си я тая момичка, зима си я и тва е, и остава жива. По селата има много такива случаи“[50] Така колективната памет за Сандански формира образа на доста по-решителен и суров човек. Обикновено фолклорният разказ за него стига до възклицанието пред вече мъртвия войвода: „Стани ми, стани Яне, оти още има турци за клане!“[51] Както ще стане дума и по-натам, тези различия в представите за двамата революционери имат важно значение в процесите на вторична фолклоризация, свързана със структурирането на различните видове местни идентичности. Така например късното иконизиране на Сандански като предтеча на македонизма и превръщането на гроба му край Роженския манастир във важно „място на паметта“ за неговите последователи водят до перифразиране на горната реплика в „Стани Яне, още има бугари за клане!“[52]

Казаното по-горе свидетелства за твърде противоречивия образ на Сандански в колективната памет, съчетаващ в едно безпощадния унищожител, всеотдайния революционер и пладнешкия разбойник. От една страна той се движи в дискурса на героичното. Това се отнася преди всичко за немалкото респонденти, които родово са свързани с дейността на войводата в Мелнишко. „Дядо ми Георги Василев е бил в четата на Яне. Хората обичаха Яне и останалите. Комитите защитаваха хората, а Мелник им е бил сборище.“ – казва един от жителите на Дамяница[53]. „Имаше песни за него, много песни имаше за Яне Сандански. Знаяла съм ги, ама сега в момента не мога да се сетя …“ – твърди жена от същото село[54]. Тези оценки се споделят и от част от хората, които изрично декларират отрицателното си отношение към ВМРО и националноосвободителното движение.

В разказите на респондентите обаче, наред с признанието за неговата решителност и борбеност, неизменно присъстват и епизоди, свидетелстващи за „кокошкарлък“ и за известен криминален привкус. „Яне Сандански беше войводата на Пиринския край. Кокошкарите са негови подчинени. Събираха се уж да освобождават Македония, а само лежаха и нищо не правеха“[55] Примери за такъв тип отношение могат да се дадат много. Не по-малко са и разказите, разглеждащи го като жертва. Разминаванията са в интерпретациите, чия жертва е той – според едни на „българите“, според други на „своите“, според трети – на „турците“. В случая историческата фактология не е толкова важна. В тези разкази става дума за своеобразно „актуализиране на историята“, в което основните персонажи са едновременно и герои, и жертви. Както отбелязва К. Джордано, борците, които със своята жестокост вдъхват едновременно страх и почит, всъщност са приемани за герои, именно защото същевременно са и жертви, сочейки конкретно случая с Яне Сандански[56]. В този смисъл мелнишкият войвода се оказва много по-сложна фигура, чиито употреби с оглед на настоящето предполагат най-различни възможности.

Така различията между характерите и начина на действие на двамата революционери – Гоце Делчев и Яне Сандански – в колективната памет на локалните общности получават свой собствен живот, независим от стигмата на историческата фактология. Те се осмислят по-глобално и социокултурно като различия в отношението към другостта и към цялостния облик на освободителното движение. В годините на комунистическия режим, когато по едно и също време Неврокоп е преименуван на Гоце Делчев, а Свети Врач – на Сандански, те са подсилени допълнително. По този начин представата за различията в характерологичните и житейските възгледи на героите получава съвсем конкретна географска визуализация като „района на Гоце Делчев“ и „района на Сандански“. Особеностите на двете части на Пиринска Македония започват да се осмислят, освен диалектно, и като различия в етническата и религиозната пъстрота, което се оказва по-важно.

Когато говорим за стереотипизацията на героите от периода на освободителните борби на Македония, не може да не направи впечатление отсъствието на културна памет за Даме Груев. Дотолкова, доколкото това име е познато, то се дължи на литературата и на училищното историческо образование. Това може да бъде обяснено с географската отдалеченост на родното му място – с. Смилево, Битолско – и на района, в който той е действал като революционер. Заедно с това условната му принадлежност към десницата в националноосвободителното движение автоматично го поставя в неизгодна позиция от гледна точка на марксистко-ленинския разказ за миналото, установен след Втората световна война. Подобна е логиката на отношението към него и в Титова Македония, където вместо върху него се акцентира върху по-второстепенни фигури като Никола Карев. Заради протосоциалистическите убеждения на последния той е експониран в новоконструирания скопски пантеон по начин, щото човек би заключил, че става дума за един от лидерите на Организацията. За сметка на това на Даме се приписва функция на своеобразна добавка към образа на Гоце, без да бъде индивидуализиран.

По сходен начин стоят нещата в Пиринска Македония. Днес официалната памет за него тук продължава да се свежда до именуваното на името му с. Дамяница. Жителите му добре знаят на кого е кръстено селото, но това не означава наличие на собствена локална памет за революционера за разлика от тази за споменатите вече негови съратници. Подобна е ситуацията и при по-късните следовници на първата генерация дейци. Наистина почти всички респонденти са чували и за Тодор Александров, и за Иван (Ванчо/е) Михайлов, но в тяхните разкази те изглеждат някак анонимни и сякаш безплътни. Последното донякъде може да се обясни с обстоятелство, че субектите са живи свидетели, т. е. става дума за т. нар. комуникативна памет, ако използваме класификацията на Асман. Наистина, в района са популярни и някои песни за Александров, но много често при тяхното изпълнение името му се заменя с това на Г. Делчев или Яне Сандански, както и обратно. От една страна, това е отглас на абсолютно негативното отношение към Александров от страна на комунистическия режим през предходните десетилетия и на съзнателния стремеж името му да бъде заличено от колективната памет за миналото. От друга обаче, това може да се обясни и с естествения рефлекс „отдолу“ на изтласкване на политическото встрани и на връщане към митологичното. Факт е и това, че масовият консуматор на този фолклор е невъзможно да се ориентира не само в биографичните траектории на отделните революционери, а и във враждуващите многобройни крила на ВМРО. В повечето случаи разбирането за целия период до 1934 г. е като за хронотоп, в който събитийността не тече в хронологична последователност, а протича линейно и паралелно. Ако следваме конструкцията на Асман, така абсолютното време на пренесената митология чрез писания текст (в лицето на официалната пропаганда и пригодената за масова консумация историография) се превръща в относително. Отново се препотвърждава практиката на двойното конструиране – на миналото посредством настоящето и обратно.

Текстът е част от сборника Насилие, политика, памет.

Комунистическият режим в Пиринска Македония –

рефлексии на съвременика и изследователя,

съставители Михаил Груев, Веселин Тепавичаров, Петя Василева–Груева, Виолета Коцева–Попова, Мария Костадинова,

Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011.

Проектът е финансиран от програмата „Активна европейска памет“

на Европейската комисия.

Публикува се със съгласие на автора.

Михаил Груев е преподавател по съвременна българска история и етнология на етническите групи в СУ „Св. Климент Охридски“. Гост-преподавател и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Бил е гост-лектор в университетите в Мюнхен, Саарбрюкен, Белград и др. Автор на редица студии и статии на български, немски и английски език.

Коментари (4)

- 24-01-2012|iwri

е хубаво де, ама стига с тия помаци – добре, горките клали ги, преименували ги, били ги. Пролбемът с пиринска Македония не са помаците понеже Брезница е 4000 души, а другото – българското население, което от 44-та насам 4 пъти е бито: първо 47-ма са ги били да се пишат македонци, щот щЕхме да ста`аме мултинационална държава като съюза, после бой да се пишат българи, после пак македонци и после пак българи. това що никой не го изследва ами само за шарените гащи си говорим?

- 24-01-2012|Златко

Спокойно, в сборника става дума за всичко. Не е само за помаците. Всичко по реда си, малко търпение…

- 26-01-2012|Мехмед Боюкли

В Брезница до сега не съм чул че има бити християни, когато е започнала македонизацията. Имало е репресирани и бити хора, лоялни и съпричастни към Горяните, който са имали антикомунистическа бойна група в наша край с лидер – Спас Белухов Пането. Неговите ятаци са били затваряни и интернирани в концлагери. Когато започва българизацията на македонизираните брезничани, със сигурност е имало репресирани. Имайте напредвид че помаците не сме били само свидетели, но и участници заедно с местните християни в македонизацията и българизацията като жертви. След 1944, освен тези репресий имало е и доста семейства репресирани, който преди 1944г са били лоялни към тогавашната власт. За тях е нямало време дори да участват в горянската съпротива. Имало е дори хора, който са репресирани след 1944, и то при положение че са участвали в партизанското движение преди 1944 в антифашистка съпротива. Някой от тях са изселени в Турция. Такъв пример е Ибрахим Хаджиев изселен заедно с цялата му фамилия в Турция след 1944. Участвал е преди 1944 като ятак в антифашистката съпротива преди 1944. Известен е бил с партизанското име – „Сирянчо“ Аз се опитах да съдействам на студентите да опишат устната традиция на местното християнско население, но за жалост на мнозина студенти и студентки участващи в проекта им бе отказано да направят изследване.

- 06-02-2012|Владислав Дунев

Уеуе, коуко много чужди думи…

Не можах да го прочета, може би с версията на български би ми било по-лесно.

То ясно, че всяка наука си има терминология, ама чак пък толкоз? Тва е етнография и история, не е квантова механика…

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 2

Автор: Айзая Бърлин

А сега си припомням срещата ми с поетесата Ана Ахматова. Бях се запознал с поезията ѝ чрез Морис Баура и жадувах да се срещна с нея. През ноември 1945 отидох от Москва в Ленинград. Не бях виждал града от 1919, когато бях на десет години и на семейството ми беше разрешено да се завърне в родния ни град Рига, столица на една тогава независима република. В Ленинград спомените ми от детството се възобновиха с неподозирана яркост. Най-неочаквано се чувствах развълнуван от изгледа на улиците, къщите, статуите, насипите, пазарите, внезапно познатите, все още счупени, перила пред малкия магазин, в който се поправяха самовари, под къщата, в която бях живял. Вътрешният двор изглеждаше също толкова жалък и запуснат както през първите години на революцията. Спомените ми за определени събития, епизоди и преживявания изведнъж застанаха между мен и физическата реалност. Бях навлязъл в някакъв град от легендите, самият аз едновременно станал част от ярката, полузабравена легенда, и все пак, в същото време, гледащ към него откъм някаква външна наблюдателна точка. Градът беше силно разрушен, но дори през 1945 все още си оставаше неописуемо красив (изглеждаше ми напълно възстановен когато го видях отново, единадесет години по-късно). Отидох в книжарницата на писателите на Невский проспект. Докато разглеждах книгите започнах случаен разговор с един човек, който разлистваше някакъв поетически сборник. Оказа се доста известен литературен критик и историк на литературата. Поговорихме за последните събития. Той разказа за невероятните страдания от времето на блокадата, за мъченичеството и героизма на много от жителите, че много от тях са умрели от студ и глад, но други, най-вече младите, са оцелели. Някои са били евакуирани. Попитах го за съдбата на ленинградските писатели. Той каза: „Имате пред вид Зощенко и Ахматова?“ За мен Ахматова беше фигура от отдалеченото минало. Морис Баура, който беше превел някои от стиховете ѝ, говореше за нея като за човек, за когото не се е чувало нищо от Първата световна война насам. „Ахматова все още жива ли е?“, попитах аз. „Ахматова, Ана Андреевна?“, отвърна той, „но да, разбира се. Тя живее недалеч оттук на Фонтанка, във Фонтанния дом; искате ли да се срещнете с нея?“ Сякаш някой най-внезапно беше ме поканил да се срещна с мисКристина Росети. Почти не можех да говоря. Промърморих, че наистина бих искал да се срещна с нея. „Ще ѝ се обадя по телефона“, каза новият ми познат. Върна се след малко, за да ми каже, че тя ще ни приеме в три часа следобед същия ден. Трябваше да дойда в същата тази книжарница, след което щяхме да отидем заедно.

Върнах се в уречения час. Двамата с критика излязохме от книжарницата, завихме наляво, пресякохме моста Аничков и отново завихме наляво, по тротоара на Фонтанка. Домът с фонтаните, дворецът на Шереметиеви, е величествена сграда в стил късен барок, с врати от ковано желязо, с които Ленинград е известен, изградена около просторен двор – не много по-различен от централния двор на някой голям оксфордски ли кеймбриджки колеж. Качихме се по стръмните, тъмни стъпала до един от горните етажи и влязохме в жилището на Ахматова. Беше много скромно обзаведено – буквално всичко в него е било, така мисля, премахнато – или продадено, или ограбено по време на блокадата. Имаше малка маса, три или четири стола, дървена ракла, диван, и, над незапалената печка, рисунка от Модиляни. Представителна, сивокоса жена с бял шал около раменете, се изправи бавно и ни поздрави.

Ана Андреевна Ахматова беше изключително величествена жена, с бавни жестове, благородна глава, красиви, донякъде строги черти и изражение на огромна тъга. Поклоних се. Изглеждаше ми подходящо, защото тя изглеждаше и се движеше като трагическа кралица. Благодарих ѝ за гостоприемството и казах, че хората на Запад ще се радват да узнаят, че тя е в добро здраве, защото за нея не се беше чувало нищо в продължение на много години. „О, но за мен беше публикувана статия в Dublin Review“, каза тя, „а в Болоня, така ми казаха, някой пишел дисертация върху творчеството ми.“ Заедно с нея беше нейна приятелка, някаква дама от академичните среди, и в продължение на няколко минути се започна учтив разговор. След това Ахматова ме попита за изпитанията в Лондон по време на бомбардировките; отговорих ѝ колкото можех, при което се чувствах доста притеснен и ограничен от нейните дистанцирани, донякъде кралски маниери.

[…]

Малко по-късно към нас се присъедини друга учена дама, асироложка, която ми зададе безброй много въпроси за английските университети и тяхната организация. Ахматова очевидно не се интересуваше от това и през по-голямата част от времето мълчеше. Малко преди полунощ асироложката си отиде, и тогава Ахматова започна да ме разпитва за нейни стари приятели, които бяха емигрирали – някои от които аз бих могъл да познавам. (По-късно ми каза, че била сигурна в това. Що се отнася до личните връзки, увери ме тя, интуицията ѝ – второто ѝ виждане – никога не я лъжело). Действително, аз познавах някои от тях. Говорихме за композитора Артур Лури, когото бях срещнал в Америка по време на войната. Попита ме и за Борис Анерп, художникът-мозаицист (когото никога не бях срещал): знаех малко за него, само това, че е украсил пода на входната зала в Националната галерия с фигури на известни личности – Бъртранд Ръсел, Вирджиния Улф, Грета Гарбо, Клайв Бел, Лидия Лопухова и други като тях. Двадесет години по-късно вече можех да ѝ кажа, че към тях е бил прибавен и нейният образ, отново от Анреп. Показа ми един пръстен с черен камък, който Анреп ѝ подарил през 1917 г.

От Първата световна война насам тя била се срещала само с един чужденец – поляк. Попита ме за различни други приятели – Саломея Андроникова, на която Манделщам беше посветил едно от най-известните си стихотворения; съпругата на Стравински, Вера; поетите Вячеслав Иванов и Георгий Адамович. Отговарях ѝ, доколкото можех. Разказа ми за пътуванията си до Париж преди Първата световна война, за приятелството ѝ с Амедео Модиляни, чиято рисунка, представяща нея, висеше над камината – една от многото (останалите бяха изчезнали през блокадата). Описа детството си по бреговете на Черно море – една езическа, некръстена земя, така я наричаше тя, където човек се чувствал близо до някаква древна, полугръцка, полуварварска, дълбоко неруска култура. Говори за първия си съпруг, известния поет Гумильов. Беше убедена, че не е участвал в монархистката конспирация, заради която е бил екзекутиран; за Горки, който бил замолен от множество писатели да се намеси в негова полза, но очевидно не е направил нищо, за да го спаси. Не беше виждала Гумильов за известно време преди осъждането – те били разведени още няколко години преди това. В очите ѝ се появиха сълзи, когато започна да разказва за мъчителните обстоятелства около смъртта му.

След известно мълчание тя ме попита дали бих искал да послушам нейна поезия. Но преди това каза, че би желала да ми изрецитира две части от Дон Жуан на Байрон, защото те имали отношение към онова, което ще последва. Дори и ако бих познавал поемата добре, не бих могъл да кажа кои части е избрала тя, защото, макар и да четеше английски доста свободно, произношението ѝ правеше напълно невъзможно да разбера повече от една-две думи. Тя затвори очи и рецитираше строфите по памет, с интензивна емоция. Станах и отидох до прозореца, за да скрия смущението си. Може би, помислих по-късно, това е начинът, по който ние днес четем класическите гръцки и латински произведения. Да, може би ние също се чувстваме дълбоко развълнувани от думите, които, докато ги произнасяме, биха били напълно неразбираеми за техните автори и публики. След това тя ми прочете малко от нейната поетическа книга – Anno Domini, Бялото ято, От шестте книги. Стихотворения като тези, но далеч по-добри от моите, каза тя, „бяха причината за смъртта на най-добрия поет на нашето време, когото обичах и който обичаше мен…“ Дали е имала пред вид Гумильов или Манделщам, не можех да кажа, защото тя избухна в сълзи и не можа да продължи.

Има записи на нейните четения, така че няма да се опитвам да ги описвам. Прочете (по онова време все още недовършената) Поема без герой. Разбрах, още тогава, че слушам гениално произведение. Не допускам, че тогава може да съм разбирал тази многостранна, магическа поема, с многобройните ѝ алюзии, по-добре, отколкото сега. Тя не се опитваше да крие факта, че поемата е предвидена като един вид окончателен паметник на живота ѝ, на миналото на града – Санкт Петербург – което беше част от нея и, под формата на един вид карнавална процесия на маскирани фигури от „Дванадесета нощ“ – на приятелите ѝ, на техните животи и съдби – един вид артистична nunc dimittis преди неизбежния край, който нямаше да закъснее. Това е едно мистериозно и наситено с дълбока емоция произведение: над него безжалостно се издига цяла надгробна могила от учено знание. Скоро то може да се окаже погребано под собствената си тежест.

След това тя ми прочете Реквием, директно от ръкопис. Прекъсна и заговори за годините 1937–38, когато съпруга и сина ѝ са били арестувани и изпратени в лагери (по-късно това щеше да се случи отново), за опашките от жени, чакащи ден и нощ, седмица след седмица, месец след месец, да получат новини от съпрузите, братята, бащите, синовете си, за разрешение да им изпратят храна или писма. Никакви новини не са дошли, никога. Над Съветския съюз висеше смъртна плащеница, докато мъченията и убийствата на милиони хора продължаваха. Тя говореше със сух, прозаичен тон, от време на време прекъсвайки с думите „не, не мога, няма смисъл. Вие идвате от общество на човешки същества, докато ние тук сме разделени на човешки същества и…“ А после, след дълго мълчание: „Дори и сега…“

Попитах я за Манделщам: тя помълча, очите ѝ пълни със сълзи, и ме помоли да не говорим за него: „след като удари плесница на Алексей Толстой, всичко беше свършено…“ Отне ѝ известно време да се възстанови. След това, с напълно променен глас, тя каза: „Алексей Толстой носеше лилави ризи à larusse докато бяхме в Ташкент. Говореше за чудесното време, което щели сме да прекараме заедно когато се върнем обратно. Беше много надарен и интересен писател, негодник, пълен с чар и мъж с бурен темперамент. Сега вече е мъртъв. Беше способен на всичко, абсолютно всичко. Беше див авантюрист. Единственото, което харесваше, бяха неща като младост, власт, жизненост. Но довърши Петър Велики, защото смяташе, че може да се занимава с живота на Петър само като млад човек; какво да прави с ония хора когато остареят? Беше един вид Долохов (от „Война и мир“, бел. пр.). Наричаше ме Анушка. Това ме караше да изпъшквам, но аз го харесвах много, макар и той да беше причината за смъртта на най-добрия поет на нашето време, когото обичах и който обичаше мен.“ (Думите ѝ бяха идентични с ония, които беше използвала по-рано; сега вече изглеждаше ясно кого има пред вид).

Беше станало, мисля, вече някъде към три сутринта. Тя не показваше никакви признаци на желание да си отивам, а аз бях прекалено развълнуван и погълнат, за да мога да се помръдна. Напусна стаята и се върна обратно с чиния варени картофи. Било всичко, което имала, каза ми тя; беше смутена от бедността на гостоприемството си. Помолих я да ми позволи да препишаПоема без герой и Реквием; тя отговори, че от това нямало нужда. Един том със събраните ѝ стихове трябвало да се появи през следващия февруари. Всичко било вече готово. Щяла да ми изпрати екземпляр. Както вече знаем, партията реши другояче. Тя беше наречена от Жданов (във фраза, която той не беше измислил сам) „наполовина монахиня, наполовина проститутка“. Това я постави отвъд пределите на официалността.

Говорихме за руската литература. След като отхвърлихме Чехов поради липсата в неговия свят на героизъм и мъченичество, на дълбочина, мрак и възвишеност, заговорихме за Ана Каренина. „Защо Толстой я е накарал да се самоубие? Веднага щом напуска Каренин, всичко се променя. Изведнъж тя се превръща в паднала жена, traviata, проститутка. Кой наказва Ана? Бог? Не, не е Бог, а обществото – същото онова общество, чието лицемерие Толстой постоянно разкрива. Накрая той ни разказва, че Ана отхвърля дори и Вронски. Толстой лъже. Той е разбирал нещата по-добре от това. Моралът на Ана Каренина е моралът на московските лели на Толстой, на еснафските конвенции. Всичко това е свързано с неговите лични несигурности. Когато Толстой е бил щастливо женен, той е написал Война и мир, където се възпява семейството. Но след като започва да ненавижда София Андреевна, но не може да се разведе, защото разводът се осъжда от обществото, а може би и от селяните, той пише Ана Каренина и наказва Ана за това, че е напуснала съпруга си. А когато вече е стар и изпитва вина заради това, че все още е измъчван от силно желание по селските момичета, пише Кройцерова соната и забранява напълно секса.“

Това бяха думите ѝ. Не знам доколко сериозно бяха изказвани, но неприязънта на Ахматова към проповедите на Толстой изглеждаше истинска – тя го разглеждаше като един вид чудовище на суетата и враг на свободата. Тя обожаваше Достоевски и, също като него, презираше Тургенев. А след Достоевски – Кафка, когото беше чела в английски преводи. („Той е писал за мен и за моя живот“, каза ми тя по-късно в Оксфорд. „Кафка е по-голям писател дори и от Джеймс и Елиът. Но и той не е разбирал всичко. Само Пушкин разбира всичко.“) След това ми говори заЕгипетски нощи на Пушкин, и за бледия чужденец от тази история, който импровизира стихове по теми, предложени от публиката. Виртуозът, по нейно мнение, е бил полският поет Адам Мицкевич. Отношението на Пушкин към него е било неясно. Полският въпрос ги е разделял. Но Пушкин винаги е разпознавал гения у съвременниците си. Блок също – с лудите си очи и невероятен гений, той също би могъл да бъде improvisateur. Тя каза, че Блок никога не я е харесвал, но че всяка учителка в Русия вярвала, и без съмнение продължава да вярва, че те са имали любовна афера. Историците на литературата също вярвали в това. Всичко това, по нейно мнение, се основавало на нейното стихотворение за смъртта на Сивоокия крал, макар че то е написано повече от десет години преди Блок да умре. Блок не харесвал нито един от акмеистите, към които тя принадлежала. Той не харесвал и Пастернак.

След това тя заговори за Пастернак, когото обичаше дълбоко, макар че никога не е била влюбена в него. След смъртта на Манделщам и Цветаева, те останали сами. Знанието за това, че другият е жив и работи, било източник на безкрайно облекчение и за двама им. Те се критикували свободно един друг, но не позволявали на никой друг да го прави. Страстната преданост на безброй много хора в Съветския съюз, които знаели стиховете им наизуст, и ги копирали и разпространявали, била за тях източник на гордост. Но и двамата останали във вътрешно изгнание. Мисълта за емиграция била противна и на двама им. Копнеели да посетят Запада, но не и ако това би означавало, че няма да могат да се завърнат. Дълбокият им патриотизъм не бил замърсен от национализъм. Ахматова не беше готова да напусне. Независимо от това какви ужаси биха могли да я очакват, тя никога не би напуснала Русия.

Разказа ми за детството, за женитбите и връзките си с други хора, за богатия артистичен живот в Петербург преди Първата световна война. Не се съмняваше, че културата на Запада, особено сега, през 1945, е далеч по-високо от него. Разказа ми за великия поет Аненски, който я научил на повече неща дори и от Гумильов, и умрял забравен от издатели и критици, един велик, забравен майстор. Говори ми за самотата и изолацията си. Ленинград след войната не бил за нея нищо повече от гробище на приятелите ѝ – това било като горски пожар: няколкото останали овъглени дървета правели безутешността още по-безутешна. Живеела от преводи. Молила се да ѝ позволят да преведе писмата на Рубенс, а не ония на Ромен Ролан. След нечувани трудности, най-после ѝ дали разрешение. Попитах я какво означава за нея ренесансът – дали това е реално историческо минало или някаква идеализирана визия, въображаем свят? Тя отговори, че било второто. Изпитвала носталгия по него – един копнеж по онази универсална култура, за която говорел Манделщам, така както са я мислели Гьоте и Шлегел – копнеж по онова, което е било преобразено в изкуство и мисъл – природа, любов, смърт, мъченичество – една реалност, която не разполага с история, нищо извън самата себе си. Говореше със спокоен, равен глас, като някаква далечна принцеса в изгнание, горда, нещастна, недосегаема, често с думи на най-вълнуващо красноречие.

Разказът за непрестанната трагедия на нейния живот стигна отвъд всичко, което някой някога ми е разказвал в неписано слово; споменът за това е все още жив и болезнен. Попитах я дали смята да напише мемоар за литературния си живот. Тя отговори, че това била поезията ѝ, особеноПоема без герой, която ми прочете отново. Отново я помолих да ми позволи да я запиша. И отново тя отказа. Разговорът ни, който засегна интимни детайли както от нейния, така и от моя живот, премина от литературата към изкуството, и продължи до късно сутринта на следващия ден. Видях я отново когато напусках Съветския Съюз, по пътя за вкъщи през Ленинград и Хелзинки. Отидох да се сбогувам на 5 януари 1946, и тя ми даде една от поетичните си сбирки, с едно ново стихотворение, написано от вътрешната страна на обложката – стихотворението, което по-късно щеше да стане втора част от цикъла Cinque. Осъзнах, че това стихотворение в тази, първата си форма, е било директно вдъхновено от предишната ни среща. Има и други позовавания и алюзии за нашите срещи, в Cinque и на други места.

Не я видях при следващото ми посещение в Съветския Съюз през 1956. Синът ѝ, който междувременно е бил арестуван за втори път, беше освободен от лагера по-рано същата година и Пастернак ми каза, че тя се чувствала изключително нервна относно срещите с чужденци, освен по официални поводи, но че искала да ѝ се обадя по телефона; това било далеч по-безопасно, защото всичките ѝ телефонни разговори се подслушвали. По телефона тя ми разказа за преживяванията си като отхвърлена писателка; за това как са я напуснали хора, на които е гледала като на верни приятели, за благородството и куража на други. Беше прочела отново Чехов и каза, че вПалата номер 6 той е описал точно нейната ситуация, както и на много други хора. Междувременно преводите ѝ на класически корейски стихове били публикувани – „Можете да си представите колко корейски знам; това е подбор; не е избрано от мен. Няма нужда да го четете.“

Когато се срещнахме в Оксфорд през 1956 Ахматова ми каза, че Сталин е бил лично вбесен от факта, че тя си е позволила да се срещне с мен: „Значи нашата монахиня сега получава посещения от чужди шпиони“, се твърди, че казал той, последвано от нецензурности, които отначало тя не се осмеляваше да повтори пред мен. Фактът, че никога не съм работил за която и да е разузнавателна организация нямал значение. Всички членове на чуждите мисии били за Сталин шпиони. Разбира се, каза тя, по онова време старецът вече не е бил с ума си, намирал се е в хватката на непрестанна патологична параноя. В Оксфорд тя ми каза, че била убедена, че гневът на Сталин, причинен от нас двамата, бил предизвикал Студената война – че тя и аз сме променили историята на човечеството. Виждаше в себе си и мен световно-исторически персонажи, избрани от съдбата да изиграят тази съдбоносна роля в един космически конфликт, и че това е отразено в поезията ѝ от онова време. Това било нещо вътрешно присъщо за цялата ѝ историко-философска визия, от която произлизала голяма част от поезията ѝ.

Каза ми, че след пътуването ѝ до Италия предишната година, когато ѝ беше връчена литературна награда, е била посетена от служители на съветската тайна полиция, които я попитали какви са впечатленията ѝ от Рим. Тя отговорила, че според нея Рим е град, в който езичеството все още е във война с християнството. „Каква война?“, попитали я. „Беше ли спомената Америка? Имаше ли участие на руски емигранти?“ Какво да отговори, ако подобни въпроси ѝ бъдат зададени и за Англия или Оксфорд? Защото в Русия тя ще се завърне, каквото и да я очаква там. Съветският режим е установеният режим в страната ѝ. С него тя живее, с него и ще умре. В това е смисъла да бъдеш руснак.

Върнахме се към руската поезия. Тя говореше с презрение за добре известни млади поети, насърчавани от съветските власти. Един от най-известните сред тях, който по това време беше в Англия, беше ѝ изпратил телеграма в Оксфорд, за да я поздрави с почетния докторат. Бях там, когато тя пристигна. Тя я прочете и гневно я захвърли в кошчето за боклук – „всички те са дребни бандити, проститутки на талантите си и експлоататори на публичния вкус. Влиянието на Маяковски е фатално за тях. Маяковски крещеше с все сили, защото за него това беше нещо естествено. Той просто не можеше другояче. Но имитаторите са усвоили маниера му като жанр. Те са вулгарни декламатори, без нито дори искрица от истинска поезия в себе си.“

В Русия днес имало много надарени поети: най-добър сред тях бил Йосиф Бродски, когото, каза тя, сама водела за ръка и чиято поезия била отчасти публикувана: благороден поет, намиращ с в дълбока немилост, с всичко, което следва от това. Имало и други, великолепно одарени – но техните имена нямало да ми говорят нищо – поети, чиито стихове не можели да се публикуват, и самото съществуване на които вече било свидетелство за неизчерпаемия живот на въображението в Русия. „Те ще затъмнят всички ни“, каза тя, „повярвайте ми, Пастернак и аз, Манделщам и Цветаева, всички ние сме краят на един дълъг период на развитие, започнал през деветнадесети век. Приятелите ми и аз мислехме, че говорим с гласа на двадесети век. Но тези нови поети са ново начало – в момента те са забранени, но някой ден ще се измъкнат и ще удивят света.“ Тя говори още известно време в този пророчески тон, а след това се върна отново към Маяковски, докаран до отчаяние, предаден от приятелите си, но за известно време истинският глас, тръбата на своя народ, ако и фатален пример за другите. Самата тя не му дължала нищо, но много на Аненски, най-чистият и прекрасен поет, далеч от страстите на литературната политика, до голяма степен пренебрегван от авангардните журналисти, щастлив, че е умрял навреме. Не е бил широко четен през живота си, но пък такава е била съдбата и на други велики поети – сегашното поколение било далеч по-чувствително към поезията от нейното собствено: кой се е интересувал истински от Блок, Бели или Вячеслав Иванов през 1910? Или пък от самата нея и поетите от нейната група? Но днес младежите знаят всичко наизуст – тя все още получавала писма от млади хора, мнозина от тях глупави, лесно възторгнати момичета, но пък дори и само броят им със сигурност бил вече свидетелство за нещо.

Пастернак получавал дори още повече такива писма и ги харесвал повече от нея. Срещал ли съм се с неговата приятелка Олга Ивинская? Не. Самата тя намирала както жената на Пастернак, Зинаида, така и любовницата му еднакво непоносими, но пък Борис Леонидович бил магически поет, един от големите поети на руската страна: всяко изречение, което той е написал, в стихове и проза, говори с автентичен глас, различен от всички други, които тя е чувала. Блок и Пастернак са божествени поети; никой модерен французин или англичанин, нито Валери, нито Елиът, не може да се сравнява с тях – Бодлер, Шели, Леопарди, това е компанията, към която той принадлежи. Като всички големи поети, те не притежавали особено остро чувство за качествата на другите – Пастернак често хвалел дребни критици, откривал въображаеми скрити дарби, насърчавал всевъзможни дребни фигури – почтени писатели, но без талант – той имал митологическо чувство за историята, в която нищо и никакви хора понякога играели мистериозни, важни роли – като Евграф от Доктор Живаго (тя яростно отричаше, че тази мистериозна фигура имала каквато и да връзка със Сталин; за нея това беше очевидно невъзможно дори за размисляне). Всъщност той не четял истински съвременните автори, които иначе бил готов да хвали – нито Багрицки, нито Асеев, нито дори Манделщам (когото не можел да понася, макар че разбира се направил каквото можал когато той се оказал в беда), нито нейното собствено творчество – пишел ѝ великолепни писма за поезията ѝ, но те се отнасяли до самия него, не до нея – тя знаела, че това са върховни фантазии, които имали само малко общо с нея. „Може би всички велики поети са такива.“

Комплиментите на Пастернак естествено карали всички, които ги получават, да се чувстват много щастливи, но това било измамно; той бил щедър дарител, но не се интересувал истински от работите на другите; интересувал се, разбира се, от Шекспир, Гьоте, френските символисти, Рилке, може би Пруст, но „не и от някой от нас“. Тя каза, че ѝ липсвало неговото съществуване, всеки ден от живота ѝ; те никога не са били влюбени, но са се обичали дълбоко и това силно дразнело жена му. След това заговори за „празните“ години, през които е била извън живота в Съветския Съюз – между средните двадесет и късните тридесет. Каза, че когато не превеждала, четяла руски поети: Пушкин постоянно, разбира се, но също Одоевски, Лермонтов, Баратински – тя смяташе, че Есен на Баратински е дело на чист гений; наскоро пък беше започнала да чете Велемир Хлебников – луд, но великолепен.

Попитах я дали някога би написала обяснителни бележки към Поема без герой: алюзиите може би ще останат неразбираеми за онези, които не познават живота, с който се занимава поемата; наистина ли тя желае всичко това да остане в тъмнина? Тя отговори, че когато ония, които познават света, за който тя говорела, бъдат обзети от старческа слабост и смърт, то ще умре и поемата; тя ще бъде погребана заедно с нея и нейния век; тя не е писана за вечността, нито дори за следващите поколения. Самото минало имало значение за поетите – детството преди всичко друго – това били емоциите, които те желаели да пресъздадат и да изживеят отново. Предсказанията, одите към бъдещето, дори великото послание на Пушкин към Чаадаев, били форми на декламаторска реторика, израз на величествени пози, поетическо око, опитващо се да надникне в мъгливото бъдеще – пози, които тя презирала.

Тя знаела, каза тя, че не ѝ оставало да живее дълго. Докторите ѝ обяснили, че сърцето ѝ е слабо. Но преди всичко останало тя не желаела да става обект на съжаление. Тя се е сблъсквала с всякакви ужаси и е опознала най-ужасните дълбини на скръбта. Изискала от приятелите си обещанието, че няма да позволят нито дори намек за съжаление към нея; омраза, обиди, презрение, неразбиране, преследване, всичко това тя можела да понесе, но не и симпатия, ако тя била примесена със състрадание. Гордостта и достойнството ѝ бяха много големи.

Дистанцираността и безпристрастието, с които тя говореше, прикриваха само отчасти страстните ѝ убеждения и морални съждения, срещу които беше напразно да се протестира. Разказите ѝ за личности и животи бяха пронизани от остра проницателност за моралния център на характерите и ситуациите (те не щадеше приятелите си в това отношение), заедно с втвърдени идеи, от които тя не можеше да бъде помръдната. Знаеше например, че нашата среща е имала сериозни исторически последствия. Знаеше, че поетът Георгий Иванов, когото обвиняваше, че е написал лъжливи мемоари след като е емигрирал, преди това е бил полицейски шпионин, платен от царското правителство. Знаеше, че Некрасов също е бил правителствен агент; че поетът Аненски е бил преследван до смърт от литературните си врагове. Тези вярвания нямаха никакви основания във факти – те бяха интуитивни, но не и безсмислени, не просто фантазии. Това бяха елементи от една последователна концепция за живота и съдбата на самата нея и нейната нация, за централните въпроси, които Пастернак беше желал да дискутира със Сталин, визията, която поддържаше и оформяше нейното въображение и изкуство. Тя не беше мечтателка; през по-голямата част от времето притежаваше остро усещане за реалността. Описваше литературната и социална сцена в Петербург преди Първата световна война, както и участието си в нея, с трезв реализъм и остро усещане за детайл, които ги правеха тотално достоверни.

Ахматова беше живяла в ужасни времена, през които, според Надежда Манделщам, тя беше се държала с героизъм. Никога, нито публично, нито в частни разговори с мен, тя не произнесе нито дума, насочена срещу съветския режим. Но целият ѝ живот беше въплъщение на онова, което Херцен някога беше казал за руската литература – едно непрестанно осъждане на руската реалност.

Преклонението пред паметта ѝ в днешния Съветски Съюз, неизказано, но широко разпространено, е несравнимо с нищо, доколкото знам. Непрестанната ѝ пасивна съпротива срещу онова, което тя разглеждаше като недостойно за родината си, я превърна във фигура не просто на руската литература, но и на руската история от нашето време.

Източник

Сър Айзая Бърлин (1909–1997) е британски социален и политически теоретик, философ и историк от руско-еврейски произход, считан от мнозина за един от най-важните социални учени на своето поколение.

Коментари (2)

- 15-01-2012|emaiv. wordpress. com – Bпечатляващо…

Впечатляващо, действително…! Какви хора, какви умове, какви поети, какви жестоки времена!

- 16-01-2012|Караулкин

Великата руска интелигенция е родена от великата мъка, изживяна от нея. Това я е направило класа… Фактор… Сила, която жалките политици, дори в разцвета на своя вампиризъм, никога не са пренебрегвали. Българската интелигенция е била и остава блюдолизническа. Тези дни една професорка от БАН се изцепи, че газовете от ТЕЦ-овете били много по-вредини от изследванията за шистов газ. Как да вярваш на такива жалки, смехотворни буквоносци!?

Спин и неговите метафори

Автор: Сюзън Зонтаг

1

Чумата (английското plague идва от латинското plaga – „удар“, „рана“) открай време се използва метафорично като най-висш критерий за колективна заплаха, зло, бедствие – Прокопий в своя шедьовър на клеветата „Тайната история“ нарича император Юстиниан по-лош от чума[57], – но и като общо название за много страшни заболявания. Болестта, с която думата най-често се свързва, е предизвикала най-смъртоносната епидемия, позната в историята, и в хорските представи е останала като безжалостен убиец, но това съвсем не означава, че всяко страшно заболяване трябва да се възприема като чума. Проказата, която сега много рядко е фатална, едва ли е нанасяла кой знае колко по-големи поражения дори и в апогея си между 1050 и 1350 г. Сифилисът също е бил приеман като чума – Блейк говори за „проклятието на младата Блудница“, което „разяжда с чумни язви катафалката на Брака“ – не защото често убива, а защото е позорен, невъзможен, отблъскващ.

Обикновено епидемиите се възприемат като чуми. И тези масови случаи на заболяване се схващат по-скоро като наказание. Възприемането на болестта като наказание е най-старата представа за нейната причина – представа, изключително враждебна към самите болни, но пък споделяна от мнозина, които са се кичели с гордата дума медици. Хипократ, който е написал няколко трактата за епидемиите, изрично изтъква „божия гняв“ като причина за бубонната чума. Само че болестите, тълкувани в древността като наказания – чумата в „Едип“, – не са били смятани за срамни, както впоследствие се получава с проказата и сифилиса. Доколкото са придобивали смисъл, болестите са били схващани като колективни бедствия и присъди над общността. Само при осакатявания и недъзи е можело да се говори за нечия лична „заслуга“. Ако искаме да открием в античната литература аналог на съвременната представа за позорно и обричащо на изолация заболяване, ще трябва да се обърнем към Филоктет и неговата зловонна рана.

Най-страшните болести, онези, които са не просто фатални, а превръщат тялото в нещо чуждо и отблъскващо, като проказата, сифилиса и холерата (а в представите на мнозина и рака), изглеждат особено подходящи за определението „чума“. Проказата и сифилисът са първите, които редовно се описват като отблъскващи. Именно сифилисът в ранните медицински описания от края на XV в. е предизвикал един ранен вариант на метафорите, които днес процъфтяват около СПИНа – болест не само отблъскваща и позорна, но представляваща и колективна заплаха. Въпреки че Еразъм Ротердамски, най-влиятелният европейски педагог, е казал още в началото на XVI в., че сифилисът не е „нищо друго, а вид проказа“ (след 1529 г. го нарича „по-лош и от проказа“), той вече се възприема като нещо различно – защото се предава по полов път. Парацелз говори за „онова скверно заразно заболява не, сполетяло човечеството първо на отделни места, а след тона навсякъде, с което Бог е наказал хората заради всеобщата разпуснатост“ (което по-късно е перифразирано и от Дън). Представата за сифилиса като възмездие за лично прегрешение устоява в продължение на столетия буквално до момента, в който лечението му вече не представлява особен проблем, и не се различава съществено от тълкуването му като наказание за всеобща разпуснатост – по същия начин, както сега възприемат СПИНа в богатите индустриални страни. За разлика от рака, който засяга (и разкрива) отделната личност, СПИНът се тълкува в предмодерен дух. Това е заболяване, което поразява хората и като индивиди, и като членове на „рискова група“ – тази неутрално звучаща бюрократична категория, която всъщност възкресява архаичната представа за поквареното общество, над което болестта е произнесла своята присъда.

Разбира се, не всяко описание на чумата и други сходни заболявания може да послужи за изграждането на зловещи стереотипи за болестта и болните. През XVIII в. се опитват да осмислят болестта критически и исторически (най-вече като катастрофа) – например Дефо и неговият „Дневник на чумавата година“ (1722) или пък „Годениците“ (1827) на Алесандро Мандзони. В историческата проза на Дефо (с претенциите, че е писана от очевидец на Лондонската епидемия от 1665 г.) чумата вече не се схваща като наказание или преобразяващо преживяване. И Мандзони в обширното описание на чумната епидемия в Миланското херцогство от 1630 г. демонстрира по-коректен и не толкова ограничен възглед за болестта в сравнение със своите предшественици, от които черпи сведенията си. Но и тези две сложни повествования боравят с някои отколешни опростенчески представи за чумата.

Една от характерните особености на стандартното описание на чумата е, че болестта неизменно идва от някъде другаде. Наименованията, с които е известен сифилисът, когато започва да става епидемичен в Европа през последното десетилетие на XV в., чудесно илюстрират необходимостта да се изкара всяка страшна болест за нещо чуждоземно[58]. За англичаните тя е „френска шарка“, за парижаните – morbus Germanicus, за флорентинците – „неаполска зараза“, за японците – „китайска болест“. На пръв поглед този вездесъщ шовинизъм може да ни се стори смешен, но разкрива една важна истина – че има връзка между представата за болест и представата за чуждоземно. Може би е заложена още в самото понятие за не-правилно, идентично по най-архаичен начин с не-наше, чуждо. Замърсителят никога не е прав, както отбелязва Мери Дъглас. Обратното също е вярно: онзи, който е оценен като „не-прав“, се възприема – поне потенциално – като източник на замърсяване.

Чуждоземният произход на сериозните заболявания (както и драстичните промени в климата) най-често се дири в някоя съседна страна. Болестта е вид нашествие и наистина често се пренася от войници. Разказът на Мандзони за чумата от 1630 г. (глави 31-37) започва така:

Чумата, от чието нахлуване заедно с германските пълчища в Миланските владения се бе опасявал Здравният трибунал, както е известно, наистина се бе появила; известно е също така, че тя не спря тук, а обхвана и обезлюди голяма част от Италия.[59]

По подобен начин започва и хрониката на Дефо за чумата от 1665 г. – с порой от привидно противоречиви сведения за нейния произход:

Беше началото на септември 1664 г., когато и аз, и някои мои съседи узнахме при най-обикновен разговор, че чумата отново се появила в Холандия; предната година тя се бе широко разпространила там, особено в Амстердам и Ротердам, където някои казваха, че дошла от Италия, други, че била донесена от Изтока заедно със стоки, пренесени с търгуващите с Турция италиански кораби, трети от Крит, четвърти от Кипър. Впрочем откъде беше дошла, нямаше значение, всички обаче бяха съгласни, че в Холандия чумата се бе появила отново.[60]

Бубонната чума, появила се отново в Лондон през 20-те години на следващия век, пристига от Марсилия, обичайното място, откъдето през XVIII в. са смятали, че чумата прониква в Западна Европа – докарвана от моряци, после разнасяна от войници и търговци. През XIX в. чуждоземният произход обикновено е по-екзотичен, средствата за пренасянето – по-неуточнени, а самата болест става все по-фантасмагорична, символична.

В края на „Престъпление и наказание“ Расколников сънува чумата така:

Присънваше му се още през време на болестта, че целият свят сякаш е осъден да бъде принесен в жертва на някаква странна, нечувана и невиждана смъртоносна епидемия, идваща от вътрешността на Азия към Европа.[61]

В началото е „целият свят“, но в края на изречението се оказва, че Европа ще бъде поразена от смъртоносна болест, дошла от Азия. Моделът на Достоевски несъмнено е холерата, наричана азиатска холера, която дълго време е била характерна единствено за Бенгалия, но стремително се разпространява и през по-голямата част на XIX в. остава едно от най-често срещаните епидемични заболявания в света. Във вековната представа за Европа като привилегирована културна общност влиза и това, че тя е място, колонизирано от смъртоносни заболявания, идващи от някъде другаде. Иначе в Европа по принцип няма заболявания. (И европейците демонстрират изумително коравосърдечие за далеч по-страшните поражения, които те – като нашественици, като колонизатори – са нанесли със своите смъртоносни заболявания на екзотичния, „примитивния“ свят: помислете само за онова, което едрата шарка, грипът и холерата са причинили на коренното население на двете Америки и Австралия.) Непрестанно изтъкваната връзка екзотичен произход – страшна болест е една от причините, поради които холерата, пламвала четири пъти в Европа през XIX в., но всеки път с по-ниска смъртност от предишния, е продължавала да бъде по-впечатляваща от едрата шарка, чиито жертви непрестанно са се увеличавали (само в началото на 70-те години на XIX в. в Европа умират половин милион души от пандемия на вариола), но затова пък не е можело да бъде обявена, подобно на чумата, за заболяване с неевропейски произход.

Днес „чумавите“ болести вече не се „изпращат“, както в библейски времена и античността, тъй като въпросът с подателя не е толкова ясен. Сега болестите ни „сполетяват“. И тези визитации задължително се повтарят, както личи и от подзаглавието на творбата на Дефо: „наблюдения или спомени за най-забележителните събития, както обществени, така и частни, които се случиха в Лондон по време на голямата епидемия (visitation) в 1665 г.“. И неевропейци може да бъдат „сполетени“ от смъртоносна болест. Но когато е сполетяло „тях“, бедствието неизменно се описва като нещо различно от онова, което е сполетяло „нас“. „Смятам, че поне половината народ бе отнесен от тази напаст“, пише английският пътешественик Александър Кинглейк, който пристига в Кайро по време на епидемия от бубонна чума (наричана понякога „източна чума“). „Източните народи обаче са много по-устойчиви от европейците спрямо зарази от този род.“ Авторитетната книга на Кинглейк „Еотен“ (1844) – с многозначителното подзаглавие „Следи от едно пътешествие, донесени у дома от изтока“ – демонстрира много от вековните европоцентрични предразсъдъци за другите. Започва се с представата, че хора, които имат по-малко основания да очакват нещастието да им се размине, са и по-малко способни да го почувстват. С други думи, азиатците (съответно бедните, черните, африканците или мюсюлманите) не страдат и не тъгуват като европейците (или белите). Фактът, че болестта се асоциира с бедните – които от гледна точка на привилегирования са чужди за неговата среда, – допълнително стимулира асоциирането на болестите с чужденците (от някое екзотично и често примитивно място).

По същия начин за СПИНа се казва, че е започнал в „черния континент“, след което стигнал до Хаити, после до Съединените щати, Европа, после… Възприемат го като тропическа болест: поредната напаст от т. нар. Трети свят, мястото, където в крайна сметка живеят повечето жители на Земята – в тропическия мрак. Африканците, които откриват расистки стереотипи в повечето спекулации на тема СПИН, не грешат. (Не грешат и когато смятат, че представянето на Африка като люлка на СПИН подхранва антиафриканските настроения в Европа и Азия.) Подсъзнателната връзка между представата за примитивно минало и многобройните хипотези за предаването на СПИН от животни (зелени маймуни? африканска свинска треска?) няма да доведе до нищо друго, освен да активира до болка познатите стереотипи за скотщина, разюзданост и негри.

В Заир и други страни в Централна Африка, където СПИНът е убил десетки хиляди, вече започва обратната реакция. Много медици, учени, журналисти, държавници и други образовани хора са убедени, че вирусът е вкаран в Африка от САЩ като бактериологично оръжие (чиято цел е да намали високия прираст на африканците), което обаче е излязло от контрол и се обърнало срещу собствените си създатели. В популярната африканска версия вирусът е създаден в лабораторията на ЦРУ в Мериланд и изпратен оттам в Африка, откъдето се завръща в родината си, пренесен от американски мисионери-хомосексуалисти[62].

Първите реакции бяха, че болестта може да пламне навсякъде в същата катастрофална форма, както и в Африка, а тези, които и досега мислят, че това все някога ще се случи, неизменно призовават призрака на Черната смърт. Метафората за чумата играе съществена роля в най-песимистичните интерпретации на епидемиологичните прогнози. От класическата литература до съвременната журналистика стандартната представа за чумата винаги включва определенията „безмилостна“ и „неспасяема“. Неподготвените се побеждават с изненада, но и тези, който са съблюдавали препоръчаните предпазни мерки, също ще бъдат поразени. Никой няма да я надхитри, особено когато историята е поднесена от сведущ разказвач, както в притчата на По „Маската на Алената смърт“ (1842), вдъхновена от съобщението за един бал в Париж по време на холерна та епидемия от 1832 г. Или почти никой – ако историята е разказана от името на оцелелия свидетел, покрусен от преживяно то, както в стендаловския роман на Жан Жионо „Хусар на покрива“ (1951), в който млад италиански благородник-изгнаник преброжда поразената от холера Южна Франция през 30-те години на XIX в.

Чумите неизменно се възприемат като присъда над обществото, а прекомерната метафоризация на СПИНа, превръщаща го в подобна присъда, кара хората да свикват и с мисълта за неизбежното му разпространение в глобален мащаб. Това е традиционният подход към болестите, предавани по полов път – да бъдат представяни като наказание не просто на отделната личност, но и на групата („всеобщата разпуснатост“). Не само венерическите болести обаче се използват по този начин за идентификацията на някоя греховна или развратна общност. Да се тълкува всяка опустошителна епидемия като признак за морално разложение или политически упадък е обичайна практика до края на миналия век, също както и свързването на смъртоносната болест с чуждостта. (Или с презрените и плашещи малцинства.) И вменяването на вина продължава независимо от случаите, в които изобщо я няма. Когато методистките проповедници в Англия свързват холерната епидемия от 1832 г. с пиянството (в зората на въздържателното движение), те в никакъв случай не настояват, че всеки заболял от холера е пияница – винаги има място и за „невинни жертви“ (деца, млади жени). Туберкулозата, разбирана най-вече като болест на бедните (а не толкова на „чувствителните“), също се свързва от реформаторите в края на века с алкохолизма. Като средство срещу тази болест, асоциирана с греха и бедността, неизменно се препоръчва възприемането на буржоазните ценности: утвърдени навици, производителност и емоционален самоконтрол, за чиято основна пречка се смята пиянството[63]. В резултат самото здраве започва да се отъждествява с тези ценности – и религиозни, но и меркантилни, което го превръща в свидетелство за добродетелност точно както болестта издава покварата. Явно популярният израз „Чистоплътността е сродна с праведността“[64] е бил изтълкуван твърде буквално. С повтарянето на холерните епидемии през XIX в. религиозните интерпретации на болестта вече не звучат толкова убедително, по-скоро все по-често се предлагат в съчетание с други обяснения. Макар по време на епидемията от 1866 г. вече да се е наложило мнението, че холерата е не толкова Божие наказание, колкото следствие от някои поправими недостатъци в канализацията и санитарния контрол, тя все още се възприема като бич за грешниците. Ето какво заявява един автор в „Ню Йорк Таймс“ (22 април 1866): „Холерата най-вече е наказание за тези, които пренебрегват правилата на хигиената; тя е проклятие за мръсните, невъздържаните и деградиралите.“[65]

Това, че днес ни изглежда невъзможно заболяване от типа на холерата да бъде възприето по този начин, не означава, че е намаляла тенденцията да се морализаторства за болестите, а само че са се сменили болестите, които се използват с дидактична цел. Холерата може би е последното голямо епидемично заболяване, което е отговаряло на квалификацията „чума“ в продължение на почти цяло столетие. (Имам предвид холерата в Европа и Щатите, тоест типично за XIX в. заболяване – до 1817 г. не е имало холерни епидемии извън Далечния изток.)

Грипът, на който подобна квалификация би подхождала много повече в сравнение с всяко друго епидемично заболяване през този век, особено ако основният критерий е загубата на човешки живот, е поразявала внезапно като холерата и е убивала със същата бързина, обикновено за няколко дни, но никога не е била разглеждана метафорично като чума. Нито пък другата, по-късна епидемия – параличът. Една от причините, поради които те не са навявали подобни представи, е, че тези епидемии не са притежавали атрибутите, които открай време се приписват на чумата. (Например параличът е бил възприеман като заболяване, типично за децата – невинните.) По-важната причина обаче е смяната на фокуса в моралистичната трактовка на болестта. Вниманието вече се насочва към болестите, които могат да бъдат тълкувани като наказание за индивида, а за целта епидемиите не са особено подходящи. В продължение на дълги години ракът е заболяването, което задоволява най-добре потребността на светската култура да порицава, съди и наказва чрез образите на болестта. Ракът е болест на индивида и се възприема като резултат не толкова на действията му, а по-скоро на бездействието му (не е бил благоразумен, не е упражнил достатъчно самообладание, не се е самоосъществил). През XX в. вече е почти невъзможно да се морализира за епидемиите – освен за онези, които се предават по полов път.

Дълбоко вкорененото убеждение, че болестта разкрива, разобличава и съответно наказва моралната разпуснатост или низост проличава от още един факт – натрапчивостта, с която безредиците или корупцията се описват като болест. Винаги когато се стигне до безапелационни присъди за криза в някое общество, метафората за чумата играе незаменима роля. Затова и употребата ѝ почти не намалява дори когато масовите заболявания не се разглеждат така моралистично (например по време на пандемиите на грип и енцефалит в началото и средата на 20-те години или при признаването на новата мистериозна епидемия в началото на 80-те), а големите инфекциозни епидемии все по-често и с все по-голяма увереност се обявяват за нещо от миналото[66]. През 30-те години метафората за чумата широко се използва като синоним на социална и психическа катастрофа. Подобни позовавания обикновено вървят редом с високопарни антилиберални тиради: например Арто за театъра и чумата или Вилхелм Райх за „емоционалната чума“. И тази щедро раздавана „диагноза“ неизменно демонстрира неисторично мислене. Едновременно теодицея и демонология, тя формулира нещо емблематично за злото, но го превръща в носител на жестоко, безмилостно правосъдие. В „Бялата болест“ (1937) на Карел Чапек зловещата епидемия, плъзнала в една страна, където фашизмът е дошъл на власт, поразява само хората, преминали 40-те, от които би могло да се търси морална отговорност.

На пръв поглед алегоричната пиеса на Чапек, писана в навечерието на нацистката окупация на Чехословакия, е сякаш аномалия – чумната метафора е използвана, за да бъде показана заплахата от онова, което всеки нормален европейски либерал вече е определил като варварско. Загадъчната зловеща болест е нещо като проказа, бързо развиваща се и винаги с фатален край, за която се предполага, че е дошла естествено от Азия. Но Чапек не се стреми да отъждестви политическото зло с нашествието на чуждото. Той развива своите дидактични тези, съсредоточавайки се не върху самата болест, а върху манипулирането на информацията за нея от учените, журналистите и политиците. Придворният съветник професор доктор Сигелиус се разпростира в патетични тиради пред журналиста („С една дума, това е болестта на века. До днес от нея са умрели около пет милиона души, известни са около дванадесет милиона заразени, а най-малко три пъти повече от тях си се разхождат по света и дори не подозират, че някъде по тялото им има мраморно безчувствено петно, по малко от лещена зрънце.“); напада колегите медици, че използват популярни названия като „бяла болест“ и „Пейпинска проказа“ вместо научния термин „Ченгова болест“; фантазира как медицината ще идентифицира новия вирус и ще открие нужното лекарство („във всички клиники по света се работи трескаво“), което ще възвърне доверието в науката и ще донесе Нобелова награда на своя откривател; разлива се в хиперболи, когато по някое време се чува, че лекарството е открито („това беше най-ужасната болест в историята, по-лоша от средновековната чума“), и развива планове за изпращането на тези, при които са се проявили симптомите, в охранявани лагери („Ченговата болест е зараза, която всеки болен разпространява по-нататък. Трябва да предпазим от това нас, останалите (…). Всяка сантименталност в това отношение би била равносилна на престъпление.“). Колкото и гротескна, и карикатурна да изглежда иронията на Чапек, подобно изображение на катастрофата (медицинска, екологична) като планомерно развиващо се обществено събитие далеч не е неправдоподобно. Колкото и конвенционално да използва метафората за чумата като възмездие (накрая болестта поваля самия диктатор), Чапек демонстрира чудесен усет за обществени отношения, затова и в хода на пиесата става ясно, че описваната болест трябва да се схваща именно като метафора. Видният лекар заявява, че постиженията на науката са нищо в сравнение с достойнствата на диктатора, „който премахна бацила на анархията епидемията на варварската слободия, лепрата на корупцията и чумата на общественото разложение, която бе обхванала и почти смъртно отслабила съпротивителните сили на нашия народ“.[67]

В „Чумата“ на Камю, появила се след десетилетие, вече виждаме едно не толкова буквално представяне на чумата, отново от голям европейски либерал, но този път метафоризацията е деликатна за разлика от схематизма на „Бялата болест“. Романът на Камю не е, както понякога се твърди, политическа алегория, в която чумната епидемия в средиземноморския град представя нацистката окупация. Тази чума не е наказваща. Камю не осъжда нищо – нито корупцията, нито тиранията, нито дори смъртта. Чисто и просто чумата е типичен пример как смъртта нахлува в света, за да внуши сериозност на живота. Неговият подход към чумата, по-скоро обобщаващ, отколкото метафоричен, е отстранен, стоически, рационален – тук не се произнасят присъди. Но както и в пиесата на Чапек, героите в романа на Камю заявяват колко нелепо е да има чума през XX в… сякаш искат да кажат: когато вярваш, че подобно нещо не би могло да се случи или поне не би могло да се случи отново, това означава, че то непременно ще стане.

2

Самият факт, че се е появила нова катастрофална епидемия, не бе достатъчен да възкреси морализаторската склонност към обобщения от рода на „чумите“, макар от десетилетия да се твърдеше, че подобни бедствия принадлежат на миналото. Нужно бе и друго – болестта да се предава главно по полов път.

Котън Мадър[68] е нарекъл сифилиса наказанието, което „Бог в Своята справедлива присъда е отредил за Сетните дни“. Ако си припомним тази и още ред подобни безсмислици, изречени за сифилиса от края на XV до началото на XX в., едва ли трябва да се изненадваме, че и днес на мнозина им се ще да разглеждат СПИНа именно метафорично – като „чума“, сиреч морална присъда над обществото. Никой професионален гръмовержец не би устоял на реторичното изкушение, което му предлага едно предаващо се по полов път заболяване, на всичкото отгоре и смъртоносно. Затова и фактът, че в страните, където се появи за първи път в епидемична форма, СПИНът се предава предимно по хетеросексуален път, не попречи на такива блюстители на обществените нрави като Джеси Хелмс и Норман Подхорец да го представят като напаст, предназначена специално (и напълно заслужено) за западните хомосексуалисти. Друго светило на Рейгъновата ера, Пат Бюканан, се разораторства за „СПИНа и моралната несъстоятелност“, а Джери Фалуел предложи поредната щедра диагноза: „СПИН – това е Божията присъда над едно общество, което не живее по Неговите закони.“ Изненадващото не беше, че епидемията се експлоатира по такъв начин, а че тези заклинания се разнасяха само сред един напълно предвидим кръг от фанатици, докато в официалните изявления за СПИНа неизменно се порицаваше тъкмо тесногръдието.

В по-голямата си част изявленията на тези, които си присвояват правото да говорят от името на Бога, могат да бъдат причислени към обичайната реторика, която се развихря около половите заболявания – от Котън Мадър с неговата „присъда“ до неотдавнашните изявления на двама бразилски духовници, епископ Фалкао, който обяви СПИНа за „следствие от моралния упадък“, и кардинала на Рио де Жанейро Еугенио Салес, който пък се застрахова с два варианта, „Божие наказание“ и „отмъщение на природата“. По-интересни, защото и целите им са по-комплексни, са светските подбудители на този род обвинения. Авторитарните политически идеологии открай време имат интерес да насаждат страх с неминуемата заплаха от външен враг – и за целта истинските болести са полезен материал. Епидемиите обикновено водят до призиви за забрана на влизането на чужденци, имигранти. А ксенофобската пропаганда винаги е представяла чужденците като преносители на болести (в края на XIX в.: холера, жълта треска, тиф, туберкулоза). По тази логика политическата фигура във Франция, която представя най-крайните националистически, расистки възгледи, Жан-Мари льо Пен, изпробва цяла стратегия за насаждане на страх покрай новата външна заплаха, настоявайки, че СПИНът е не просто инфекция, а зараза, и призова за задължително тестуване на цялото население и карантина за всеки преносител на вируса. СПИНът е подарък и за днешния режим в Южна Африка, чийто външен министър наскоро се позова на случаите на заболявания сред миньорите, идващи от съседните изцяло черни страни, за да заяви следното: „Сега терористите идват при нас с оръжие, много по-страшно от марксизма: СПИН.“

Епидемията от СПИН послужи като идеална проекция за политическата лудост на Първия свят. Т. нар. вирус на СПИН е не просто архетипният нашественик от Третия свят. Той може да бъде отъждествен с всяка митологична заплаха. Поне засега в Щатите СПИНът предизвиква не толкова изразени расистки реакции, колкото в Европа, включително и Съветския съюз, където се набляга върху африканския произход на болестта. Тук той по-скоро припомня старите страхове за заплахата от Втория свят, който наглед вече се слива с Третия. Напълно в реда на очакванията онези общественици, които са най-склонни да извличат морални уроци от СПИН-епидемията, като Норман Подхорец, са същите, чиято основна тема е да се притесняват дали Америка желае да отстоява своя милитаристичен имидж, военна мощ и твърда антикомунистическа позиция и навсякъде дирят доказателства за упадъка на американския политически и имперски авторитет. Атаките срещу „гей-чумата“ са само част от много по-сериозно притеснение, споделяно и от западните антилиберали, и от много изгнаници от съветския блок – за съвременната толерантност от всякакво естество: обичайните днес филипики срещу „изнежения“ Запад с неговия хедонизъм, вулгарна секси музика, пристрастеност към наркотиците и разпадането на брака, които отслабвали волята му да устои на комунизма. СПИНът е любима грижа на онези, които представят своята политическа програма като проблеми на груповата психология: за националното самоуважение и самоувереност. Колкото и да настояват въпросните специалисти по грозни чувства, че СПИНът е наказание за сбърканата ориентация, онова, което ги движи, далеч не е само хомофобията. Много повече ги вълнува приложението на епидемията в една от основните дейности на т. нар. неоконсерватори – тяхната Kulturkampf срещу всичко онова, което за удобство и често неточно се определя като „60-те години“. Покрай болестта се е изградила цяла политика на „волята“, тоест на нетърпимостта, параноята и страха от политическа слабост.

СПИНът е изключително подходящ стимул за познатите, култивирани от поколения насам и сплотяващи общността страхове, например страха от „покваряване“, както и някои други, изплували в по-ново време – от безконтролното замърсяване и непрестанната миграция от Третия свят, затова очевидно бе неизбежно да се възприеме в нашето общество като тотална заплаха за цивилизацията. И подсилването на метафоричността му с нагнетяването на страхове за лесното му предаване и неудържимо разпространение изобщо не се отрази на изградения му вече статус на следствие на недопустими действия (или на икономическа и културна изостаналост). Тези две представи за СПИН – наказание за отклоняващо се поведение и заплаха за невинни хора – едва ли си противоречат. В това се състои изключителният потенциал и ефикасност на чумната метафората – тя позволява заболяването да бъде възприемано като нещо, от което се заразяват податливите „други“, но пък е напълно възможно да зарази всички.

Все пак едно е да настояваш, че болестта заплашва всички (за да пробуждаш страховете и да укрепваш предразсъдъците) и съвсем друго – да разясняваш (за да разсееш предразсъдъците и ограничиш позора), че в крайна сметка тя пряко или косвено засяга всички. Напоследък същите тези митологизатори, които побързаха да се възползват от СПИНа като средство за идеологическа мобилизация, започват да се дистанцират от най-паникьорските оценки на заболяването. Техните гласове звучат най-мощно, когато се стигне до тезата, че инфекцията няма да се разпространи сред „преобладаващата част от населението“, и са взели на мушка „истерията“ или „лудостта“ около СПИНа. Сега за тях всичко това е „прекомерно разгласяване“ на заболяването и зад него съзират желанието да бъде реабилитирано едно всемогъщо малцинство с уговорката, че „тяхната“ болест вече ще се възприема и като „наша“ – поредното свидетелство за залитането към пагубните „либерални“ ценности и за духовния упадък на Америка. Да превръщаш епидемията във всеобщ проблем и следователно тема, по която всеки трябва да се образова, е истинско предизвикателство за антилибералните митологизатори, защото подкопава различието между „нас“ и „тях“ и в крайна сметка отхвърля или най-малкото обезсмисля моралните оценки за „тях“. (Впрочем в тази реторика болестта продължава да се отъждествява най-вече с хомосексуалистите и в частност със содомията.) „Нима Америка се е превърнала в страна, където в училище е недопустимо да се обсъждат Десетте Божи заповеди, но затова пък указанията за безопасен анален секс са задължителни?“, провикна се Пат Бюканан, възмутен от „глупавото“ предложение в доклада на сегашната президентска комисия по епидемията, оглавена от адмирал Уоткинс, в което се настояваше да бъде официално забранена дискриминацията на болните от СПИН. Не болестта, а призивите от най-високо ниво „да бъдат забравени предразсъдъците и страха в името на състраданието“ (думи от доклада на Уоткинс) днес са се превърнали в главна мишена с идеята, че по този начин намаляват възможностите или „желанието“ на това общество да наказва и изолира чрез присъди над сексуалното поведение.

Явно СПИНът е успял да пробуди в много по-голяма степен от рака тези злокобни представи за болестта като признак едновременно и на индивидуална, и на социална уязвимост и в това отношение е подобен на сифилиса. Вирусът е посегателство към организма; за болестта (или в по-новия вариант – страха от болестта) се казва, че е посегателство към цялото общество. В края на 1986 г. президентът Рейгън обяви, че СПИНът се разпространява (естествено, „коварно“) „на шир и длъж в нашето общество“.[69] Но освен че „прониква нелегално“, СПИНът изглежда и достатъчно достоверен като политическа метафора за вътрешния враг дори и във Франция, където набързо бе включен – като Le SIDA – в арсенала на политическите нападки. Льо Пен нарече някои от опонентите си „спинозни“ (sidatique), а антилибералният полемист Луи Повел каза, че стачкувалите предната година студенти имали „мозъчен СПИН“ (sont atteint d’un SIDA mental). Затова пък не се оказа особено подходящ като метафора за международното политическо зло. Наистина веднъж Джийн Къркпатрик не устоя пред изкушението да сравни международния тероризъм със СПИН, но подобни изблици са рядкост – може би защото в това отношение метафората за рака е много по-благодатна.

Това не означава, че не го използват безразборно като метафора, а само че метафоричният потенциал на СПИНа е различен от този на рака. Когато режисьорът във филма на Ален Тане „Призрачната долина“ (1987) ръсва сентенцията: „Киното е като рак“, и тутакси се поправя: „Не, то е заразно, по-скоро е като СПИН“, сравнението е не само неуместно, но и звучи като съзнателно омаловажаване на СПИНа. Не инфекциозността, а характерната латентност на СПИНа му предоставя много по-широко поле за метафорични употреби. Наскоро в йерусалимския седмичник „Кол Хаир“ израелският писател Антон Шамас в пристъп на медицински, сексуални и политически видения нарече Израелската декларация за независимостта от 1948 г. СПИН па еврейската държава в земята на Израел, чийто дълъг инкубационен период роди накрая религиозния екстремизъм и… [равина Меир] Кахане. Ето откъде започна всичко, ето и къде ще завърши. СПИНът, с извинение, че го казвам, въпреки моята симпатия към хомосексуалистите, поразяващ главно моноеротиците, а една многонационални еврейска държани по принцип съдържа и семената на собственото си разрушение, колапсът на политическата имунна система, която наричане демокрация… Рок Хъдсън, който някога беше прекрасен като първите заселници, сега умира дълго след края на първите заселници. Израелската държава (за евреите, разбира се) някога наистина беше красива…

Но освен латентността СПИНът загатва и за други, още по примамливи възможности – като метафора за замърсяването и мутацията. Ракът все още се използва често като метафора за нещо, което буди страх и поплак, макар и самата болест да не изглежда толкова ужасна като преди. Ако след време и СПИНът бъде привлечен за подобна употреба, то ще е не защото е посегателство (особеност, която споделя с рака), не и защото е заразен, а поради специфичната образност, която витае около вирусите.

Вирусологията предлага чисто нов набор от медицински метафори, които нямат нищо общо със самия СПИН, но въпреки това подхранват неговата митология. Години преди СПИНа Уилям Бъроуз каза пророческите слова, подети и от Лори Андерсън: „Езикът е вирус.“ И ето че вирусологичните интерпретации стават все по-актуални. Доскоро за вирусни зарази се смятаха само онези от рода на бяса и грипа, които имат много бърз ефект. Но категорията на бавно действащите вирусни инфекции нараства. Днес например се предполага, че много прогресиращи и неизменно фатални смущения на централната нервна система и някои дегенеративни мозъчни заболявания, които може да се появят с възрастта, както и т. нар. автоимунни заболявания, всъщност се дължат на бавно развиващи се вируси. (И непрестанно се появяват нови доказателства за вирусния характер на поне няколко онкологични заболявания.) Идеята за заговор се предава много добре чрез метафори за неизлечими, коварни и безкрайно търпеливи вируси. За разлика от бактериите, които са сравнително сложни организми, вирусите се описват като крайно примитивни форми на живот. Същевременно действията им са далеч по-сложни от представите в по-старите бактериологични модели на инфекцията. Вирусите не са просто преносители на инфекция, зараза. Те пренасят генетична „информация“, трансформират клетките. И поне повечето еволюират. Докато вирусът на едрата шарка изглежда непроменен от векове, вирусите на грипа се променят толкова бързо, че ваксините трябва да се модифицират всяка година съобразно промените в тяхната „външна обвивка“[70]. Вирусът и по-точно вирусите, за които се смята, че причиняват СПИН, са не по-малко променливи от вирусите на грипа. Всъщност „вирусът“ днес се е превърнал в синоним на промяна. Наскоро Линда Ронщад в желанието си да обясни защо предпочита мексиканския фолк пред рокендрола, каза дословно следното: „Ние нямаме никаква традиция в съвременната музика освен промяната. Преобразяваш се като вирус.“

Доколкото „чумата“ все още има някакво бъдеще като метафора, то ще е чрез много по-популярната представа за вируса. (За в бъдеще едва ли някое заболяване, причинено от бацил, ще бъде възприемано като чума.) Самата информация, днес неизменно свързвана с възможностите на компютрите, е застрашена от нещо, уподобявано с вирус. Действието на фалшивите или пиратски програми, известни като софтуерни вируси, се описва по аналогия с биологичните вируси (които могат да се докопат до генетичния код на част от някакъв организъм и да му предадат чужд генетичен материал). Замисълът па тези програми е умишлено заразяване чрез телефонна връзка или в мрежа с други компютри. Подобно на биологическите си cъименници те нямат незабавен ефект върху паметта на компютъра, което дава достатъчно време на току-що „заразената“ програма да плъзне и по другите компютри. Подобни метафори, пренесени от вирусологията и отчасти стимулирани от вездесъщата тема СПИН, днес изскачат навсякъде. (Вирусът, който унищожи огромно количество данни в студентския компютърен център в Лихай Юнивърсити, Бетлеем, Пенсилвания, през 1987 г., бе наречен PC AIDS. Във Франция компютърните специалисти говорят за проблема Le SIDA informatique.) И на свой ред подсилват усещането за вездесъщото присъствие на СПИНа.

Едва ли е изненадващо, че и на най-новия преобразяващ елемент в модерния свят, компютрите, се налага да заема метафори от най-новата ни преобразяваща болест. Не е изненадващо и това, че описанията на вирусните инфекции сякаш повтарят езика на компютърната ера, както когато се казва, че вирусът обикновено се самовъзпроизвежда с „нови копия на самия себе си“. Когато към техническите описания се добавя и начинът, но който вирусите се одушевяват – дебнеща заплаха, потайна, променлива и способна на биологично обновяване, – всичко това затвърждава усещането, че болестта може да бъде нещо коварно, изобретателно, непредсказуемо, необичайно. Тези метафори заемат централно място в представите за СПИНа, което и го отличава от останалите болести, възприемани като чуми. Колкото и стари да са страховете, които СПИНът олицетворява, статусът му на чисто нова болест с цялата ѝ ненадейност и непредвидимост внася допълнителен ужас в картината.

3

Според някои нови болести няма, но други мислят, че много от старите са изчезнали, а и тези, които се смятат за нови, ще отшумят с времето. Милостивият Бог е разпръснал огромния куп на болестите и не е обременил никоя страна с всичките: някои може да са нови за една страна, но за друга да са стари. Новите географски открития откриха и нови болести… и ако трябва да бъдат включени Азия, Африка и Америка в техния списък, кутията на Пандора ще се разрасне и все ще се яви някоя нова патология.

Сър Томас Браун

„Писмо до един приятел по повод

смъртта на най-добрия му приятел“

Естествено, СПИНът, удостоверен за първи път в началото на 80-те години, едва ли е нова болест. Най-вероятно вирусът се е появил отдавна, и то не само в Африка, макар че едва напоследък (и там) заболяването придоби епидемични размери. Но в популярната представа, а и за медицината той е нова болест: СПИНът бележи повратен момент в сегашното отношение към болестта и медицината, както и към сексуалността и катастрофата. От векове насам медицината бе схващана като военна кампания, навлизаща във финалната си фаза, която ще изкове победата. Появата на ново епидемично заболяване, когато от десетилетия се твърдеше, че подобни бедствия принадлежат на миналото, означаваше неизбежна промяна на статута на медицината. С идването на СПИНа стана ясно, че инфекциозните заболявания далеч не са овладени, нито пък списъкът им приключен.

Медицината промени нравите. Болестта ги връща към предишното им състояние. С контрацептивите и увещанията на медицината, че предаваните по полов път заболявания са лесно лечими (както и почти всички инфекциозни заболявания), стана възможно сексът да бъде възприеман като приключение без особени последствия. Днес СПИНът кара хората да свързват секса с може би най-отчайващите последствия: самоубийството. Или убийството. (Покрай масовата паника на тема херпес в началото на 80-те години в Съединените щати бе осъществен обрат в обществените представи за секса, който започна да се възприема като нещо опасно – а херпесът в повечето случаи е направо ужасен, еротично дисквалифициращ.) Страхът от СПИН наложи на акта, чийто идеал е изживяването на чистото сега (и създаване на бъдещето), специфично отношение към миналото, което човек игнорира на свой риск. Сексът вече не откъсва своите партньори от социалното – освен за някакъв мимолетен миг. Не може да се приеме и просто като чифтосване – той е верига, верига на предаване от миналото. „Помнете, че когато двама души извършват полов акт, те го правят не само помежду си, но и с всеки, с когото другият партньор го е правил през последните десет години“, гласеше едно трогателно двусмислено изявление от 1987 г. на министъра на здравеопазването и социалните грижи д-р Оутис Р. Боуен. СПИНът показва, че всеки полов акт освен постоянната моногамна връзка е промискуитетен (следователно опасен) и нереден, защото всички подобни връзки, макар и хетеросексуални, предизвикват същите възражения, както и хомосексуалните.

Страхът от сексуалността е новата захранвана от болестта графа във вселената на страха, в която днес всички живеем. Канцерофобията ни зарази със страха от замърсената околна среда; сега имаме страха от замърсени хора, който угнетението от СПИНа неизбежно ни предава. Страх от чашата за причастие, страх от хирургически инструменти: страх от заразена кръв, ако ще на Христос, ако ще на ближния. Самият живот – кръвта, семенната течност – е преносител на заразата. Те са потенциално летални. По-добре стой надалеч. Хората се запасяват със собствената си кръв за бъдеща употреба. Компрометиран е самият модел на алтруистично поведение в нашето общество – анонимното кръводаряване, – защото никой не може да бъде сигурен в получената анонимно кръв. СПИНът не само повлия злощастно върху американския морализъм, възкресявайки старите стереотипи за половия живот. Той затвърди културата на себичността, в която до голяма степен е прословутият превъзнасян „индивидуализъм“. Днес себичността добива допълнителна реклама като проява на най-обикновено здравно благоразумие.

Всяка бързо разпространяваща се епидемия, включително и тези, които изобщо не предполагат предаване по полов път или каквито и да било упреци срещу самите болни, възкресява двете сходни донякъде практики на отбягването и отхвърлянето. При грипната пандемия от 1918-1919 г.[71] – грипът е свръхзаразно заболяване с причинител вирус, пренасян по въздушен път (засяга горните дихателни пътища) – хората са съветвани да не се ръкуват и да си слагат кърпа на устата, когато се целуват. На полицаите е наредено да носят марлени маски, когато влизат в къща с болни от грип, както постъпват и много техни колеги днес, когато правят арести в гетата, тъй като СПИНът в Съединените щати все повече се превръща в заболяване на градската беднота, особено на черните и латиноамериканците. Много бръснари и зъболечители са носели маски и ръкавици, както правят и днес стоматолозите и сестринският персонал. Но голямата грипна епидемия, убила двадесет милиона души, е продължила петнадесет месеца. При бавно развиваща се епидемия същите предпазни мерки заживяват собствен живот. Те стават част от обществените нрави, а не просто практика, възприема на за кратък период, след което се отменя.

Когато няма никакви изгледи да бъде открита скоро ваксина за дадена епидемия, да не говорим за лекарство, мисълта за превенцията играе по-голяма роля. Но с венерическите заболявания здравните кампании обикновено зациклят. За американските здравни кампании е типична огромната неохота да се дава информация за начините, по които може да се прави безопасен секс. „Американски наръчник за училищата“, издаден в края на 1987 г. от Министерството на здравеопазването, буквално отказва да дискутира степента на риска и препоръчва въздържанието като най-добрия начин за предпазване от СПИН, с което напомня сказките за войниците по време на Първата световна война, според които целомъдрието било единственото сигурно средство срещу сифилиса, а и патриотичен дълг в борбата срещу вандалите[72]. Тогава се смята, че самото споменаване на презервативи и изварени игли може да се изтълкува като опрощение и поощрение за нестандартен секс или забранени препарати. (И донякъде е точно така. Една образователна кампания за предпазване от СПИН предполага признаване, следователно и толерантност към неизкоренимите различия при изразяването на сексуалното чувство.) В Европа, където са по-малко податливи на сексуалното лицемерие, особено под формата на обществена присъда, едва ли биха призовали хората към целомъдрие като синоним на благоразумието. „Бъди внимателен. СПИН.“ И „СПИН. Не умирай от невежество.“ Конкретният смисъл на тези обобщения по билбордите и телевизионните екрани, тръгнали от няколко години по цяла Западна Европа, е следният: използвай презервативи. Но има и по-широк смисъл в тези призиви да бъдеш внимателен, а не невеж, което улеснява и възприемането на подобен тип съвети на здравната просвета. За да накараш поне отчасти хората да усетят реалността, трябва просто да им го казваш, и то непрестанно. В този случай непрестанното повтаряне означава да внушиш преди всичко съзнанието за риск, за необходимостта от предпазливост, а не толкова да раздаваш конкретни препоръки.

Разбира се, огромна е бездната между вековното официално лицемерие и модното свободомислие от последните десетилетия. Възгледът, че полово предаваните заболявания не са сериозни, достигна своя апогей през 70-те години, по същото време, когато и много мъже-хомосексуалисти се преосъзнаха като своеобразна етническа група, чийто фолклор се изразява в сексуалната ненаситност, а институциите на градския хомосексуален живот се превърнаха в система за сексуални доставки с непредсказуема бързина, ефективност и сила. Страхът от СПИН наложи много по-голяма умереност в апетитите, и то не само сред мъжете-хомосексуалисти. За средната класа сексуалното поведение в Съединените щати преди 1981 г. сега изглежда като част от някаква изгубена ера на невинността – естествено, невинност под маската на невъздържанието. След две десетилетия сексуална злоупотреба, сексуални спекулации и сексуална инфлация навлизаме в началния стадий на сексуалната депресия. Погледната днес, сексуалната култура на 70-те години изглежда точно като ерата на джаза в най-лошите моменти на кризата от 1929 г.

Цяла поредица послания в нашето общество гласи: Консумирай. Расти. Прави каквото искаш. Забавлявай се. Функционирането на въпросната икономическа система, която предлага такива безпрецедентни свободи, възприемани най-често като физическа мобилност и материален просперитет, зависи от това дали насърчаваш хората да отхвърлят ограниченията. Апетитът е неумерен по принцип. Идеологията на капитализма превръща всички ни в ценители на свободата – на безкрайното разширяване на възможностите. Буквално всеки вид пропаганда предполага някакъв елемент на освобождаване. В интерес на истината, не каква да е свобода. В богатите страни свободата се отъждествява с „личната реализация“ – свобода, на която се наслаждаваш или практикуваш сам (поне видимо). На това се базира отчасти днешният възглед за тялото като инструмент, с който можеш да осъществяваш най-различни програми за самоусъвършенстване и да разширяваш възможностите си. Нима можеше сексуалността – при тези призиви за консумативност и абсолютно неоспоримата стойност, придавана на самоизразяването – да не се превърне, поне за някои, в консумативен продукт: упражняване на свобода, все по-голяма мобилност, преодоляване на ограниченията. Едва ли създаването на мъжката хомосексуална субкултура и на развлекателния безопасен секс е само някакво находчиво хрумване на типичната капиталистическа култура, гарантирано от успехите на медицината. С появата на СПИНа всичко явно се промени из основи.

СПИНът влива допълнителна мощ в някои различни, но взаимодопълващи се послания, с които членовете на това общество, привикнало да му предлагат развлечения, все по-често се призовават към самодисциплина и самоконтрол (диети, спорт и т. н.). Внимавай с мераците. Погрижи се за себе си. Вземи се в ръце. Открай време са били предлагани ограничения в името на здравето или създаването на идеалния физически облик – доброволни ограничения, друг вид упражняване на свобода. Катастрофата СПИН внушава необходимостта от самоограничения, въздържание, и то пред съвсем реална опасност. Тук също се изразява някакво позитивно желание, желанието за по-стриктно набелязани ограничения в личния живот. СПИНът стимулира една популярна тенденция в нашата култура, усещането за „края на века“, а за мнозина той се изразява в залеза на чисто светските идеали – идеалите, които на пръв поглед насърчаваха свободомислието или поне не предизвикваха по-съществена ответна реакция – и това също е отклик на СПИН. Донякъде поведението СПИН се насърчава като част от по-мащабна кампания за завръщане към нещо, което обикновено се определя като „условностите“ – както завръщането към образа и пейзажа, тоналността и мелодията, сюжета и персонажа и ред други твърдини, отхвърляни от сложния модернизъм в изкуствата. Компрометирането на самата идея за промискуитет сред средната класа, възкресеният идеал за моногамия и благоразумен сексуален живот проличава съвсем ясно не само в Стокхолм, да речем, с неговия скромен списък от случаи на СПИН, но и в Ню Йорк, където спокойно може да се каже, че болестта е добила епидемични размери. Тази реакция, донякъде абсолютно рационална, все по-често води и до усъмняване в много от идеалите (и рисковете) на просветената модерност. Новият сексуален реализъм върви редом с преоткритите радости на забавната музика, банковия влог и църковния брак.

Нарастващата паника около развлекателната и комерсиализирана сексуалност надали ще се отрази негативно на другите апетити: смята се, че в най-скоро време мястото на т. нар. „Ерос-център“ в Хамбург ще бъде заето от бутиците. Сексуалната размяна вече ще се осъществява само след предварителни консултации. Рутинната консумация на наркотици – като стимул за умствена дейност, а и просто за развлечение (която доведе и до типично буржоазната употреба на кокаин през 70-те години), също изигра своята роля в подготвянето на необезбрачието и залиняването на сексуалната спонтанност сред образованите съсловия през това десетилетие. Технологията предостави нови и достъпни начини за заиграване с желанията и подсигуряването им в рамките на възможностите: комерсиално организираният разврат по телефона (във Франция чрез „Минител“), който предлага нещо като анонимен секс без обмяна на секреции. Ограниченията на контактите днес намират място и в компютърния свят. На потребителите се препоръчва да внимават с всеки нов софтуер като потенциален „бацилоносител“. „Никога не слагай дискета в своя компютър, без да си сигурен в нейния произход.“ За т. нар. антивирусни програми на пазара се твърди, че предлагат някаква защита, но най-сигурният начин да се предпазиш от вируси според единодушното мнение на експертите е да не обменяш програми и данни. Консумативната култура действително може да бъде стимулирана с подобни предупреждения към консуматорите да бъдат по-предпазливи, да бъдат по-себични. Защото насажданите днес страхове ще наложат утре и допълнително производство на стоки и услуги.

4

Епидемиите от особено ужасни болести винаги са предизвиквали вой на възмущение срещу снизходителността и толерантността – днес определяни като нехайство, слабост, безпорядък, разложение: с една дума, нездравословност. Тоест трябва задължително хората да се подлагат на „тестове“, да се изолират болните, включително и тези, за които има съмнения, че са болни или преносители на болестта, а също така да бъдат издигнати бариери срещу реалната или въображаема заплаха от заразяване в лицето на чужденците. Обществата, които се управляват като казарми – например Китай (с нищожен брой регистрирани случаи) и Куба (със значителен брой заболели), – реагират още по-бързо и безапелационно. СПИНът за всички е троянски кон: шест месеца преди Олимпиадата през 1988 г., южнокорейското правителство обяви, че ще раздава безплатни презервативи на всички участници от чужбина. „Това си е чуждестранна болест и единственият начин да спрем разпространението ѝ е да спрем сексуалните контакти между индийци и чужденци“, заяви генералният директор на Съвета за медицински изследвания към индийското правителство, позовавайки се на пълната беззащитност на едно население, наближаващо вече милиард, за което в момента няма подготвени медицински кадри и клиники, специализирани в лечението на болестта. Неговата идея за забрана на сексуалните контакти, затвърдена със съответните глоби и присъди, ще има същия практически ефект като мярка за ограничаване на венерическите болести, както и много по-популярните предложения за налагане на карантина, тоест изолация. През Първата световна война близо 300.000 американски жени – проститутки или жени, подозирани в проституция – са затворени в специални лагери, оградени с бодлива тел, под предлог, че така щяло най-добре да се контролира разпространението на сифилиса сред армейските кадри. Това обаче изобщо не се отразява на процента заболели войници – по същия начин, както през Втората световна война затварянето на десетки хиляди американци от японски произход като потенциални изменници и шпиони най-вероятно не е осуетило нито един акт на държавна измяна или саботаж. Горното не означава, че няма да чуем подобни предложения и за СПИНа или че те няма да намерят подкрепа, и то не само в предполагаемите среди. Ако официалните медицински лица засега реагират в общи линии адекватно и рационално, отказвайки дори да разглеждат предложенията за карантина и изолация, това би могло да се обясни по-скоро с факта, че размерите на кризата изглеждат ограничени, а и не е ясно развитието на самата епидемия.

Именно тази неяснота – в каква степен ще се разпространи болестта, с каква скорост и кого ще зарази – остава в Центъра на обществения дебат за СПИНа. Дали ще пламне в целия свят, но ще се ограничи предимно в средите на маргиналите – т. нар. рискови групи — и най-много да обхване известна част от градската беднота? Или след време ще се превърне в класическа пандемия, поразяваща цели региони? Всъщност и двата варианта са валидни засега. След поредната вълна изявления и журналистически материали, според които СПИНът заплашва всички, идва ред на следващата, според която пък болестта засяга само „тях“, „ония“ (във всеки случай не и „нас“). В началото на 1987 г. американският здравен министър вещаеше, че СПИНът ще се разпространи в световен мащаб и ще се превърне в такова бедствие, пред което ще бледнее дори „Черната смърт“ – най-голямата епидемия в историята, покосила между една трета и половината от населението на Европа. Това не му попречи в края на същата година да заяви, че не става дума за „някаква масивна епидемия, която би намерила широко разпространение и сред хетеросексуалните, както мнозина се опасяват“. Но още по-удивителна от цикличността на дебата е готовността, с която мнозина предвиждат дълготрайните последици от катастрофата.

Напоследък в Съединените щати и Западна Европа все по-често се презастраховат с уговорката, че „преобладаващата част от населението“ е в безопасност. Само че кодовата фраза „преобладаваща част от населението“ може да важи в еднаква степен и за белите, и за хетеросексуалните. Всеки знае за „непропорционалния“ брой черни със СПИН, но също толкова непропорционален е и броят на черните във въоръжените сили, да не говорим за затворите. „Вирусът на СПИНа е еднакво унищожителен за всички“, гласеше мотото на една неотдавнашна кампания за набиране на средства от Американската фондация за изследване на СПИН. В случая се заиграваше с „равните възможности“ – фразата подсъзнателно потвърждава онова, което уж трябва да опровергае, а именно, че в тази част на света СПИНът поразява малцинствата, расови и сексуални. А и от уклончивата прогноза на Световната здравна организация, в която кой знае защо се отхвърля възможността да бъде открита скоро ваксина, но затова пък се настоява, че заболяванията от СПИН до пет години ще се увеличат с 10 или 20 % в сравнение с последните пет, става достатъчно ясно, че повечето от тези милиони хора ще бъдат африканци.

СПИНът бързо се превърна в световно събитие – обсъждано не само в Ню Йорк, Париж, Рио, Киншаса, но и в Хелзинки, Буенос Айрес, Пекин и Сингапур, – и то в момент, когато определено не можеше да мине за основната причина за смъртността в Африка, да не говорим за останалия свят. Има прочути заболявания, както и прочути страни, но не е задължителни те да са с най-голямото население. СПИНът не стана толкова прочут само защото поразява и белите, както изтъкват с горчивина някои африканци. Но едно е ясно: ако беше чисто африканска болест, колкото и милиони да измираха, малцина извън самата Африка щяха да се заинтересуват от него. Щеше да си остане едно от онези „естествени“ явления като глада, които периодически се случват в бедните пренаселени страни и пред които хората в богатите страни се чувстват съвсем безпомощни. Но тъй като е световно събитие – тоест засяга Запада, – той не се възприема просто като природно бедствие. Изпълнен е с исторически смисъл. (Част от самоопределението на Европа и неоевропейските страни гласи, че Първият свят е място, където големите бедствия променят, преобразяват историята, докато в бедните африкански или азиатски страни те са част от естествен цикъл, едва ли не особеност на пейзажа.) СПИНът нямаше да придобие такава публичност, смятат някои, ако в богатите страни болестта първо не беше поразила част от населението, всичките мъже, почти всички бели, много от които образовани, обиграни и знаещи как да лобират и организират общественото внимание и ресурси в полза на своята кауза. Болестта обсебва до такава степен съзнанието ни заради онова, което се смята, че е – тя като че ли е идеалният модел на всички катастрофи, които евентуално заплашват привилегированите общности.

Междувременно прогнозите на биолози и експерти в здравеопазването сочат още по-голямо бедствие, отколкото можем да си представим или обществото (и икономиката) може да толерира. Никой отговорен държавен служител не храни и най-слабата надежда, че африканските икономики и здравни учреждения могат да се справят с очакваното в близко бъдеще разпространение на болестта, затова пък всеки ден четем смразяващи данни за цената на СПИНа в Щатите – страната с официално обявен най-висок брой случаи. Цитират се потресаващи суми дори като минимални разходи за онези, които ще бъдат засегнати от СПИН през следващите няколко години. (С други думи, презастраховките с „преобладаващата част от населението“ са оправдани – условност, много оспорвана в медицинските среди.) В САЩ – и не само в САЩ – вече стои въпросът за национално бедствие, „може би дори оцеляването на нацията“. Миналата година един от редакторите в „Ню Йорк Таймс“ занарежда и заопява в следния дух: „Всички знаем истината, знае я всеки от нас. Живеем във времето на ужасна чума, каквато никога не е сполетявала нашата нация. Можем да се правим, че тя не съществува или съществува за онези, другите, и да си продължаваме така, сякаш нищо не знаем…“ А един френски плакат показа гигантска черна фигура с вид на НЛО, захлупила и затъмняваща с паяжинно лъчение почти цяла асоциативно шестоъгълно оформена страна под себе си. Отгоре пише: „Зависи от всеки от нас да премахнем тази сянка“ (Il dépend de chacun de nous d’effacer cette ombre)“. И по-долу: „Франция не желае да умре от СПИН“ (La France ne veut pas mourir du SIDA). Подобни лозунги, призоваващи към масова мобилизация за отпор на поредната безпрецедентна заплаха, се появяват често и навсякъде. Но и по типично съвременен начин призивът за мобилизация е най-широко разгласен, а реалният отклик е нищожен спрямо начина, по който би трябвало да се посрещне предизвикателството на подобна заплаха за всяка нация. Този тип словотворчества имат собствен живот: обслужват някаква цел, като просто поддържат в обръщение идеала за унифицирана обществена практика, който пък е в пълно противоречие със стремежа към натрупване и отсяване на развлеченията, предлагани на населението в модерната масова общност.

Непрестанно се говори, че оцеляването на нацията, на цивилизованото общество, на целия свят е поставено на карта – все познати фрази, които най-често са част от поредната репресивна кампания. (Бедствието изисква „драстични мерки“ и т. н., и т. н.) Есхатологичната реторика, провокирана от СПИНа, неизбежно създава точно това положение. Но и още нещо. Тя предлага стоическо и в крайна сметка безмълвно съзерцание на катастрофата. Видният харвардски историк Стивън Джей Гулд заяви, че пандемията СПИН може да бъде сравнена с ядреното оръжие „като най-голямата заплаха на нашата епоха“. Но дори и да покоси една четвърт от човечеството – според Гулд съвсем реална перспектива, – „все ще останат достатъчно от нас, за да започнем отново“. Ето как рационалният хуманен учен, изпълнен с презрение към йеремиевите вопли на моралистите, ни предлага минимално утешение: апокалипсис без никакъв смисъл. СПИНът е „природен феномен“, а не събитие „с морален смисъл“. Разбира се, че е чудовищно да приписваш подобно значение, в смисъл на морална оценка, на разпространението на едно инфекциозно заболяване. Но може би е само малко по-малко чудовищно да те приканват да съзерцаваш с равнодушие смъртта, и то в такива ужасяващи мащаби.

Добронамереният обществен дебат в наше време като цяло изразява желанието да бъдем откровени за една или друга опасност, която би могла да доведе до всеобща катастрофа. И ето я поредната. Към измирането на океаните, езерата и горите, необуздания ръст на населението в по-бедните страни, инцидентите от рода на Чернобил, дупката в озоновия слой, отколешната заплаха от ядрен конфликт между свръхсилите или от ядрена атака на някоя мрачна държава извън техния контрол – към всичко това сега се притури и СПИН. Когато текат последните мигове на едно хилядолетие, апокалиптичната нагласа може би е неизбежна. Все пак развихрилите се мрачни фантазии, вдъхновени от СПИНа, не могат да бъдат обяснени единствено с календара и дори със самата реална заплаха от болестта. Съществува и необходимостта от апокалиптичен сценарий – нещо специфично за „западния“ свят и особено за Съединените щати. (Америка, както някой бе казал, е нация с душа като църква – протестантска църква, която никак не се церемони да обяви както внезапния край, така и чисто новото начало.) Вкусът към подобни сценарии отразява необходимостта да се овладее страхът от смятаното за неконтролируемо, но е израз и на въображаемата съпричастност с бедствието. Чувството за културен упадък или разруха поражда желанието да си изчистиш съзнанието, да бъдеш tabula rasa. Никой не иска чума, разбира се. Но да, така е – то би било шанс да се започне отново. А да се започва отново – това също е много модно, много американско.

СПИНът може би стимулира склонността ни да привикваме с мисълта за глобално унищожение, което вече е реална възможност покрай натрупването и заплахата на ядрените оръжия. С развихрянето на апокалиптичните словоизлияния пролича и все по-нарастващата нереалност на самия апокалипсис. Вечният модерен сценарий: апокалипсисът наближава… но така и не идва. Сега пак наближава. Явно сме свидетели на родилните мъки на някоя от модерните версии на апокалипсиса. В една от тях той изобщо не настъпва, но финалът продължава да ни държи в напрежение: ракети кръжат около Земята над главите ни, всяка от тях с ядрен заряд, който може да унищожи няколкократно целия живот на планетата, но още не падат (засега). Има и сценарии, които се реализират и въпреки това сякаш не се стига до най-страшните последици (засега) – астрономическият дълг на Третия свят, свръхнаселеността, екологичното замърсяване, – или се реализират, а после се оказва, че не е имало такова нещо (поне така ни се казва) – сриването на борсовия пазар през октомври 1987 г., което си беше „крах“ като онзи през октомври 1929 г., но и не съвсем. Апокалипсисът сега е безкраен сериал: не „Апокалипсис сега“, а „Апокалипсис отсега нататък“. Апокалипсисът се е превърнал в събитие, което се случва и не се случва. Може да е някое от най-страшните неща – като безвъзвратното разрушаване на околната среда, което вече е факт. Но ние още не го знаем, защото стандартите са се променили. Или защото не разполагаме с подходящи средства, за да изчислим размерите на катастрофата Или просто защото това е катастрофа на забавен каданс, защото знаем за нея, можем да предвидим последиците и сега ни остава просто да изчакаме, за да ги сверим с онова, което сме си мислели, че знаем.)

Модерният живот ни е научил да живеем с периодически повтарящата се мисъл за чудовищни, невъобразими – но както се казва, напълно вероятни – катастрофи. Всяко голямо събитие е изпълнено с призраци, и не само когато е представено в образ (онова старо дублиране на реалността сега, започнало още през 1839 г. с изобретяването на фотоапарата). Наред с фотографската и електронната симулация на събитията има и калкулиране на евентуалния им изход. Реалността се е раздвоила – в реалното нещо и неговия алтернативен вариант, винаги двойно. Има събитие, има и негов образ. А има и събитие, и неговата проекция. Но както истинските събития често сякаш не са по-реални от изображенията и се нуждаят от потвърждението на своите образи, така и нашата реакция на събитията от миналото дири потвърждението им в някакъв въображаем общ план – със съответните изчисления на конкретното събитие в неговата проектирана, окончателна форма.

Обсебеността от бъдещето е характерната за нашия век интелектуална склонност – и същевременно разхищение на интелекта, – точно както обсебеността от историята, по думите на Ницше, е преобразила мисленето през XIX в. Способността да преценяваш как ще се развият нещата в бъдеще е неизбежният страничен продукт на все по-просветеното (количествено измеримо, практически приложимо) разбиране на протичащите процеси, обществени и научни. Способността да предвиждаш с някаква точност събитията в бъдещето е разширила онова, от което се състои властта, защото е била един огромен нов източник на инструкции за настоящето. Но днес на практика този поглед в бъдещето, което преди се виждаше като линеарен прогрес, при цялото знание, с което разполагаме и за което някога не са можели и да мечтаят, се е превърнал във визия на катастрофата. Всеки процес е прогноза и изисква съответните статистически данни. Кажете: броят сега… след три години, след пет, след десет и, разбира се, в края на века. Всяко нещо в историята или природата, което може да се опише като постоянно развиващо се, може да бъде видяно на същото основание и като вървящо към своя край. (В това число твърде малкото и все по-намаляващото: линеене, упадък, ентропия. Или пък прекалено голямото, с което не можем да се справим или да смекчим удара: неконтролируемият ръст на раждаемостта.) В по-голямата си част онова, което експертите твърдят за бъдещето, спомага за въпросното ново двойно усещане на реалността – при цялата досегашна двойственост, с която сме привикнали чрез педантичното дублиране на всичко в образи. Има нещо, което се случва сега. Но има и нещо, което то предвещава: неизбежната, но засега неактуална и не напълно предвидима катастрофа.

Всъщност два типа катастрофа. И между тях бездна, в която въображението отчаяно се мята. Разликата между настоящата епидемия и пандемията, която ни обещават (в днешните статистически екстраполации) се усеща като разликата между войните, на които сме свидетели (т. нар. ограничени, локални конфликти), и невъобразимо по-ужасните, които също бихме могли да видим, като последните (не без помощта на научната фантастика) сякаш са от онзи тип занимания, към които хората се пристрастяват уж за развлечение, като електронните игри. Защото зад реалната епидемия с нейната неизменно нарастваща степен на смъртност (статистиките се издават от национални и международни здравни организации всяка седмица, всеки месец) се крие друга, качествено различна, много по-мащабна катастрофа, за която сме еднакво убедени, че идва и че няма да дойде. Нищо не се променя, когато най-смущаващите данни се занижават – а в момента това е характерно за спекулативните статистики, разпространявани от здравните чиновници и журналистите. Както демографските прогнози най-вероятно са точни, така и големите новини обикновено са лоши.

Изобилието от доклади или прогнози за нереални (тоест непредвидими) апокалиптични последици може да предизвика най-различни изобщо отхвърлящи реалността реакции. Затова и в повечето дискусии за ядрените оръжия да бъдеш рационален (както се описват самите експерти) означава, че не признаваш човешката реалност, а когато приемаш емоционално дори и една нищожна част от онова, което е поставено на карта (общността на онези, които се смятат за застрашени), когато настояваш за бързото преодоляване на опасността, означава, че имаш нереалистични желания. Това раздвоение в обществената позиция на „нечовешко“ и „твърде човешко“ не проличава толкова ясно в дебата за СПИНа. Експертите отхвърлят стереотипите, свързани със заразените от СПИН, както и с континента, на който се предполага, че е възникнал, и подчертават, че заболяването засяга много по-голяма част от населението, отколкото рисковите групи. То засяга целия свят, не само Африка[73]. И когато СПИНът се превръща, далеч не изненадващо, в една от най-обременените смислово болести, проличават ясните признаци на отколешния импулс да се петнят и заклеймяват заболелите. Но фактът, че болестта се оказва такова съвършено хранилище за най-разпространените хорски страхове за бъдещето, до някаква степен обезсмисля предвидимите усилия да се пришие болестта на определена рискова група или на Черния континент.

С ефекта си, съотносим с тези на промишленото замърсяване и новата система за световни финансови пазари, кризата СПИН доказва, че живеем в свят, в който важните неща никога не остават само регионални, локални, ограничени; в който всяко нещо, което може да се разпространява, да циркулира, тоест всеки проблем е – или му е съдено да стане – проблем от световен мащаб. Стоките циркулират (включително образите, звуците и документите, които се движат най-бързо – по електронен път). Боклукът циркулира: отровните индустриални отпадъци на Сент Етиен, Хановер, Местре и Бристол се трупат в крайбрежните градове на Западна Африка. Хората циркулират – дори повече от когато и да било. И болестите. От безпрепятствените трансконтинентални полети за развлечение или бизнес на привилегированите до безпрецедентната миграция на непривилегированите от селата към градовете и, кога легално, кога нелегално, между отделните страни – цялата тази физическа мобилност и взаимообвързаност (с неизбежното отпадане на старите табута, социални и сексуални) е точно толкова важна за оптималното функциониране на развитата световна капиталистическа икономика, както и свободното движение на стоки, образи и финансови средства. Но ето че днес тази разрастваща се, модерна взаимообвързаност, не само лична, но и социална, структурна, е преносителят на едно заболяване, понякога определяно като заплаха за цялото човечество; а страхът от СПИН се вписва във вниманието към други необратими катастрофи, странични продукти на развитото общество, особено тези, които нагледно показват разрушаването на околната среда. СПИНът е един от най-лошите предвестници в глобалното село, чието бъдеще вече е тук и винаги пред нас, без да има начин да му се откаже.

Това, че дори апокалипсисът може да бъде част от обичайния спектър на очакванията, представлява безпрецедентно насилие над чувството ни за реалност, над нашата човечност. Но е крайно привлекателно една особено ужасна болест да изглежда като нещо обичайно. Дори и най-обремененото (смислово) заболяване може да се превърне просто в болест. Случило се е с проказата, независимо че около десет милиона души в света (лесни за игнориране, тъй като почти всички живеят в Африка и Индия) имат сега наричаната в тон с тоталната дедраматизация болест на Хансен – по името на норвежкия медик, открил преди повече от век възбудителя ѝ. Това задължително ще се случи и със СПИНа, когато болестта бъде много по-добре разбрана и най-вече лечима. В момента индивидуалното му възприемане и социалната политика зависят главно от борбата за словесна собственост върху заболяването: как да бъде притежавано и усвоено като аргумент и клише. Винаги си струва предизвикателството да застанеш срещу онзи прастар и вероятно неизбежен процес, в който болестите се сдобиват със смисли (като олицетворение на най-съкровените ни страхове) и в крайна сметка се стига до заклеймяването, но явно и неговата достоверност намалява в модерния свят, поне сред хората, които желаят да бъдат модерни – днес процесът е под контрол. При болестта, предизвикваща толкова срам и вина, усилието да я откъснеш от тези смисли, тези метафори като че ли е особено разкрепостяващо, дори разтушаващо. Но не можеш да се дистанцираш от метафорите просто като се въздържаш от тях. Те трябва да бъдат изложени на показ, критикувани, ругани, разнищвани.

Не всички метафори, прилагани към болестта и нейното лечение, са еднакво пагубни и изопачаващи. Тази, която най ми се ще да бъде изтеглена от употреба – още повече пък след появата на СПИНа, – е милитаристичната. Нейната метаморфоза – медицинският модел за обществено благоденствие – е вероятно по-опасна и с по-дълготрайни последствия, тъй като предлага не само убедително звучаща мотивация за авторитарно управление, но косвено налага необходимостта от репресии и насилие като държавна политика (еквивалентът на хирургично отстраняване или лекарствен контрол над оскърбителните за добрите нрави или „нездравословни“ части на държавния организъм). Но ефектът от военната образност в идеята за болестта и здравето следва своя логика. Тази образност свръхмобилизира, преекспонира и дава огромен принос в отлъчването и заклеймяването на болните.

Не, не е желателно нито медицината, нито войната да бъдат „тотални“. Нито пък кризата, предизвикана от СПИНа, трябва да се схваща като нещо „тотално“. Не ни нападат нашественици. Организмът не е бойно поле. Болният не е нито жертва на някаква неизбежна злополука, нито пък враг. Ние – медицината, обществото – не сме упълномощени да се борим с всякакви средства срещу каквото и да било…

А колкото до тази метафора, военната, бих казала, ако ми е позволено да перифразирам Лукреций: както и да е, нека си я запазят военните.

превод Юлиян Антонов

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (37)

- 19-01-2012|Златко

Представям тук една сравнително малка, но според мен напълно представителна за цялото, част от текста.

- 19-01-2012|Иван Рангелов

Да, поредната авторка, на която просто ѝ липсва елементарна способност за анализ на историческите процеси.

Вижте само каква „мисъл“:

Наименованията, с които е известен сифилисът, когато започва да става епидемичен в Европа през последното десетилетие на XV в., чудесно илюстрират необходимостта да се изкара всяка страшна болест за нещо чуждоземно[2]. За англичаните тя е „френска шарка“, за парижаните – morbus Germanicus, за флорентинците – „неаполска зараза“, за японците – „китайска болест“.

Само за най-недосетливите читатели може да остане тайна, че всъщност Япония е островна държава. При тях, в Япония, сифилисът действително няма откъде другаде да дойде, освен от Китай. Така че за Япония названието „китайска болест“ е съвсем на място.

(Дали авторката е способна да проумее, че някои болести действително възникват първо на едно конкретно място, и едва след това, по различни не съвсем клинични „пътечки“, достигат до разни места в света? Всъщност, авторката какво очаква: през средновековието наименованията на болестите да произлизат не от имена на държави, а вероятно – от личните имена на първия разболял се?!)

- 19-01-2012|Златко

Авторката няма как да бъде „способна да проумее“ каквото и да е, Иване, тъй като е мъртва от доста години насам (нейсе, простено да ти е, не всеки е длъжен да знае коя е Сюзън Зонтаг.)

Само няколко думи за критиката ти: Не само Япония, Иване, няма НИТО ЕДНО място по света, където болестта да не е дошла отнякъде, дори и ако това „отнякъде“ е комшията, примерно. Простичкият факт, който Зонтаг сумира тук, представя нещо, което в България се нарича с хубавите думи „кумова срама“: никой не ще да бъде разглеждан като източник на „срама“, по-добре това да бъде някой друг, и – ако може – някой от ония, дето „и без това си ги знаем“. А преди това – но тук вече започвам да се питам дали има смисъл да обяснявам толкова очевидни неща – идва разбирането, че болестта, и особено венерическата болест, е нещо срамно, нещо, което трябва да се крие и непременно да се отрича, да се приписва на другите, на лошите, на „къдравите“, „черните“ (а през средновековието „къдрави“ и „черни“ май са били всички извън кръга на първите братовчеди). На обичайните заподозрени, нали разбираш? А въпросът на въпросите (в който е и смисълът на цялото есе) е в това: А какво би станало, ако престанем да се срамуваме, а и да сочим с пръст ония, дето са „лошите“, дето „разпространяват болестта“ сред нас, добрите. Започваш ли сега да разбираш нещо, Иване? Стана вече седмица чепкаме точно тоя въпрос в темата с хомосексуалността, като го подминаваме като онова нещо, дето се нарича „слон в стаята“. Хайде сега да видим, като ни го покажат черно на бяло, дали сме в състояние да разберем нещо, или, напротив, ще си знаем онова, което си знаем: „Япония е остров, ей!“ (също като Англия, кой знае защо?)

(Ха сега пък да видим дали аз мога да игнорирам потока, който няма как да не се заизлива: предлагам за мото на дискусиите ни тук фразата „нищо не тече“ – в противоположност на хераклитовото „всичко тече“, което сигурно е писано за някои не-нашенски, фантастични места).

- 20-01-2012|Иван Рангелов

Така, Златко, да си дойдем на думата.

Аз вече наистина започвам да разбирам нещо. Започвам да разбирам, че ти действително си способен с часове, с дни и със седмици да настояваш, че най-важните неща са онези, свързани със „срама“, „стигмата“, „дискриминацията“, „обидата“ и т. н. – и напълно пропускаш другите, истински важните неща (свързани, например, с елементарното оцеляване – и на индивиди, и на общества).

Ето, според теб, написал си го черно на бяло,

„въпросът на въпросите (в който е и смисълът на цялото есе) е в това: А какво би станало, ако престанем да се срамуваме, а и да сочим с пръст ония, дето са „лошите“, дето „разпространяват болестта“ сред нас, добрите.“

Забележително. Ще си го запиша.

И какво точно предлагаш? Какво ТРЯБВА да бъде отношението НИ към „ония“?

Може би такова:

„Здравей, пич! Ама казваш, че не си пич, а си MSM? ОК, няма проблем, само добри неща съм чувал за вас, MSM-хората, велики сте! Е, как е хавата? Виждаш ми се нещо здравословно-затруднен? Пипнал си някаква зараза? Чудесно! Какъв по-добър повод да се прегърнем! Дай да се прегърнем! Виждаш ли, така е вече по-добре. Ама защо само да се прегръщаме? Дай направо да правим секс! И не само веднъж! Дай, дай да правим още секс! Дай още веднъж, ама този път да е от другата страна. Ама не само анален, дай да правим и орален! А защо не – и назален! И да не си помисляш да слагаш кондом – моля ти се, това е обидно за всяко човешко същество! Кондомите разделят хората един друг!“

- 20-01-2012|Златко

Реакцията ти е човешка, Иване, и това я прави симпатична за мен, ако и да не споделям патоса ѝ. Всъщност, ако погледнеш малко по-мащабно, ще видиш, че не само този текст, не само този коментар, ами и цялото издание (да не кажа цялата ми работа, защото работя не само това) е насочена именно към разбиване (или поне отслабване) на стереотипи, които смятам за остарели, просто несъответстващи на времето, в което живеем. Това, доколкото съм способен да преценя, е била основната задача на всички просветители, откак съществува такова нещо като Просвещението. Аз съм емоционален човек и, както всички го забелязват, нерядко прекрачвам границите на „разумното“, когато става дума за защита на убежденията ми (които са сравнително прости и също традиционни, в смисъл, че съм избрал да прегърна класическия либерализъм – онзи на Мил и Ръсел, примерно – като ядро на нещата, в които вярвам). Така че в случая ти давам пълно право – именно едно човешко, приятелско, лишено от враждебност и агресивност поведение ми се струва единствено правилното по отношение на хората, маркирани от различни архаични традиции като „изкупителни Ягнета“ за напреженията, проблемите и страданията на общността.

С едно само уточнение – ползването на кондоми е задължително за хората, практикуващи секс с много и разнообразни партньори. Блазе им, де – но нека все пак бъдат разумни:)

- 20-01-2012|Самолет 005 – „безпрецедентно насилие“

СПИН-ът и неговите метафори е всъщност много добро четиво, в което се говори за „безпрецедентно насилие над чувството ни за реалност, над нашата човечност“.

И авторката изпълнява успешно целта си – „В момента индивидуалното възприемане на СПИН и социалната политика зависят главно от борбата за словесна собственост върху заболяването: как да бъде притежавано и усвоено като аргумент и клише. (следват бурни аплодисменти от един скромен льохо – моя милост) Винаги си струва предизвикателството да застанеш срещу онзи прастар и вероятно неизбежен процес, в който болестите се сдобиват със смисли (като олицетворение на най-съкровените ни страхове) и в крайна сметка се стига до заклеймяването… При болестта, предизвикваща толкова срам и вина, усилието да я откъснеш от тези смисли, тези метафори като че ли е особено разкрепостяващо, дори разтушаващо. Но не можеш да се дистанцираш от метафорите просто като се въздържаш от тях. Те трябва да бъдат изложени на показ, критикувани, ругани, разнищвани.“

Невероятно добро писане. Много типично, но не ме питайте „типично за кого“, защото не искам да бъда умъртвяван през ден-два… „smile“. Ето тук нещо готино here – клик!

- 20-01-2012|Любомир Сирков

Извинявам се, че отново ще кажа нещо „против“ (както Златко често ме обвинява, че правя), но според мен по всичко личи, че тази авторка просто пише тенденциозно. Наумила си е някаква теза, и си търси факти, които да я подкрепят.

Добре, да приемем, че названия на болести, свързани с (предполагаема чужда) страна на произход (от типа „френска шарка“, „китайска болест“ и т. н.), са неподходящи. Само че кои тогава би трябвало да са „подходящите“ названия на болестите?

Все пак примерите, които авторката дава, са от средновековието, тогава познанията за болестите не са били на много високо ниво. Нима очакваме, че, примерно, през 16 век би могло тогавашните хора да дадат на съответната нова болест от раз именно най-подходящото название, което да е научно най-точното – и то конкретно от някаква наша, съвременна гледна точка, от позициите на днешната наука?

Кое би било най-коректното, или поне сравнително най-“безвредното“ название за една болест? Как да определим?

Ето, виждаме, че ХИВ-СПИН, едно название, което би трябвало да е перфектно със своята научност и неутралност (в смисъл, че на който го чуе за първи път, то със сигурност не му говори нищо), полека-лека пак придобило и някакви допълни „значения“…

И в същото време не трябва да забравяме, че когато става въпрос за бързо разпространяващи се епидемии от опасни болести, всъщност точното название е най-малката грижа, която застрашените хора би трябвало да имат наум…

На чумата, например, са ѝ казвали и „черната смърт“. Това поне е достатъчно неутрално, надявам се… (не е свързано и не намеква за афроамериканците, със сигурност!).

Същевременно, когато казвам че названието е най-малката грижа, имам предвид например следното:

here

В тази публикация се разказва как в началото на 18 век Европа била предпазвана (срещу навлизането на чума откъм териториите на Османската империя) от една „бариера“, издигната от Хабсбургска Австрия на територията на днешна Унгария. И персоналът на този „санитарен кордон“ наброявал около 100 000 души!

При положение, че са били необходими такива огромни материални, чисто физически усилия за удържането на една зараза, ние сега тук си седим и си обсъждаме тази дума ли е подходяща, другата ли, каква вреда нанясали метафорите и т. н.

- 20-01-2012|без значение

…the audacity of ignorance… amazing…

- 21-01-2012|Златко – Квай тъз прустутия бъ

Към Зелен Бетон:

Бетоне, разбирам неизбежността на твоите констатации относно нивото на разговорите тук, но пък нека се опитаме да видим и какви са реалните възможности за излизане от „мъртвата хватка“. Най-късно в момента, в който някой от обичайните заподозрени тук сведе смисъла на текста до някоя баналност или, още по-директно, произнесе „ключовата фраза“ (Квай тъз прустутия?), разговорът бива поставен на трупчета, тъй като, поради самата разрушителност на едно толкова фрапантно невежество, човек остава само с две алтернативи: или да си замълчи, или да кипне и да слезе на съответното ниво. Третата, и единствено плодотворна алтернатива – да се игнорира невежеството и да се разговаря така, все едно него го няма, за съжаление изисква по-силно участие от страна на хора, които са над това ниво. А това с неизбежност ме изправя пред необходимостта да ти кажа единствените думи, които в случая ми се струват подходящи: като искаш по-високо ниво и по-смислени, разговори, недей да се вясваш само от дъжд на вятър, колкото да регистрираш, че пак всичко се е оплескало, ами бъди по-активен и давай своя принос. С други думи: каквото сам си направиш, това ще бъде, Бетоне. Когато умните си мълчат и се почесват отстрани, то естествено лудите междувременно си лудуват. Природата, както е добре известно, не търпи вакуум.

Хайде, със здраве.

- 21-01-2012|Самолет 005 – re: Квай тъз прустутия бъ
Златко писа:

… какви са реалните възможности за излизане от „мъртвата хватка“…

Не си губи времето – тя, хватката затова е „мъртва“. Пърс казва на свой приятел – „пиши за онези, които разбират!“… древните са го казали – „Sapienti sat“ – умният и от малко разбира… има поговорки от типа „Ти му сочиш луната, то ти гледа пръста“… най-разпространената фраза в интерентеските форуми е Never argue with a fool – they will drag you down to their level, then beat you with experience!… Библията е изцяло със сотирологична насоченост и се дават блаженства… така че всеки с блаженството си.

ОК – знаем, че като излезнем днес от вратата на дома си, може и да не се върне… но излизаме! Така и с писането… Има основни (неписани) правила на културно писане и това е всъщност ориентирът за събеседника. Създаването на среда е най-трудното нещо…

- 21-01-2012|Любомир Сирков

И кои точно са „умните“, Златко?

Тази Сюзън Зонтаг според тебе е от „умните“, така ли?

И какво точно ни дава тази авторка – не просто с този откъс тук, а с целия замисъл на написаното от нея?

Нейният замисъл по същността си се свежда до това: „установяване на контрол“!

Установяване на контрол от нея (и нейни съмишленици) върху останалите хора. (И то контрол не върху нещо от физическия свят, а върху мисълта.)

Сигурно ти е трудно да приемеш този факт – но той присъства там, вътре в самия текст, който ти си публикувал тук. (Ако ти лично не успяваш да откриеш съответното място в текста, кажи, може и да ти помогна).

Но добре, да приемем, че това е нещо, така да се каже, невинно, авторката е вече мъртва, тя няма как лично да установи този контрол…

Затова преминаваме по-нататък: какви са основните послания на авторката?

Накратко това може да се обобщи така: Болният не ни е враг, болестта – също.

Добре, ние, като читатели, се съгласяваме с това – и точно в този момент изведнъж лъсва цялата огромна порочност на мисълта на тази авторка.

Защото, оказва се, че тъкмо в момента, в който сме постигнали този МИР, това примиряване, че някои неща не са наши ВРАГОВЕ – точно в този миг авторката отваря една нова, голяма, епохална ВОЙНА.

Да, болният не ни е враг, болестта – също, НО врагове все пак продължава да има, и според авторката враговете са: ДУМИТЕ, техните смисли, тяхната метафоричност (защото, нали, метафорите биват дори не просто „изопачаващи“, а направо „пагубни“ – според авторката).

И, както вече е цитирал съответното място и Самолета по-горе: „Те трябва да бъдат изложени на показ, критикувани, ругани, разнищвани.“

Така че, това ни дава авторката: насока какво да ругаем, какви „метафорични“ войни да водим (те ще са безкрайни, но нищо – важното е да водим война, нали?)

И после Самолета, разбира се, ще се вайка тук как създаването на среда било най-трудното нещо…

- 21-01-2012|Самолет 005 – re:

Любомир Сирков писа:

Сигурно ти е трудно да приемеш този факт – но той присъства там, вътре в самия текст, който ти си публикувал тук. (Ако ти лично не успяваш да откриеш съответното място в текста, кажи, може и да ти помогна).

===

И после Самолета, разбира се, ще се вайка тук как създаването на среда било най-трудното нещо…

Помогни ми на мен! Посочи го! Така ще допринесеш за създаването на среда и ще престана да се вайкам…:))))

- 21-01-2012|Любомир Сирков

Самолете, и друг път съм забелязвал, че и ти, и Златко просто не четете внимателно.

Вие сте някак НАД тези неша, нали?

Ти си способен, например, да се хванеш за една дума, която Андрей Слабаков е употребил в едно предаване по адрес на гейовете – но когато става въпрос за нещо много по-сериозно, нещо много по-обхватно, ти просто си затваряш очите.

Сега погледни нагоре в текста на милата Сюзън, и намери онова място, в което тя говори за един „прастар и вероятно неизбежен процес“ – и погледни как завършва изречението. (А то завършва така: „днес процесът е под контрол.“)

Това е целта на милата Сюзън: тя иска едни определени процеси в мисленето и говоренето на обществото (при това такива процеси, които тя самата признава, че са „прастари“ и „вероятно неизбежни“) да бъдат поставени „под контрол“.

Това е истината за Сюзън Зонтаг. Уви.

Сега чувстваш ли се подпомогнат, Самолете – или все още изпитваш някои характерни за теб затруднения?

- 21-01-2012|Златко

Ок, по липса на по-плодотворни „подавания“, поне до момента, ще се опитам да направя тук някакъв разбор на текста, предназначен за облекчаване на разбирането му (става дума за интерпретация, а не някакво канонично мнение, разбира се). Надявам се това да помогне на читателите повече от възможните (и напълно безсмислени) размени на мнения-обвинения.

И така, нека започнем с основното: Какво изобщо означава това сравнение „болест – метафора“. Какво общо има реалността на нещо толкова ужасяващо като болестта, особено една смъртоносна болест, с някакъв похват, който повечето хора асоциират със скучните часове по литература?

Според Зонтаг метафората е „наричане на нещо с име, което принадлежи на нещо друго“. Само по себе си метафоризирането на болестта не е нито нещо лошо, нито пък има нужда да се обявяваме против него. Важният въпрос е „Кои метафори да изберем, и защо?“ Например: общоприетото гледище, според което болестта е вид агресор, нашественик, нещо чуждо и застрашително, срещу което трябва да се води война на живот и смърт, е просто военна метафора, която в никакъв случай не е задължителна. Известни са и напълно различни, принципно други подходи към болестта и заболяванията, като например ония, които представят болестта чрез други, съвсем не толкова агресивни и милитаристични метафори („Болестта като път“).

Но защо все пак обичайните, познати от хилядолетия насам метафори за болестта, са неприемливи от гледната точка на Зонтаг? Отговорът е сравнително прост: защото те са нехуманни. И то не в някакъв отвлечен, несъществен смисъл на думата, а в един абсолютно директен и потенциално застрашаващ съществуването на всеки от нас, смисъл: мисълта, че срещу болестта, и особено срещу болестите, чиито причинители все още не познаваме или не сме в състояние да отстраняваме ефективно, трябва да се води „война“, води до едно неписано разделение вътре в обществото, при което носителите на болестта автоматично биват изключени от „нормалността“ и обградени от „санитарен кордон“. Те са застрашителни, те са чужди и нежелани. В известен смисъл те вече са част от „врага“. С други думи: докато самите ние сме здрави и незастрашени, всичко изглежда нормално. Но попаднем ли в групата на болните, независимо от това по какъв начин, ние с неизбежност биваме стигматизирани, особено когато става дума за болести, предавани по полов път, които открай време са били свързвани с определени морализаторски представи (болестта като „наказание“ за сексуална или друга разпуснатост). А когато към тази неписана и неизказвана открито умонагласа се прибавят и хилядолетните предразсъдъци, свързани с хомосексуалността, стигмата се потенцира многократно. И, разбира се, крачката от стигматизирането до агресивното сегрегиране, разграничаване, противопоставяне срещу „болните“, става много по-лесна, някак почти наложителна (тук вече в двояк смисъл, защото все още има немалко хора, които гледат и на самата хомосексуалност като на болест).

Разбира се, все още не е съвсем ясно защо все пак тази тема би трябвало да притежава такава голяма важност (в което според мен е и смисълът на въпросите, които задава неизкушеният човек, когато за пръв път се сблъска с нея. Един вид: „всичката Мара втасала, ние тук за метафори сме тръгнали да си приказваме“). И тук идва мястото на историческия анализ на Зонтаг, която е положила огромен труд, за да ни покаже до каква степен метафорите от този род са определяли и продължават да определят поведението на огромни общности от хора в целия ход на историята. Оказва се например, че като най-страшни, като „чуми“ биват възприемани съвсем не задължително болестите, които вземат най-много жертви (дребната шарка във Франция от 19 в. примерно), а най-вече ония, които позволяват на колективното въображение да се развихри и да започне да влага смисли в появата на болестта – смисли, които обслужват най-архаичните и непоклатими архетипи на човешките общности: онези за „чуждите“, за „външните“, „застрашителните“, които ни заплашват и срещу които, щем не щем, сме принудени да се борим. С други думи – между нашите възприятия за болестта и онези за чуждостта има директна връзка, и тази връзка действа безотказно при всички случаи, в които източникът на болестта е непознат или неовладян. Оттук и частичната неизбежност на милитаристичните, войнстващи представи за това как можем (или трябва) да се борим с болестта, които вече са свързани не просто с някакви изисквания за хигиена или просто разумно поведение, а с директно маркиране на „потенциалните виновници“. И, разбира се, първите такива винаги са „обичайните заподозрени“ – „черните“, „изостаналите“, „ориенталците“ и т. н. Или, в конкретния случай – „педалите“.

Превъзмогването, преодоляването на тези стереотипи, е важно и наложително не просто от някакви абстрактно-хуманни принципи. То е важно по ред други и съвсем не абстрактни причини, и на първо място: днес, тридесет години след появата на СПИН, основните разпространители на болестта вече отдавна не са „рисковите групи“, а хора като вас и мен – хора от мнозинството, които са недостатъчно предпазливи или просто живеят в среда, където СПИН вече е част от неизбежността на ежедневието (някои райони на Африка). Няма и как да бъде другояче, тъй като процентът на хомосексуалните хора (средно 3,6%) е прекалено малък, за да може да послужи като достоверно обяснение за разпространението на една болест, на която се гледа като на епидемия. И търсенето на „виновници“, на „козли на отпущението“, ако и да е нещо, облягащо се на хилядолетна практика, просто е признак на изостаналост и придържане към една архаичност, която трябва да ни бъде ясна, ако бихме искали да правим онези крачки към модерността, в които виждаме надежда за бъдещето – ако не за нас самите, то поне за децата ни.

Ето защо е толкова важно да разберем, наистина да разберем, че хомосексуалните хора не са по-голяма „заплаха за обществото“, включително и от гледна точка на болестта, отколкото е всеки един от нас. Това заплашва не само тях, това заплашва и самите нас – нашата човешкост, нашата способност за придвижване напред, за преследване и постигане на прогрес, ако щете.

В това, накратко, виждам аз смисъла на текста на Зонтаг – една голяма и, за съжаление, очевидно все още напълно непозната в България мислителка на модерността. От нея има какво да се научи.

- 21-01-2012|Златко

Самолете, най-приятелски те моля да се придържаш към съветите, които даваш на самия мен. Колкото и анти-продуктивно да звучи това, аз не виждам друг начин за поддържане на някакъв разумен тон и избягване на убийствената баналност, в която с неизбежност бива забит всеки разговор с този толкова банален човек, освен пълното му игнориране. В края на краищата, къде са основанията да гледаме на себе си като на различни от него и подобните му, ако сами се оставяме всеки път да бъдем въвлечени в тази баналност?

Не се оставяш да бъдеш провокиран, говориш само в случаите, когато наистина имаш да кажеш нещо или ти се струва, че някой е казал нещо разумно… Толкова прости ми се виждат нещата. Разбира се, понякога е невъзможно, защото, кой може да търпи до безкрайност една конска муха? Но все пак е нужно. Гледай на това като на упражнение по самоконтрол. Точно толкова просто и ясно…

- 21-01-2012|Любомир Сирков

Златко, аз ти благодаря за всичката тази „интерпретация“, която си си дал труда да изпишеш по-горе – само че за мен тя е и без това ясна.

За мен тя беше предварително ясна, още когато ти самият анонсира в другата тема – „лакмусовата тема“ – че ще пуснеш този текст на Зонтаг – още тогава, ПРЕДИ да съм прочел текста на Сюзън Зонтаг, на мен ми беше ясна общата насоченост на текста.

И както по-горе тук съм се опитал да ти покажа, именно тази обща насоченост на текста е на практика също толкова порочна, колкото и това, срещу което този текст на Зонтаг (уж) се бори.

Ето един малък пример: да вземем твоята теза (а вероятно тя е теза и на авторката), че

едни определени „познати от хилядолетия насам метафори“ са „неприемливи“ просто защото са „нехуманни“.

Да обявиш нещо за „нехуманно“ и по тази причина да го отхвърляш, е операция, лишена от всякакъв смисъл.

В действителност няма „нехуманни“ неща – всички тези неща, които сме свикнали да наричаме „нехуманни“, са продукт не на друго, а именно на човешка мисъл, човешка нагласа, човешки импулси. Така че те са си пак „хуманни“ – по същия начин, по който всеки болен човек си е пак човек.

Аз вече ти писах това в другата тема („лакмусовата“ – виж 18-01-2012 11:39:37), но ти вероятно не си обърнал внимание:

Там писах така:

аз за себе си съм приел хората такива, каквито те са.

Аз нямам затруднения с това. Виждам обаче, че ти имаш затруднения да приемеш някои хора такива, каквито те са.

И, разбира се, не си само ти, който има такива затруднения. От текста на Сюзън Зонтаг става пределно ясно, че и тя самата има огромни затруднения да приеме хората (по света, всички!) такива, каквито те са – с всичките названия, смисли и метафори, които те са произвеждали, произвеждат и ше продължат да произвеждат.

Толкова по по-общите „интерпретативни“ въпроси.

- 21-01-2012|Любомир Сирков

Но има обаче и един по-конкретен въпрос, който просто няма как да подмина.

Ти, Златко, пишеш така:

днес, тридесет години след появата на СПИН, основните разпространители на болестта вече отдавна не са „рисковите групи“, а хора като вас и мен – хора от мнозинството, които са недостатъчно предпазливи или просто живеят в среда, където СПИН вече е част от неизбежността на ежедневието (някои райони на Африка). Няма и как да бъде другояче, тъй като процентът на хомосексуалните хора (средно 3,6%) е прекалено малък, за да може да послужи като достоверно обяснение за разпространението на една болест, на която се гледа като на епидемия.

Това е манипулативно и просто невярно.

Поне по две причини.

1. Ако ще си служим с такива числа (примерно, хомосексуалните хора са средно 3,6% от дадено общество, следователно останалите са 96,4%), и дори и да приемем, че примерно, измежду тези 96,4% „цели“ 6% разпространяват болестта (заразяват други хора), а от онези 3,6% „само“ 2% разпространяват болестта (в момента нямам подръка конкретни данни, но да приемем, че „съотношението“ е някакво такова, „6% към 2%“), пак си остава една твърде голямата разлика в дела на „разпространителите“ вътре в рамките на едната и на другата група. Т. е. измежду 1000 хомосексуални хора е по-вероятно да се намерят ПОВЕЧЕ разпространители на болестта, отколкото ще намерим измежду 1000 не-хомосексуални хора. (Тази аритметика би трябвало да е ясна на повечето хора, но очевидно Златко предпочита да я пренебрегва.) И така е навсякъде по света, не случайно се борави с понятието „рискова група“ – просто защото групите имат различна рисковост. Тези разлики може и да не са непременно свързани със сексуалността – а с други културни особености на групите – но тези разлики реално си съществуват и трябва да се взимат предвид.

2. Когато става въпрос за СПИН и за разпространяването му по полов път, колкото и някои хора да не им се иска да признаят това, от гледна точка на вероятноста да зарази някого, един MSM-човек просто НЕ е „равен“ (поради сексуалното си поведение) на един не-MSM човек. Защото всички изследвания показват, че MSM (мъжете, които правят секс с мъже) имат значително ПОВЕЧЕ на брой сексуални партньори в сравнение с всяка друга група. А това неизбежно повишава риска от разпространение на болестта (на всяка предавана по полов път болест, не само на СПИН).

Само една малка илюстрация с какви шокиращи данни разполага съвременната наука за някои от тези общности (защото въпреки ината на Самолет, това са си общности, или поне науката ги разглежда като такива): в Камбоджа изследователи са открили и изследвали MSM-индивиди, които имат (внимание!) до 15 редовни партньора! (Да, става въпрос за броя на „редовните“ партньори – отделно, като изникне възможност, човекът си има и други, „случайни“ партньори…)

Да, именно така е написано, можете да видите научното съобщение тук

here

Sex and Condom Use:

– Concurrent sexual partnerships are very common among MSM, with some men having as many as 15 regular partners.

– MSM understand the health risks of unprotected sex yet selfreported condom use is inconsistent.

„Едновременно протичащите сексуални партньорства са много разпространени сред MSM, като някои мъже достигат до бройката 15 редовни партньора.

MSM разбират здравния риск от необезопасения секс, но въпреки това собствената им употреба на кондоми, за която те сами съобщават, е нередовна (непоследователна).“

- 21-01-2012|Златко

Бидейки верен на убеждението си, че пътят към разбирането минава единствено през чувството и сетивата (емпатията), а не толкова през разума (не случайно се казва „да влезеш в кожата“ а не „в главата“, на някого), бих предложил на всички тук да изгледат класическите СПИН-филми, на първо място разбира се „Филаделфия“ на Джонатан Деме (когото повечето хора сигурно познават по-добре като автор на „Мълчанието на агнетата“), но непременно и (може би дори още по-добрият) „Часовете“ с Мерил Стрийп, Никол Кидман, Джулиан Мур и Ед Харис. Особено препоръчвам това на уважаемите дами, включително и на Лора, тъй като все пак се надявам (без клишета), че те са по-малко „бронирани“ срещу такива „слабашки“ неща като състрадание, милост, способност за съпреживяване.

Пък и удоволствие си е – все пак става дума за изкуство, при това голямо изкуство…

- 21-01-2012|Любомир Сирков

Аха, ясно. Ще гледаме филми. Вероятно вече някъде и от някого (от хора като Сюзън Зонтаг, примерно) е по безспорен начин доказано, че когато едни хора гледат определени филми, поведението (сексуалното, но не само) на друга група хора коренно се променя, и те започват по-малко да заразяват околните…

- 21-01-2012|Любомир Сирков

А сега, ако вече сте изгледали филмите, които Златко ви препоръчва, ето малко по-конкретна и полезна информация какъв е сравнителния рискпри определени видове сексуален акт (за да не се вкарате неволно в някакъв „филм“):

here

TABLE 5. Estimated per-act relative risk for a person without human immunodeficiency virus (HIV) infection acquiring HIV infection, based on sex act and condom use

Relative risk for a person without HIV

Sex act

Insertive fellatio 1

Receptive fellatio 2

Insertive vaginal sex 10

Receptive vaginal sex 20

Insertive anal sex 13

Receptive anal sex 100

Condom use

Yes 1

No 20

(мерната единица в случая е условна – на най-рисковият начин за правене на секс се дават условно 100 единици, и всички останали начини се градират надолу, според своята рисковост. Както се вижда, риск „0“ няма – но все пак разлики между отделните начини за правене на секс винаги има, понякога доста значителни.)

- 21-01-2012|без значение

Много ще ми е интересно да видя спаринг между Сирков и Българина от Мисури… Ама нещо не се засичат двамата, пфу…

- 22-01-2012|Зелен Бетон

Златко: Случайно ти видях коментара тук, моят беше под друга тема:)

Критиката я приемам. Макар че бих я пренасочил и към други четящи – които, след като следят „Прегледа“, сигурно също имат какво да кажат, но се обаждат по-рядко и от мен. Или пък въобще не се обаждат.

- 22-01-2012|Иван Рангелов

Изглежда не напразно сред народа битува поговорката „и най-умният си е малко прост“.

Тази поговорка си е съвсем на място и тук.

Ето го Златко: този човек, упорито отказва да види вътрешната противоречивост на своята позиция. Той се оплаква от „самата разрушителност на едно толкова фрапантно невежество“ (като вижда „невежество“, разбира се, само в това, което ДРУГИТЕ пишат, не и в собствените си напъни) – и същевременно, пак този същият Златко, който така ненавижда „разрушителността“, сам открито заявява, че това цялото „издание“ (така нарича Златко този свой сайт) е насочено именно към „разбиване (или поне отслабване) на стереотипи, които смятам за остарели, просто несъответстващи на времето, в което живеем.“

Добре де, Златко, толкова ли не съумяваш да вдигнеш поглед от тясната задача, с която сам си се нагърбил, и да погледнеш поне малко отвъд нея. Добре, ти ще разбиваш, ще разбиваш, ще разбиваш … ще разбиваш един „стереотип“, после друг, после трети и четвърти.

Е, какво ще имаш накрая (след като изпоразбиеш всичко)?

Някакво „чисто“ човечество ли ще имаш, някаква „табула раза“??

Или, да вземем онова задълбочено изказване на „Зелен Бетон“ (в онази тема, дето Златко си я има за „лакмусова“), което като цяло действително е на високо ниво – и в самия край на което отново „тряс“ нещо такова, заради което и съществува сред народа поговорката „и най-умният си е малко прост“.

Та Зелен Бетон там накрая си е пуснал „зеленината“ така:

„Не смятам да се присъединявам към дебата „за“ или „против“; намирам подобен дебат за излишен, тъй като хомосексуалността е реален факт (който няма да изчезне чрез ефекта „Бам“„…

Ето, значи, какво се казва силен „аргумент“: еди-какво си било „реален факт“, който „няма да изчезне“…

Всъщност, за всеки човек е очевидно, че абсолютно същото може да се каже и за всяко друго явление в съвременния свят: че „то е реален факт и няма да изчезне“.

Преди време (през 20 век) имаше едни интелектуалци, които много се бяха наточили и очакваха, че, примерно, религиите бавно, но сигурно ще изчезнат (особено пък в днешния 21 век) – е, видя се вече, не изчезнаха религиите. Имаше също прогнози (пак от интелектуалци!), че национализмът щял постепенно да бъде „преодолян“ – е, видя се вече, че не е, жив и здрав си е национализмът… (последният пример, от вчера, са онези 100 000 демонстранти, които излязоха на улицата в Унгария, за да ПОДКРЕПЯТ своето национално правителство срещу критиките, които еврократите от Брюксел му отправят).

Та какво искам да ви кажа (с всички тези припомняния): не мислете в тази посока как нещо трябва да изчезне, да бъде „разбито“, да бъде „преодоляно“ и т. н. – обречена е такава нагласа, до нищо не води. Мислете какво да създадете, не какво да разбиете.

(Пък знам ли, може пък това да е някаква съвсем естествена човешка нагласа: един човек, който нито лично, нито заедно с други хора не вижда у себе си потенциал нещо да създаде, какво друго му остава да прави, освен да се амбицира да разруши нещо, което преди това другите са създали…)

- 22-01-2012|Зелен Бетон

Навремето едни хора бяха съзали Третия райх.

Едни други бяха създали ГУЛАГ.

Трети – Берлинската стена.

Едни четвърти, пети и шести пък взеха, че разрушиха тия внушителни градежи. Не знам какъв им е бил потенциалът.

Аз самият миналото лято отрязах една изсъхнала круша и съборих една стара барака на вилата. Не за друго, а защото ми пречеха на гледката.

А че и най-умният си е малко прост – разбира се. Така е нормално да бъде.

- 22-01-2012|Любомир Сирков

Да, Бетоне…

А пък едни хора бяха създали Великата китайска стена. И тя си стои и до днес. И тези хора (китайци са, ако не се досещаш), докато са строели стената, така са си направили държавата, че не само стената, но и държавата им съществува и до днес…

И ти, ако ще и още 100 изсъхнали круши да отрежеш, на света няма да му пука за такива като теб.

- 22-01-2012|Б. Павлов – 2B R not 2B

Да се работи със символи е по-привлекателно, отколкото да се разчепкват метафори; метафорите сякаш са в сферата на моя съименник, великия физиолог – тях великодушно ги оставяме на Самолета и на Серкан.

Само, че моят любим философ обича да казва, че макар човекът да е винаги някъде отвъд себе си, битието е само тук и сега и точно в това е проблемът. И аз, който съм невеж във философията, му вярвам само защото и Шекспир го потвърждава. В Хамлет.:)

- 22-01-2012|Зелен Бетон
Цитат:

И ти, ако ще и още 100 изсъхнали круши да отрежеш, на света няма да му пука за такива като теб.

Не е и нужно. Важното е, че вече няма боклуци да пречат на гледката.

- 23-01-2012|Б. Павлов – метафорите, чрез които живеем

Джордж Лакофф(Лейкофф), Марк Джонсoн, „Метафоры, которыми мы живем“: www. metaphor. nsu. ru

- 23-01-2012|Самолет 005 – re: 2B R not 2B
Б. Павлов писа:

===

Само, че моят любим философ обича да казва, че макар човекът да е винаги някъде отвъд себе си, битието е само тук и сега и точно в това е проблемът. И аз, който съм невеж във философията, му вярвам…

Не ни забаламосвай! Нали, макар и невеж във философията, не искаш да ни кажеш, че любимият ти философ съзира само един проблем?

Иначе за мен си прав – обичам семиотиката и не познавам способите на херменевтиката. Има една книга, която не съм си я купил „Херменевтика на Стария Завет“. Хубава ли е?:)))

- 23-01-2012|Любомир Сирков

За улеснение на Самолета (който, вижда се, отново изпитва определени затруднения да разбере какво му говори събеседника Б. Павлов):

С книгата, за която споменава Б. Павлов, можеш да се запознаеш тук:

[url=http://metaphor. nsu. ru/lacoff_main. htm]here[/ url]

Но в пълния ѝ вид можеш да си я изтеглиш от доста руски сайтове, например от тук:

[url=http://www. docme. ru/doc/7131/lakoff-dzh.,- dzhonson-m.---metafory,-kotorymi-my-zhiv…]here[/ url]

Не че ти препоръчвам да си я изтеглиш, камо ли да я прочетеш – напротив, не ти я препоръчвам.

Към Златко: Ако толкова много те вълнува въпроса за метафорите, сигурно ще ти е интересно да прочетеш това:

here

„Metaphors Europe Lives by: Language and Institutional Change of the European Union“

PETR DRULÁK

2004

(Този автор поне е имал добросъвестността да признае, че в европейската традиция – още от Аристотел насам – към метафората има двуяко отношение – тя е разглеждана и като източник на ново разбиране, и като нещо, което трябва да се избягва, когато се обсъждат сериозни неща.)

Накрая все пак да уточня: дълбоко се съмнявам, че цялата тази литература действително поне с нещо помага на поне някого – по-скоро съм убеден, че тя с много пречи на много хора (без те да се усещат).

- 24-01-2012|Б. Павлов – за митът, който ни „живее“:)))

Самолете, според любимия ми популяризатор на мисленето, философията не се занимава с проблеми, а открай време се опитва да актуализира един и същ, омръзнал въпрос. Според него, този въпрос е защо има нещо а не нищо(!!!). Подозирам, че целта на такова твърдение не е да ни шокира, а ни подтикне да се запитаме защо, изобщо, има „защо?“, т. е. да се обърнем към отдавна забравения въпрос за смисъла, или за битието. Но пък смисълът има смисъл:) „само за ограничените във времето и пространството същества“ – „Господ“, за разлика от нас, няма такива проблеми. И, ако трябва да стигнем до някакъв отговор, то заниманието с история, статистика – цялата еквилибристика с емпиричния опит – според него, заплашва да ни превърне в „човечета на Пуанкаре“, в хора, които не забелязват, че техния мащаб намалява пропорционално на придвижването им кък набелязаната цел или, казано по друг начин, за които светът непрекъснато се „разширява“.

Този негов, „завързан“ пример, за мен, прави връзката с темата ни за метафорите: според него (и мен) ние живеем в подобна, „порочна“ метафора. А това ни запраща право в проблема „2В…“ – пак на нивото на ежедневните „тъпи“ метафори…

„Превеждайки“ си Хмлет с неговата, великодушно-популяризаторска терминология, аз се осмелявам да споделя тук подозренията си, че, чрез метафорите с които живеем ние илюстрираме Мита, който живее нас. Но, достатъчно „херменевтика“:)))

- 24-01-2012|Самолет 005 – re: за митът, който ни „живее“:)))
Б. Павлов писа:

… чрез метафорите с които живеем ние илюстрираме Мита, който живее нас. Но, достатъчно „херменевтика“:)))

Увалиев навремето споделяше за езика, който ни говори. Има ли отърваване от митологичното мислене и живеене?

- 24-01-2012|Любомир Сирков

Да, сигурно е интересно да се говори така, възможно най-общо: за същността на метафорите, за митологичното мислене, и т. н.

Нека ви покажа нещо. Нека ви покажа как всичко това се прави, от (уж) професионалисти, на практика.

Ето един малък пример как биват третирани (от някои медии, известни със своята привързаност към „толерантностна“) едни принципно уж сходни и близки явления:

Това, което ще видите по-долу, са две заглавия, и двете от сайта на българската редакция на „Дойче Веле“, в един и същи ден (24 януари 2012 г.):

1. here

Заглавие на публикацията: „Страховете на християните“

(Анонс към публикацията: „За много от християните в Египет ерата Мубарак си има и своите добри страни. Защото макар и в страната сега да има повече свобода, коптите живеят в по-голям страх от преди.“)

2. here

Заглавие на публикацията: „Германската неприязън към евреите“

(Анонс към публикацията: „Всеки пети германец тайно ненавижда евреите. Този стряскащ извод се съдържа в мащабно проучване, направено по поръчка на правителството. Но това не е всичко: появили са се и съвсем нови форми на неприязън спрямо евреите.“)

Добре, нека приемем, че и за едните (християните в Египет), и за другите (евреите в Германия) съществува съвсем реален проблем. Нека видим как бива разглеждан проблемът на едните и проблемът на другите. (И то от една и съща медия, в един и същи ден!)

Проблемът на християните в Египет е разгледан в публикация под заглавие „Страховете на християните“ – самото заглавие подсказва на читателя, че християните може и да изпитват някакви „страхове“, но тези страхове може и да не са съвсем обосновани, т. е. християните в Египет някак си може и реално да не са застрашени, а просто да изпитват някакви „страхове“. Заглавието изобщо не указва от какви реални факти биха могли да бъдат породени страховете на християните в Египет. (А такива реални факти – нападения срещу християни в Египет, включително довели и до смъртни случаи- има, те са съобщавани от медиите.)

Съвсем друг подход виждаме в публикацията за евреите: там заглавието е структурирано по съвсем различен начин: „Германската неприязън към евреите“ – това е много по-“обещаващо“, тук вече имаме не просто някой, който има основания да се чувства застрашен (евреите), но е указан и потенциалният извършител на някакви действия (това са, разбира се, изпитващите „неприязън“ германци)…

Но, същевременно трябва да признаем, че в заглавие от типа „Германската неприязън към евреите“ все пак има един нюанс – думата „неприязън“ е някак мека, тя не е от най-силните. (Например, думата „омраза“ по принцип се възприема като по-силна).

Ако прегледаме други заглавия в същата медия („Дойче Веле), няма как да не забележим, че тази дума („омраза“), е като че ли „запазена“ за друга категория хора – например, за българите. Когато се говори за българи, заглавията в същата тази медия („Дойче Веле“) обикновено имат такъв вид:

here

Българската омраза към „обратните“

here

България: анатомия на омразата

here

България: доноси, завист и омраза

(тази последната публикация съдържа и следния „бисер“: „Завистта и омразата сякаш са генетично закодирани в профила на българската нация“ – един вид, генетично непълноценни сме…)

- 24-01-2012|Б. Павлов – според мен, не, Самолете

Авторитетен отговор на твоя въпрос, за мен, дава Лосев, но ако предпочиташ „с добро“:) – за отправна точка може да послужи и Юнг. Та, моят, личен отговор, за сега, е „НЕ!“.

(Не очаквай от мен, общо казано, постмодернизъм – моят „напредък“ във философията се извършва някак ретроспективно и ето, че в преследване на „абсолютната митология“(Лосев) днес „човъркам“ Упанишадите…:)

- 24-01-2012|Майя Маркова – re:
Любомир Сирков писа:

Но, същевременно трябва да признаем, че в заглавие от типа „Германската неприязън към евреите“ все пак има един нюанс – думата „неприязън“ е някак мека, тя не е от най-силните. (Например, думата“омраза“ по принцип се възприема като по-силна).

Ако прегледаме други заглавия в същата медия („Дойче Веле), няма как да не забележим, че тази дума („омраза“), е като че ли „запазена“ за друга категория хора – например, за българите. Когато се говори за българи, заглавията в същата тази медия („Дойче Веле“) обикновено имат такъв вид

Според мен това отношение към българската нация кара някои люде в Германия да се чувстват малко по-удобно относно собствената си история – че част от злодеянията на Райха през Втората световна война може би са били някак насърчени от този съюзник, дребен народец, но велик злодей.

Тази мисъл ми се върти в главата (и не само на мен), откакто разбрах, че Германия финансира изследване като онова за „мита Батак“. Интересно ми е как се говори в Германия за другите съюзници от едно време – румънците, унгарците, японците.

- 24-01-2012|Златко

А може би все пак си струва да отбележим и дребничкия факт, че българската секция на Дойче Веле се прави от българи (прочетете имената под текстовете) и – което може би е по-важно – мненията, които те изказват, защищават и представят, не им се подават непременно „отгоре“, както по инерция сме свикнали да мислим в България. Особено пък когато става дума за такива фини нюанси като разликата между думите „неприязън“ и „омраза“. Така че, защо в случая да не допуснем, че си имаме представа просто с шаблоните, които ние българите имаме относно самите себе си (а не мненията на немците, които най-често се свеждат до свиване на рамене – „не познавам България и българите, сори“).

Много шум за нищо, това е собственото ми мнение…

(Нямаше да се обадя, ако не ми се беше сторило, че Майа охотно се хвана на въдицата…)

- 24-01-2012|Майя Маркова – Винаги е така

Винаги, когато се низвергва някаква общност, се използват и представители на тази общност. Например Чомски и Финкелщайн за евреите. Аз някога остро осъждах българите, които се забъркват в такива игрички, но вече не се чувствам в позиция да ги съдя. Не е лесно да отидеш някъде и да бъдеш приет. И щом някой е усетил, че оплюването на бившите му сънародници е условие да бъде приет, то, преди да съдя него, следва да погледна супер-цивилизованите му домакини.

От „провинциалните“ си контакти с немци знам, че някои от тях таят невероятна арогантност спрямо българите и навярно спрямо всички източно-европейци. Всъщност не я таят, а я показват съвсем открито. Както и германската държава съвсем открито дава пари за „изследвания“, целящи да утвърждават отрицателни стереотипи спрямо българите. Ако някой има добри подбуди и се изживява като цивилизатор, следва да има предвид, че тия неща обикновено имат обратен ефект.

Разбира се, има и други немци – вероятно повечето. Но колчем пообщувам с немец, който приема българите като хора, не след дълго установявам, че по много въпроси мислим еднакво. А въпросът беше за взаимното приемане на хора, които са различни.

Вероятно придавам твърде голямо значение на мнението, което някакви си немци имат за нас. Това е последица от залостените пред нас врати на Германия и изобщо на Европа през 90-те години. Тези залостени врати причиниха у мен и у мнозина други душевна травма, която не може да се излекува в рамките на същото поколение.

Коса

Автор: Кристен Годси

Камелия видя бележката докато отиваше до аптеката да купи лекарствата на баща си. Беше най-обикновено, копирано на ксерокс листче бяла хартия, залепено на уличен стълб. Отначало тя помисли, че е некролог – нещо обичайно в нейния малък обезлюден град, днес обитаван предимно от пенсионери. Но бележката обявяваше с големи, тлъсти печатни букви: „Купуваме коса. До сто лева за дълга, хубава коса.“

Камелия се протегна инстинктивно и откъсна косъм от къдриците, разсипващи се по раменете ѝ. Тя имаше оня тип коси, които винаги карат другите момичета да завиждат. Гъсти, тъмни, блестящи, падащи като водопад от цилиндрични къдрици чак до кръста ѝ. Лицето ѝ беше по-скоро обикновено, дори малко позакръглено за момиче с нейния ръст, но изглежда никой не успяваше да забележи тия неща. Смятаха я за красива, защото имаше красива коса. Тя много се гордееше с нея, миеше я и я поддържаше със зехтин колкото се може по-често.

Камелия беше българска мюсюлманка и, макар че баща ѝ беше започнал да става все по-религиозен в късните си години, никога не беше и помислял да я кара да носи забрадка, защото знаеше колко суетна е тя, когато става дума за косата ѝ. През последните години мюсюлманите бяха започнали отново да живеят с убеждението, че е неприлично за жените да ходят навън с непокрити глави, макар че все още имаше много млади момичета като Камелия, които отхвърляха това. Тя побутна няколко къдрици зад дясното си ухо и продължи към аптеката. Никой не би могъл да я накара да покрие или отреже косата си. Но сто лева бяха много пари. А тя нямаше работа.

Купуват коса в мюсюлманските села, помисли си Камелия, защото сме бедни и защото те си мислят, че не ни интересува да бъдем хубави. Но тя познаваше нещата по-добре. Толкова много от уж скромните ѝ приятелки бяха пълни мръсници зад затворени врати, правеха секс и с мюсюлмани, и с християни. Много от тези момичета носеха забрадки, за да угодят на родителите си, съзнавайки, че ще могат да закъсняват и да бъдат по-свободни ако родителите им мислят, че те са облечени подходящо. Камелия беше чула още, че местният имам плащал на някои от момичетата да покриват главите си, за да дават пример на останалите, но никога не беше успяла да разбере дали това е истина или не. Онова, което знаеше със сигурност беше, че някои от момичетата бяха истински фанатички. Те наистина вярваха в бога и не ядяха свинско, нито пък пиеха бира. Но защо, мислеше си тя, бог ще се интересува от това какво ям или не ям аз? Ако наистина имаше бог, Камелия беше сигурна, че той има по-важни неща за вършене.

Тя влезе в аптеката. „Добър ден.“

„Добър ден,“ отвърна аптекарката.

„Дойдох да взема лекарството на татко.“

„А, да. Илиев, Александър[74], нали?“

„Да, беше специална поръчка.“

„Да, спомням си. Вчера пристигна от Пловдив. Доста скъпо, доколкото си спомням.“

Камелия преглътна. Не беше точно онова, което ѝ се искаше да чуе. Беше напуснала дома с двадесет лева, последните им пари. Мислеше, че лекарството няма да струва повече от десет лева и че все още ще ѝ останат други десет за храна. Ако не купеше месо, то сигурно щеше да може да купи достатъчно картофи, лук, моркови, леща и ориз, за да им стигне за една седмица, плюс самун пресен хляб и може би малко зехтин за косата ѝ. Прясно и кисело мляко можеха да вземат от леля ѝ на село. Баща ѝ сам си вареше ракия от диви сливи. Само с десет лева те щяха да се оправят още седем дни, докато дойдеше следващата пенсия на баща ѝ.

„Колко струва?“

Аптекарката порови из кутия, пълна с бели пакетчета, изтегли едно. Камелия усети как сърцето ѝ запърха.

„Ето го. Тридесет и два лева.“

„Тридесет и два лева! Но баща ми е пенсионер.“

„Да, мило, но…“

„И получава само 210 лева месечно.“

„Ами това е дозата за цял месец.“

„Но как да си позволим тридесет и два лева месечно? Ние едва успяваме да ядем с парите, които имаме.“

„Съжалявам, но това лекарство не е в стандартния списък.“

„Че защо тогава го е предписал докторът?“

„Защото, мило,“ отговори възрастната аптекарка меко, „това е лекарството, от което баща ти има нужда, за да оздравее.“

Камелия огледа аптекарката, жена в средата на петдесетте, с пълно, но добро лице. Носеше бяла престилка, облечена върху обикновена сива рокля с черен кант по подгъва и краищата на ръкавите. Сиво-русата ѝ коса беше стегната в кок, върху леко отпуснатата кожа на врата ѝ се виждаше прост гердан. Камелия нямаше достатъчно пари, вече премисляше как да се примоли на жената, но размисли. Беше сигурна, че аптекарката се е наслушала на такива неща.

Мадан беше много беден град, пълен със стари, болни хора, които се нуждаеха от всевъзможни лекарства.

Камелия знаеше, че тази аптекарка е честна жена, която никога не лъже, нито пък се опитва да се възползва от мизерията на хората, за разлика от другия аптекар, близо до болницата. Този другият, от Златоград, беше платил подкуп, за да отвори аптеката си право пред главния вход на болницата. Той вземаше поне по три лева отгоре на всяка рецепта, твърдейки, че наемът му бил много висок. Но всички в града знаеха, че всяка сутрин се вози в Ауди от Златоград до Мадан. Той беше външен човек, християнин, и не можеше да му се има доверие. Но аптеката му беше разположена много удобно и той държеше на склад много повече лекарства от жената тук.

Аптекарката зад щанда беше мюсюлманка, преживяла целия си живот в Мадан. Тя нямаше кола. Много хора я познаваха и уважаваха. Не раздуваше цените. Просто лекарствата бяха скъпи.

„Имам само двадесет лева,“ въздъхна Камелия.

Аптекарката също въздъхна. „Ти си малката Камелия Илиева, нали?“

Камелия кимна.

„Познавах майка ти. Много добра жена. Много ми беше мъчно като чух…“

Гласът на аптекарката заглъхна. Майката на Камелия беше починала преди две години. Само на четиридесет и шест. От сърдечна слабост, напълно неочаквано. Преди това винаги беше била във великолепно здраве. Камелия тъкмо започваше последния клас в средното училище и размисляше къде да кандидатства. Немският ѝ вървеше много и тя се надяваше да я приемат във филологията, но след неочакваната смърт на майка ѝ тя се отказа от всяка надежда да напусне Мадан. Беше единствено дете, а баща ѝ вече беше болен. Смъртта на жена му го удари много тежко; бяха живели щастливо в продължение на двадесет и пет години.

През целия си живот Камелия още никога не беше виждала баща си да плаче. Но когато напуснаха болницата в нощта, в която умря майка ѝ, той се прибра вкъщи и си наля голяма чаша ракия, без да предложи и на нея. Едва когато опря чашата до устните си, Камелия видя колко силно трепереха ръцете му. Тя стоеше на прага на малката кухня, в която майка ѝ беше прекарала последните осемнадесет години, грижейки се за двама им, и гледаше как баща ѝ пресуши чашата си на големи глътки. Адамовата му ябълка подскачаше нагоре-надолу.

Най-накрая той положи чашата обратно. Загледа се в хладилника. Очите му не мигаха, не се помръдваха. Просто гледаше и гледаше.

„Татко“, каза Камелия. Той не отговори. Само гледаше.

Може би около час Камелия остана на прага на кухнята, гледайки към баща си. Преглъщаше собствената си мъка, за да не му причинява още повече болка.

И тогава той започна да плаче. Отначало тихо, само няколко сълзи се отърколиха по загорелите му, обрулени страни. А след това силно. От устата му се изтръгна дълго болезнено стенание, сълзите потекоха изобилно и се смесиха със сополите, извиращи от носа му, надолу в устата, където се примесваха със слюнка и капеха по брадата и предницата на ризата му, която подгизна начаса. Той дори не се опитваше да избърше лицето си. Не си наля втора чаша ракия. Само стенеше и се клатеше напред-назад, без да каже дума.

Камелия осъзна, че не може да го напусне.

„Познавах майка ти добре, всъщност,“ каза аптекарката, прекъсвайки спомените от онзи ужасен ден. „Беше съученичка на по-малката ми сестра и идваше често у нас, докато бяха в училище.“

Устата на Камелия неволно се изви в лека усмивка. Представи си майка си като младо момиче, ходещо на гости, за да играе с приятелката си.

„Вече съм поръчала лекарството, на друг няма да мога да го продам,“ каза аптекарката, облягайки се на щанда с очи, вперени в Камелия. „Можеш да ми дадеш двадесетте лева днес, а останалите дванадесет ще донесеш, когато отново имаш пари. Знам колко ви е трудно с баща ти, но все пак настоявам да платите. Не мога да държа аптеката, ако давам лекарствата безплатно. Аз плащам лекарствата със собствените си пари.“

Камелия кимна, отвори уста да поблагодари.

„Няма нужда да ми благодариш. Ако не успея да спася аптеката си, никой в Мадан няма да има лекарства. Вече две аптеки затвориха. И знаеш ли защо? Защото хората тук обвиняват аптекарите, ако лекарствата са прекалено скъпи. А какво да направим ние? Докторите предписват, частните фирми определят цените, а ние попълваме поръчките. Никой не иска да се възползва от болестите на хората, но как да останем на работа ако не можем да получим обратно каквото сме платили, плюс малко отгоре, за да живеем?“

Камелия си замълча.

„Ако аз затворя аптеката“, каза жената, „в Мадан ще остане само една, и тогава той ще качи цените.“

„Всички знаят, че вие сте честна жена“, проговори Камелия най-после. „Знаем, че сте добър човек. Само дето е толкова тежко.“

„Знам,“ каза аптекарката. „На всички ни е трудно. Беше много по-добре, когато лекарствата бяха държавни. Казват, че днес били по-безопасни, но аз знам, че и на старите им нямаше нищо. Вече двайсет години съм аптекарка и знам за какво говоря. Старите лекарства си бяха съвсем наред.“

„Ще ви платя веднага щом баща ми получи следващата пенсия,“ прекъсна я Камелия.

„Знам, че ще платиш, мило. Ти си добро момиче, също като бедната ти майка.“

Аптекарката извади листче, записа, че Камелия дължи на аптеката дванадесет лева и я помоли да подпише.

„Най-доброто, което можеш да направиш сега,“ каза аптекарката, докато слагаше бележката в чекмеджето, „е да отидеш при доктора на баща си и да го попиташ дали има някое подобно лекарство, което да е в стандартния списък. Може да не е точно каквото му трябва, но ако е нещо подобно, ще бъде много по-евтино.“

Камелия кимна. Щеше да го направи на всяка цена. „Благодаря ви много. Ще платя веднага щом мога.“ Тя подаде двадесетте лева и пое бялото пакетче с лекарството. Искрено се надяваше, че ще помогне. Беше вече на двадесет и една, но разбира се не искаше да осиротява. Излезе на ярко осветената улица и започна да усуква една къдрица около показалеца си.

Сега бяха вече наистина в пълен банкрут. Тя подмина банкомата, от който след седмица щеше да изтегли 210-те лева от пенсията на баща си. Истината беше, че след 1989 семейството се беше крепяло на майката. По комунистическо време бяха живели охолно, защото баща ѝ работеше за големия оловно-цинков комбинат. И макар че Камелия често си беше желала западни дънки или други стоки, до 1990-те още никога не ѝ се беше случвало да преживее някаква реална оскъдица в Мадан. За щастие бяха успявали да се оправят още известно време, защото майка ѝ беше шивачка и беше успяла да запази работата си във фабриката за облекло, след като тя беше продадена на някаква австрийска фирма. Умееше да шие добре, а и бързо. И понеже всички работнички получаваха заплата на парче, майката беше успявала да печели почти по петстотин лева, в зависимост от кройките, които шиеха.

Баща ѝ, от друга страна, беше работил като техник в една от най-важните фабрики в минната индустрия. Като толкова много други мъже в града той също не успя да намери друга работа, след като минния комбинат беше приватизиран и доведен до банкрут. Прекарваше свободното си време в опити да помогне при строежа на новата джамия, която се градеше в центъра на града. Комунистите, в желанието си да изличат всяка религиозна вяра, бяха съборили с булдозери старата джамия през 1950-те, за да направят място за административни сгради за масивния оловно-цинков комбинат. А след 1989, когато мините бяха затворени, се намериха много мъже с малко работа. Сградата на новата джамия им даваше повод да стават рано сутрин. Но не плащаше нищо. Бащата на Камелия беше безработен в продължение на години, преди да се разболее. Вече беше прекарал две години вкъщи с пенсия по инвалидност, преди да почине жена му.

Едва завършила училище, Камелия остана вкъщи с баща си за през лятото, колкото за да му прави компания, толкова и за да изживее мъката си. Но скоро осъзна, че няма да могат да живеят само от неговата инвалидна пенсия. Трябваше да си намери работа. Опита се да намери нещо в Мадан. Немногото работни места за продавачки носеха малко, пък и притежателите предпочитаха да наемат собствените си роднини и приятели. И, макар че майка ѝ се беше опитвала да я научи, Камелия нямаше талант за шиене. В продължение на известно време тя се опитваше да пътува всеки ден до Смолян, където беше намерила работа като келнерка в едно от кафетата, но автобусните билети изяждаха голяма част от заплатата ѝ, а и губеше по два часа дневно в път. Баща ѝ обикновено още спеше сутрин, когато тя излизаше, а когато се връщаше късно вечер, той вече беше си легнал.

„Защо не опиташ в София?“, попита той в една ранна юнска утрин – в събота, когато тя беше вкъщи.

„Но София е толкова далеч,“ каза тя. Тайно в себе си наистина ѝ се искаше да излезе от Мадан и да поживее за малко в столицата. Знаеше, че заплатите там са много по-високи и копнееше за компанията на други млади хора. След като бяха завършили училище, повечето ѝ приятели бяха заминали за големите градове: София, Пловдив, Варна. Две от съученичките ѝ бяха емигрирали и намерили работа при роднини в Испания. Имаше и няколко момичета, които бяха останали, но най-често това бяха дълбоко религиозни мюсюлманки. Те се женеха и рядко се показваха навън, а и тогава само със забрадки. Камелия познаваше няколко от тях от училище, но сега те имаха деца и се събираха най-вече помежду си, по детските площадки.

„Пък и тогава ще останеш сам вкъщи,“ добави тя. „Няма да има кой да се грижи за теб.“

„Е, сестра ми е на село. Мога да отида и да поживея там за известно време, тя ще се погрижи за мен. Ти си твърде млада, за да трябва да се грижиш за стар човек като мен.“

„Но татко…“

„Не, сериозно. Не кандидатства в университета заради мен, а знам, че щеше да бъдеш отлична студентка. Ако отидеш в София, би могла да си намериш добра работа, а след това може би ще пращаш пари вкъщи.“

Камелия го гледаше втренчено.

„Ти знаеш, че пенсията ми всъщност не е достатъчна за двама ни. По някое време ще трябва да си намериш работа, а пък знаем, че за млади жени в Мадан работа няма. Може би ще намериш нещо в София за известно време. А после, кой знае, може и да издържиш изпитите и да постъпиш в университета.“

И така Камелия беше приела от баща си осемнадесетте лева, нужни за автобусния билет до София. Мястото в автобуса беше до прозореца. Докато лъкатушеха по трудния път из Родопите, Камелия си мечтаеше как ще намери добра работа, с прилична заплата. Достатъчно, за да изпраща поне по стотина лева на баща си и сестра му, достатъчно и за малка стаичка в апартамент, който ще дели с други млади жени на нейна възраст. И достатъчно за чифт дънки от ония, за които знаеше, че са на мода из големите градове. Може би щеше и да срещне някого в София – някое добро момче с добра работа, което понякога да я извежда на вечеря и да плаща кафето ѝ сутринта. Всички момчета, които беше познавала в Мадан, бяха прекалено бедни, за да платят каквото и да е. И, макар да беше изгубила девствеността си през втората година в средното училище, Камелия беше имала само неколцина любовници, а всички те бяха заминали за големите градове. Откак майка ѝ беше починала, тя се чувстваше напълно празна. Момчетата не я интересуваха, а от своя страна и самите момчета от Мадан не ѝ обръщаха внимание. Всички знаеха, че се грижи за баща си сама. Така е в малкия град. Всеки познава всекиго.

Докато седеше в автобуса, гледайки през прозореца към сочните зелени хълмове, тя си мислеше за последното момче, с което беше правила любов след дискотеката в общинския комплекс преди две лета. Протегна се и сграбчи шепа от къдриците си, припомняйки си как той беше шепнал в ухото ѝ, измежду влажните целувки точно на мястото, където вратът се преливаше в раменете ѝ.

„Косата ти е толкова чудна,“ каза ѝ той, докато ръката му се плъзгаше под фланелката ѝ. „Само гръцките богини имат като твоята коса.“

Камелия беше се кискала. Знаеше, че е прекалено ниска, че е малко пълничка, че гърдите ѝ са различно големи, а и прекалено малки в сравнение с широчината на кръста ѝ. Но пък имаше великолепна коса. Беше обърнала момчето по гръб, така че да може да го яхне, при което по голите му гърди и заоблен корем беше се посипала масивна вълна от тъмни кичури. Момчето направо беше ахнало при вида на всичката тази коса, изсипваща се върху гърдите му.

„Може би ще се влюбя в София“, мислеше си Камелия. „Може би някой ще ме спаси.“

Когато пристигна в София, тя носеше със себе си името и адреса на друго момиче, което беше се преселило там от Мадан. Но когато отиде в апартамента, съквартирантките на момичето, две девойки по на двадесет и една, от християнския град Русе, ѝ казаха, че познатата ѝ си е отишла. А те не искали да живеят повече с никакви „курви от Мадан“. Затръшнаха вратата пред лицето ѝ. Бяха ѝ останали само тридесет лева и не знаеше къде да отиде. Досети се да отиде до Софийския университет – мястото, където някога беше мечтала да учи – и да прегледа обявите на студентите, търсещи съквартиранти. Камелия знаеше, че повечето студенти в София живеят в квартала, наречен Студентски град. Надеждата ѝ беше, че там ще се намери някой, който да я прибере. Взе няколко от обявите по таблото и отиде до най-близката вестникарска будка, за да си купи телефонна карта за пет лева – от най-евтините, които имаше.

Позвъни на първия номер.

„Ало“

„Ало, обаждам се за стаята.“

„Студентка ли сте?“

„Не, но…“

„Откъде сте?“

„Току-що пристигнах от Мадан.“

Гласът от другата страна се изсмя. „Съжалявам, не искам да живея със селянка.“

Телефонът прещрака. Камелия провери сметката си. Набра втория номер.

„Ало.“

„Обаждам се за стаята.“

„Вече е дадена. Съжалявам.“

Окачиха слушалката.

Камелия се загледа в третата обява. „Студентка в апартамент-студио търси съквартирантка, която няма нищо против да споделя тясно място.“

Камелия набра номера. Не се обади никой. Тя остави съобщение. „Здравейте, казвам се Камелия Илиева, студентка съм“… Поколеба се малко, после продължи: „Студентка съм по немска филология в Софийския университет и… ааа, хм… току-що скъсах с приятеля си и няма къде да остана. Нямам нищо против да живея натясно, ако наемът не е прекалено висок. Нямам мобилен телефон, ще се обадя по-късно тази вечер, Казвам се Камелия Илиева.“

Позвъни и на четвъртия номер, но там получи съобщение за грешка – мобилният номер вече не бил валиден. Камелия преметна сака си през рамо и заседна в едно близко кафе. Беше гладна, уморена и обезсърчена. Изфука се с тридесет стотинки, купи си едно еспресо, а след това отиде отново до телефонния автомат.

„Татко?“

„Здравей, мило! В София ли си вече?“

„Да,“ каза Камелия.

„Как е? Има ли къде да преспиш довечера?“

„Да,“ излъга тя. „Намерих си съквартирантка в Студентския град.“

„Чудесно. А за някаква добра работа има ли изгледи?“

„Да, така мисля. Видях реклама за секретарка в италианска фирма за импорт-експорт.“

„Много хубаво. Майка ти щеше да се гордее с тебе. Толкова ѝ приличаш, знаеш ли?“

„Надявам се“, каза Камелия приглушено.

„Обичам те, мило. Да внимаваш, чуваш ли?“

„Обичам те, татко. Очаквай пощенски превод някъде следващия месец.“

„Добро момиче си ти, Камелия.“

„Татко, трябва да вървя.“

„Добре, мило. Моля те, обади ми се когато си намериш работа.“

Камелия се върна обратно при таблото и взе още няколко обяви от студенти, търсещи съквартиранти. След още три обаждания се свърза с млада жена, която сякаш имаше желание Камелия да дойде и огледа жилището. Взе автобуса до Студентския град и след около час се срещна с бъдещата си съквартирантка.

„Няма да имаш собствена стая“, обясни момичето, „но пък аз искам само четиридесет лева месечно. Колко ти е стипендията?“

Камелия огледа тънкия дюшек на пода в общата стая, която се опитваше да наеме. Имаше и малко шкафче за дрехите ѝ, върху него лампа без абажур. „Ами,“ поколеба се тя, после реши да каже истината. „Още не съм студентка. Трябва да поработя малко, преди да мога да започна следването.“

Момичето погледна първо към Камелия, после към пода. „Но аз исках само студентка.“

„Да, разбирам,“ прекъсна я Камелия, „но не исках да те лъжа и да ти разправям, че съм студентка. Току-що дойдох в София, още не познавам никого тук, пък и мога да ти плащам по петдесет лева месечно, ако ме пуснеш.“

„Имаш ли вече работа?“

Сега беше ред на Камелия да гледа към пода. „Не, не още.“

„Можеш ли да ми предплатиш първия месец?“

„Имам само към тридесет лева за живот, докато получа заплата.“

Младото момиче не изглеждаше много доволно. Изгледа я намръщено. „Откъде си, във всеки случай?“

„От Мадан,“ промърмори Камелия. Беше селско момиче, попаднало за пръв път в големия град и беше уверена, че студентката ще я изхвърли. Посегна към сака си.

„Хей, ама аз съм от Злаатоград,“ каза момичето, усмихвайки се за пръв път. „Мисля, че имам братовчеди в Мадан.“

Камелия кимна и сви рамене.

Момичето отново я изгледа отгоре до долу. „Трудно е, когато си в София за първи път. Всички са толкова гадни и недоверчиви. Аз дойдох преди две години и също ми беше много трудно. Май вече и аз съм станала малко нещо софиянка.“

Камелия не каза нищо.

„В София има много мръсници; това е първото, което трябва да научиш. Но аз мисля, че повечето хора са по принцип добри. Просто на всички ни е толкова писнало да ни лъжат и мамят през цялото време.“ Жената замълча и огледа износените, старомодни дрехи и найлоновия, от комунистическо време сак на Камелия. „Ти ми изглеждаш свястна. Ще те пусна.“

Сърцето на Камелия подскочи.

„Ще ми плащаш по петдесет лева на месец, както каза. При първата заплата, да сме наясно.“

„Да, разбира се.“

„И никакви гости. Особено мъже, ясно ли е?“

„Разбира се, разбира се.“

„Ще държиш чисто тук. И да не се заседяваш под душа.“

Камелия кина с облекчение.

„Добре,“ каза младата жена. „Аз се казвам Нели. Можеш да останеш тази нощ, утре ще ти направя ключ. По центъра има много магазини, където търсят продавачки. Опитай там утре сутрин.“

За късмет, Камелия намери работа в магазин за обувки още на следващия ден. Трябваше да работи по шест дни седмично (без понеделник) от 10:00 до 18:00 часа и заплатата ѝ щеше да бъде 250 лева месечно, с възможност за 300 ако бъде честна и заслужи доверие. Камелия беше невероятно щастлива от късмета си и дори покани Нели на чаша бяло вино след първия си работен ден. Обади се и на баща си, за да му каже, че си е намерила работа, а той ѝ изпрати още тридесет лева, да ѝ помогне да изкара до края на месеца. Трудно беше да се живее с толкова малко пари; през повечето дни тя беше само на хляб и вода. Започна да отслабва бързо, което я направи да изглежда по-хубава от когато и да било преди. Вече не можеше да си позволи да маже косата си със зехтин, но пък я миеше всеки ден, така че да бъде винаги чиста. Първият месец беше много труден, но Камелия вече започваше да вярва, че все пак ще се оправи в София.

Вече беше планирала всичко, което щеше да направи през деня, когато ще получи първата си заплата, след двадесет и четири дни работа в магазина за обувки. Щеше веднага да плати на Нели петдесетте лева за наема и да изпрати още петдесет на баща си. Щеше да си купи от втора ръка чифт дънки – старите дрехи и без това вече ѝ бяха широки. Беше хвърлила око и на чифт обици с висулки, от магазинче „всичко за лев“. А накрая щеше да си купи малко кайма и да си направи кюфтета; през целия последен месец не беше яла месо. Направо си умираше за месо.

Управителят дойде в магазина в 2 часа след обяд в деня за заплата, огледа се. Беше мъж с широки рамене, в средата на тридесетте, с бръсната глава, но с бебешко лице. Камелия виждаше, че по брадата му няма почти никаква четина и си мислеше, че може и да е кьосе. Изглеждаше симпатичен, макар че винаги бързаше. Обикновено се появяваше към края на работния ден, само за да прибере парите от касата. Задачата на Камелия беше да държи точна сметка в касовата книга – колко обувки са били продадени, за колко точно лева. Управителят сравняваше записите от книгата с парите от касата, за да е сигурен, че няма несъответствия.

„Добре се справяш“, каза той, усмихвайки се. „Тук е спретнато, пък и чувам, че идваш навреме всяка сутрин.“

Камелия кимна, усмихна се.

„Добре. Проблемът е, че имаме финансови трудности и може би ще трябва да продадем магазина. Трябва да продаваме повече стока.“

„Струва ми се, че тоя месец продадохме доста много обувки.“

„Не, не сме. Купихме прекалено много сандали, а скоро ще стане време да се продават ботуши. Ще трябва да започнем да намаляваме тия летни обувки. Искам да смениш цените на сандалите от витрината. Направи ги с тридесет процента по-малко.“

„Разбира се.“

Управителят бръкна в джоба на сакото си и бавно положи сто лева на щанда. „Ето заплатата ти за месеца.“

„Но,“ каза Камелия.

„Какво?“ попита управителят.

„Заплатата ми щеше да бъде 250 лева.“

Мъжът я изгледа. Въздъхна, помаха с глава, сложи приятелски ръка на рамото ѝ. „Ами, бизнесът не е много добър този месец. Ще ти дадем остатъка заедно с останалата заплата другия месец. И да не забравиш да смениш цените на тия сандали преди да си тръгнеш довечера. Окей?“

„Окей“, каза тя.

Той излезе от магазина преди тя да е измислила какво да каже.

Загледа се в стоте лева на тезгяха и се опита с всички сили да не губи кураж. Следващият месец щяха да ѝ платят, а тогава вече щеше да прати сто лева на баща си. Задели настрана петдесетте лева за наема и реши да живее още един месец на хляб и вода. Просто трябваше да издържи първите няколко месеца; знаеше, че ще се справи.

Камелия се зае с обувките от витрината, махна всички етикети и се приготви да ги замени с нови. Работеше зад малкия щанд, приготвяйки нови етикети – старата цена, написана с черно мастило и зачеркната, под нея новата. Пред витрината спря някаква жена, после влезе.

„По колко са тия сандали?“

„Кои?“

„Тия с връзките, които се увиват около глезените.“

Камелия изтърси по навик старата цена. „Петдесет лева.“

„Имате ли номер тридесет и шест?“

„Момент да проверя.“ Тя отиде в склада и намери нужния номер.

„Да, ето ги.“

Жената ги изпробва, походи няколко минути из магазина, оглеждайки краката си в ниските огледала.

„Добре,“ каза тя. „Тези ми стават чудесно.“

Бръкна в портмонето си и остави на щанда банкнота от петдесет лева. „Ако обичате сложете старите в торбичката.“

Камелия послушно зави старите обувки на жената и ги постави в кутията. Жената грабна торбичката и излезе, подхвърляйки през рамо едно „благодаря“. Камелия погледна към новия етикет, който тъкмо приготвяше. Отгоре написано петдесет, отдолу, с червено – тридесет и пет. Още не беше нанесла продажбата в касата. Собственикът никога нямаше да узнае, че е продала обувките за петдесет лева вместо за тридесет и пет. А парите наистина ѝ бяха нужни.

Но аз не бива да крада, помисли си Камелия; тогава със сигурност ще ме уволнят. Това не са мои пари. И ако бизнесът се пооправи, може би ще ми качат заплатата на триста лева.

Но на следващия месец отново се случи същото. Камелия разбра, че жената от будката за вестници насреща я шпионира и гледа дали не отваря магазина по-късно или пък прави дълги почивки. Но тя винаги идваше навреме, пък и, тъй като сандалите бяха намалени, сега вече буквално хвърчаха от рафтовете. Но в деня за заплата управителят отново ѝ даде само сто лева. Каза, че собствениците имали проблеми и обеща на следващия път лично да се погрижи тя да получи всичко, което ѝ се дължи. „Щом само дойдат ботушите, вече ще започнем да печелим истински и тогава ще можем да ти платим всичко, което ти се полага.“

Бебешкото му лице беше сладко и той изглеждаше искрен, но по дрехите, обувките и часовника му можеше да се види, че не живее на хляб и вода като нея. Камелия беше гневна, но не беше сигурна кого трябва да вини. Всъщност никога не беше срещала собственика. Не каза нищо на управителя, който я гледаше внимателно. Сега вече се ядосваше, че не беше взела петнадесетте лева, когато беше имала възможност.

„Ще трябва да си купиш и по-нови дрехи,“ каза управителят. „Изглеждаш непрофесионално с тия дрехи, дето ти висят като на закачалка.“

Камелия преглътна. Очевидно беше, че няма как да си купи нови дрехи след като не е получавала пълната си заплата вече два месеца. Но не каза нищо. Управителят внимателно преброи парите в чекмеджето.

„Знам, че ти е трудно, но следващия месец ще получиш всичко,“ каза той. „Само че, ако по някое време открия, че липсват пари от касата, ще бъдеш уволнена веднага и няма да получиш нищо. А аз ще се погрижа никога повече да не намериш работа в София. Разбираш ли ме?“

Тя кимна.

Измина още един месец. Камелия беше отчаяна. Не беше изпратила пари на баща си, а поради липсата на храна в края на краищата косата ѝ беше започнала да капе. В края на третия месец, докато беше под душа сутринта, големи кичури коса останаха между пръстите ѝ. Тази сутрин тя прекара в банята допълнителни пет минути, за да събере косите, разпилени по пода, разплакана, в мисли за баща си и дома в Мадан. Не беше се срещала с никакви мъже, почти не виждаше и Нели (която пък беше прекалено заета с учението), и направо примираше за храна. Беше прекарала цялото време в един магазин, продавайки дамски обувки, без пари, за да може да излезе навън. Понякога заставаше на прага, загледана в минаващите хора, но най-често седеше зад малкия щанд и слушаше радио. Ако не ѝ платяха и този месец, щеше да се прибере у дома.

Тази нощ тя разказа на Нели за проблемите в магазина. Нели я окуражи да си търси друга работа. Камелия все още се надяваше, че управителят ще сдържи обещанието си и ще ѝ плати дължимото. Нели не беше толкова оптимистично настроена.

„Камелия, той те лъже. Вече ти дължи 550 лева. Ще те уволни без да ти плати.“

„Не може да го направи!“

„Разбира се, че може. А ти няма да можеш да му направиш нищо.“

„Мога да отида в полицията.“

„Ха! В София? Полицията няма да направи нищо. Освен ако можеш да ги подкупиш. А ти нямаш пари.“

„Но аз бях отлична служителка.“

„А като теб има стотици други момичета, дето ще приемат работата начаса.“

„Какво да правя тогава?“

„Ами, щом той проверява касата само вечер, просто си вземи парите, които ти дължи, и напусни. Намери си друга работа.“

„Но това е кражба!“

„Не, това ти е заплатата.“

„Не мога да го направя,“

„Ти по-добре вземи поне петдесет, че да можеш да ми платиш наема, преди да вземеш обратния автобус за Мадан.“

Нели беше права. В деня, в който Камелия трябваше да получи заплатата си, управителят се втурна в магазина към два часа след обяд.

„Тази седмица си закъснявала всяка сутрин!“, каза той с изкривено от гняв, бебешко лице.

Лъжа, разбира се.

Камелия пое дълбоко въздух. „Това не е вярно. Всеки ден идвах навреме. Както винаги съм го правила.“

„Имам хора, които те наблюдават, и знам, че си закъснявала. Започваш да се отпускаш. Сигурно си имаш нов приятел, а?“

„Бях тук почти всеки ден в продължение на десет часа, три месеца.“

„Вън!“

„Какво?“

„Уволнена си,“ каза управителят.

„Защо?“

„Защото си мързелива и приличаш на някоя повлекана. Никой не иска да купува обувки от теб. Погледни се само, с тия увиснали дрехи и тая неподстригвана коса.“

Камелия зяпна. „Но… но… дължите ми 550 лева. Това са мои пари.“

„Нищо не ти дължа.“ Той бръкна в касата и ѝ подхвърли петдесет лева. „Това е, което заслужаваш. А сега се измитай от магазина ми. И да не се мяркаш тук отново, или ще наредя да те арестуват за кражба.“

Камелия отново зяпна.

„Марш навън!“ изкомандва управителят.

Камелия грабна чантата си и петдесетте лева, и побягна от магазина. Големи, пълни с гняв и разочарование сълзи се стичаха по бузите ѝ. Пое към автобусната спирка за Студентския град, но спря. Имаше само петдесет лева, а това бяха парите, които дължеше на Нели за миналия месец. Нямаше да ѝ остане нищо. Ако искаше да вземе обратния автобус за Мадан, щеше да ѝ се наложи да се обади на баща си и да го моли за пощенски превод.

Тя тръгна право за централна гара, без дори да се погрижи за малкото вещи, които бяха останали в жилището на Нели. Неприятно ѝ беше да се измъква по този начин, но какво друго да направи? Искаше ѝ се никога да не беше идвала в София. Това беше едно унизително поражение.

Докато автобусът се промъкваше през движението навън от града, Камелия разглеждаше проститутките покрай пътя, махащи към колите и камионите. Бяха млади момичета като нея. Може би и те първо бяха работили като продавачки. Радваше се, че напуска големия град и се прибира вкъщи, при баща си. Онези момичета сигурно нямаше при кого да се приберат.

Спомените от София се рееха из главата ѝ докато се връщаше вкъщи с лекарството на баща си. Трябваше да се опита да намери друга работа в Смолян. Дори и ако ѝ се наложеше да прехожда, поне нямаше да плаща наем, за да спи на дюшек на пода.

На следващия ден взе минибуса до Смолян и обиколи града в търсене на работа. Нямаше нищо, нито дори някое кафе, което да търси сервитьорка. Ако започнеше да се подготвя за приемните изпити, може би щяха да я приемат в университета и да получи стипендия. Това щеше да ѝ отнеме една година. А как щеше да помага на баща си през това време? Вече беше подала молба за социална помощ в общината, но това бяха само шестдесет лева месечно, а и те щяха да спрат след половин година.

Късният есенен въздух беше хладен. Скоро щеше да стане зима. През последните две зими баща ѝ не се беше чувствал особено добре. Камелия се безпокоеше за здравето му. Ако той умре, тя ще остане сама. Тази мисъл я плашеше. Повървя малко по-надалеч, извън стария център на града, с надеждата да намери някое кафе или магазин, които търсят хора. В крайните квартали повечето от заведенията бяха в семейни ръце. Шансовете ѝ тук бяха почти нула.

Намираше се в един от кварталите над градската библиотека, когато видя обявата за втори път.

„Купуваме коса. До сто лева за дълга, хубава коса.“

Сто лева бяха много пари в Мадан. С тях щяха да изкарат до следващия месец, докато Камелия намери работа. Тя се пресегна и сграбчи косата си в шепа. Повдигна я от врата си, разтърси я.

Никога, помисли си.

„Е, не че няма да порасне обратно де,“ отговори ѝ тихичко, изпълнено със съмнения гласче някъде в главата ѝ.

„И дума да не става.“ Камелия захапа устни, избута гласчето назад.

„Сто лева са повече от три месеца лекарство за баща ти,“ уговаряше я гласчето. „Пък и това е само коса.“

Камелия прекара още един месец в разходки из Смолян, търсейки витрини с обяви „търси се…“ Беше гладна. Беше ѝ студено. Към 3:30 след обяд вече започваше да ѝ се вие свят, когато очите ѝ попаднаха на обява, окачена в долния ъгъл на един фризьорски салон. Същата обява: „Купуваме коса. До сто лева за дълга, хубава коса.“

Тя влезе в салона. „Искам да продам косата си.“

Жената отсреща я огледа алчно и се усмихна, „О, имаш толкова хубава коса! Сигурна ли си?“

„Да,“ отвърна Камелия. Седна на най-близкия стол и затвори очи. Ако не го направеше веднага, нямаше да ѝ достигне смелост, знаеше си. Обичаше косата си. Дори не можеше да си представи как би изглеждала без нея. „Просто го направете. Трябват ми пари. Баща ми е болен…“

Не довърши. Жената претегляше косата ѝ на ръка и оглеждаше крайчетата.

„Тия къдрици са естествени, нали?“

„Да. Здрави и хубави.“

„О, да. Хубава коса.“

„И ще получа сто лева?“

„Би трябвало да получиш повече,“ отвърна фризьорката, „но това е всичко, което мога да си позволя.“

„Хайде тогава,“ каза Камелия, оглеждайки се за последен път в огледалото.

Свърши се за по-малко от пет минути – вързаха косата ѝ на опашка, отрязаха я. „Искаш ли да те оформя сега?“ попита фризьорката.

„Да, моля,“ каза Камелия, вече съжалявайки за стореното. Колко ли време щеше да отиде, докато порасне отново? И какво щеше да каже баща ѝ. Добре сторих, каза си тя сама. Нямаше друг шанс, докато си намери работа.

„Ама че работа,“ каза фризьорката.

„Какво?“

„Боядисвала ли си косата си?“

„Не, никога,“ отвърна Камелия.

„Ами, не си,“ каза фризьорката. „Веднага се вижда, щом само се отреже. Вътрешната страна е с друг цвят.“

Очите на Камелия се разшириха. „Никога, никога не съм боядисвала косата си! Тя си е естествено кестенява и естествено начупена.“

„Не мога да продам боядисана коса на същата цена като естествена, мило.“

„Какво искате да кажете?“

„Страхувам се, че мога да ти дам само шестдесет лева за тази боядисана коса.“

„Косата ми не е боядисана. Вие лъжете! Опитвате се да ме измамите!“

Жената изглеждаше обидена. Понижи глас и заговори с мил, невинен глас. „Не, никога не бих направила такова нещо. Погледни сама, вътрешната страна е с различен цвят.“

„Но аз никога не съм боядисвала косата си.“

„Добре де, защо тогава не си я вземеш и не се опиташ сама да я продадеш на някой друг. Да видим дали няма да ти кажат същото. Всеки който се занимава с коса може да ти каже разликата между боядисан и естествен цвят.“

Фризьорката ѝ подаде отрязаната опашка от косата. „Хайде, вземи я. Сама я продай.“

Камелия почувства как кръвта се оттегля от лицето ѝ. Грабна опашката и я заглади с ръце. Ако би могла да закрепи всеки кичур обратно, щеше да си отиде. Но какво да прави с косата си, когато вече е отрязана?

„Казахте, че ще ми платите сто лева.“

„Защото косата ти изглеждаше съвсем естествена.“

„Това е защото тя е естествена.“

„Е, щом казваш. Ето, вземи си я. Продай я някъде другаде. Казвам ти, че няма да получиш повече от шестдесет лева. И ще трябва да отидеш чак до Пловдив, за да я продадеш, защото аз съм единствената купувачка в Смолян.“

„Ще отида в полицията!“

„Заповядай,“ усмихна се жената. „И занеси много поздрави на братовчед ми, докато си там. Той е шеф на полицията. Сигурна съм, че ще иска да ти помогне.“

Камелия чувстваше как сълзите изгарят очите ѝ. Вкус на жлъчка изпълни устата ѝ, докато стомахът ѝ се присвиваше в спазми на ярост и отчаяние. Искаше ѝ се да се нахвърли върху тази жена, тази подла кучка. Да издере очите ѝ с нокти. Да я ухапе. Погледна към фризьорските ножици на тезгяха и си представи как ги забива във врата на жената, или отрязва езика ѝ, или поне остатъците от доста късата ѝ коса.

Но собствената ѝ коса вече беше си отишла. „Дайте ми шестдесетте лева, лъжкиня такава.“

„Петдесет лева, мило,“ отвърна жената приветливо, отваряйки чекмеджето и вадейки отвътре банкнотата. „Вземам по десет лева за подстригване. Пише го на вратата.“

Камелия грабна банкнотата, захвърли косата си на пода и хукна навън, към студения ноемврийски въздух. Продължи да тича докато стигна до малък зидан мост в покрайнините на града, близо до главния път, водещ за Пловдив. Стоя там в продължение на дълго време, гледайки надолу към водата, с мисълта колко би ѝ се искало да се хвърли. Но мостът не беше особено висок.

Нощта падаше бавно и ставаше все по-студено. Трябваше да тръгва обратно към автобусната спирка, ако искаше да хване последния минибус за Мадан. Погледна отвъд реката и видя други две жени, от отсрещната страна на пътя за Пловдив. Те махаха към минаващите коли, мамейки ги да спрат. Ако не знаеше за какво става дума, сигурно би ги помислила за стопаджийки. Бяха проститутки. Същите като ония, които беше видяла в София.

Без да размисля много, Камелия тръгна надолу по пътя, за да ги огледа по-добре. Едната беше висока и слаба, дългите ѝ крака обути в прозрачен черен клин, качена на високи, десет, може и повече сантиметра, остри токчета. Носеше проста черна мини-рокля, отпред с черен тюл, започващ под малките ѝ гърди и завършващ пет или шест сантиметра под пъпа ѝ, показвайки широка полоса от корема през тънката материя. Имаше дълга, тъмна и права коса, носеше ярко червило, което се виждаше даже и през шосето. Другата жена беше по-ниска и по-закръглена. Носеше бяла блузка и Камелия виждаше ясно очертанията на сутиена ѝ. Под и над сутиена се виждаха леки издутини, там където той се беше врязал в кожата под мишниците ѝ. Имаше дълга, изрусена коса, с около четири сантиметра черни корени на върха на главата. Беше солидно оформена и носеше същото ярко червило като първата. С преминаването на всяка кола или камион те се протягаха и махаха яростно към шофьорите.

Камелия ги приближи. Тя е огледаха бегло, но не престанаха да махат.

„По колко вземате?“

По-дребната я изгледа. „Какво те интересува?“

„Ами… просто съм любопитна.“

Русата жена я изгледа по-отблизо и престана да маха. Брюнетката продължи опитите да подмами шофьорите, които я игнорираха. Проститутки имаше по всички главни пътища в България.

„Ами, гледай, цената зависи от марката на колата,“ каза тя с почти майчински тон. Беше се досетила какви са намеренията на Камелия. „Повечето шофьори искат само свирка, така че това е между двадесет и петдесет лева. Двадесет за българските шофьори, тридесет за чужденците; и те са работяги, в края на краищата. За всички частни коли вземаме по четиридесет, понякога и петдесет, ако е някоя по-хубава кола със софийски или варненски номера, или пък чуждестранна.“

Камелия слушаше без да я прекъсва.

„За секса, сега, свирките при нас са повече работа, отколкото секса. Секс искат най-вече шофьорите, и да прекараш нощта при тях в кабината. Самотно им е, нали разбираш? За секс вземаме твърда цена от тридесет лева за българите и четиридесет за чужденците. Ако те искат за цяла нощ са петдесет лева за всички, с възможност за свирка на сутринта, това са още двадесет. На шофьорите им правим отстъпка, нали разбираш?“

„И винаги ли ви плащат?“

„Е, в нашия бизнес, мило, парите се искат предварително. И, да, повечето плащат винаги. Обикновено са много доволни от работата ни.“

Камелия се поколеба и се огледа, за да се увери, че никой не я наблюдава. Баща ѝ би умрял, ако би се разчуло, че са я видели да разговаря в Смоялн с две проститутки.

„Имате ли много клиенти?“

Русата сви рамене. „Гледай, мило, това не е добър начин да печелиш пари, ако можеш да го избегнеш. Млада си. Иди да учиш. Иди в София и си намери подходяща работа.“

„Вече опитах,“ промърмори Камелия под нос.

„Е, ако мислиш сериозно за това, ще трябва да се приготвиш за голямо лъжене. Семейството ти никога няма да те приеме, ако разберат нещо. А връщане обратно няма. Много е трудно да се измъкнеш, щом само веднъж започнеш. Много момичета си мислят, че ще могат да го правят само за известно време, но нещата не стават така. Помисли си наистина добре, преди да вземеш такова решение. Това ще промени остатъка от живота ти.“

Беше разумен разговор с хора, с които Камелия инак не би разговаряла при никакви обстоятелства. Тя измърмори едно „благодаря“ и се обърна назад, към автобусната спирка. Не трябваше да изпуска последния автобус за Мадан.

„И още нещо,“ подвикна след Камелия русата жена с прекалено тесния сутиен. „Ако мислиш за това, най-добре ще е да си пуснеш дълга коса. Така приличаш на момче. Мъжете обичат дълга коса, нали разбираш? Дълга, женствена коса.“

Lost in Transition: Ethnographies of Everyday Life After Communism (Duke University Press, 2011)

® Kristen Ghodsee, 2010

(Публикува се с разрешение на автора)

http://www. dukeupress. edu/Catalog/ViewProduct. php? productid=48107

http://www. combinedacademic. co. uk/catalogue. asp? ex=fitem&target=9780822351023&fmt=f

Кристен Годси е американска антроположка, специалистка по България. Докторската си титла получава в Университета Бъркли; понастоящем е Director and John S. Osterweis Associate Professor in Gender and Women’s Studies в Бодоуин Колидж, Мейн. Авторка е на четири книги, отличени с различни награди от научни организации в САЩ. Откъсът, който ви предлагаме тук, е от книгата Lost in Transition: Ethnographies of Everyday Life After Communism (Duke University Press, 2011), отличена с Наградата за етнографкса проза на Обществото за хуманистична антропология за 2010 г. Годси е получавала различни престижни стипендии, като например: residencies at the Woodrow Wilson International Center for Scholars in Washington DC; the Max Planck Institute for Demographic Research in Rostock, Germany; the Institute for Advanced Study in Princeton, New Jersey, and the Radcliffe Institute for Advanced Study at Harvard University.

Коментари (6)

- 22-01-2012|Караулкин

Истински сурогат напоен от първия до последния ред с блудкава претенция за достоверност.

- 22-01-2012|Златко

А, не, Караулкин, Кристен е живяла цяла година в Мадан и действително познава нещата от първа ръка. Има и чисто научен труд за българските помаци, награден в Щатите: Muslim Lives in Eastern Europe (Princeton University Press 2010). Сега, човек разбира се винаги може да каже „да ѝ пикая на науката“, но в този случай трябва да се пази да не се поръси сам, нали разбираш:)

- 23-01-2012|iwri

тъжно но истина

- 24-01-2012|Ангел – Какъв живот

Загубих малко време да прочета разказа и го сравних с времето загубено да гледам част от филма „шедьовър“ 300. Всичко е една американска мечта да пишат точно върху това от което най не разбират. Какъв живот при неограничените възможности на ограничени хора.

- 25-01-2012|Майя Маркова – За соцлекарствата…

Това колко добри били лекарствата при социализма може да го повярва само някой, който тогава не е бил тук.

Дори едно безспорно българско откритие – нивалинът – можа да бъде поставено в служба на болните едва когато бе поето от надеждни германски ръце, синтезирано и патентовано под името галантамин.

- 31-01-2012|Боян

Е и? Златко, защо е публикуван този текст7 Какво ново казва и на кого? Къде му е добавената стойност???

Ако искаш да твориш, България е по-добро място от Америка

Автор: Анджела Родел

Чалгата е капитализъм в действие, но не е краят на културата, размишлява етномузикологът Анджела Родел

– Анджела, как попадна на екрана? Сега хората те гледат в „Седем часа разлика“. Преди това изпълни главната роля в „Козелът“ на Георги Дюлгеров…

– Случайно, както стават повечето неща в България. С Милена Фучеджиева, която е главен сценарист, се бяхме срещнали в едно токшоу. Много добре се разбрахме – тя е интересна жена, живяла е в Америка. За мен поканата беше приятна изненада, беше и предизвикателство. Не съм професионален актьор, не съм учила за това. Работя като преводач, което е самотно занимание – не прилича на снимките на филм, където се срещаш с всякакви хора… Обаче и преводачът, когато потъва в книгата, влиза – езиково – в ролята на всеки персонаж. Не са съвсем несвързани двете неща.

Георги Дюлгеров пък вече бил развил сценария си, когато се свърза с мен: имал е някаква френска актриса, но тя в последния момент отказала да участва. Отива той в Министерството на културата за някакво разрешение. А там работи дъщерята на вашия велик композитор Красимир Кюркчийски – той скоро почина, бог да го прости. И тя му казва: „Виж какво, има едно момиче, баща ми я познава… „После Дюлгеров ми се обажда и ми казва: имам тука една малка роличка… И аз мисля, че става дума за епизодична роля на някаква американка, която седи отзад при статистите и си пее. Отидох, запознах се с Иван Бърнев, тръгнах си от кастинга и продължих да мисля, че снимките ще са ден-два. А то се оказа главната роля! Много хубаво преживяване беше. Дюлгеров има опит с непрофесионални актьори.

– Ти май си смел човек, който не се страхува да опитва нови неща… Как всъщност стигна от Минесота до София?

– Всичко започна от университета Йейл, където учих славистика. Там имаше хор за източноевропейска музика – от Полша, Русия, Грузия, България, в който се запознах с българската музика, с „Мистерията на българските гласове“. И се влюбих! През лятото на 1995 г. заминах на специализация в Русия, така че оттам реших да отскоча за две седмици и до България. Попаднах на събора в Копривщица. Беше страхотно – някакви баби в носии, планини, влюбих се тотално в това място. След като завърших, дойдох тук със стипендия за една година. И досвидания, руски! Русия е страхотна страна, има велика литература, но може би се сблъскваме повече – двете велики сили, има там едно по-негативно отношение към американците. Докато на повечето българи, особено през 90-те, Америка им беше мечта. Всеки ти казва „аз имам един братовчед в Америка“ или „искам да уча в Америка“. Бяха много по-дружелюбни, много по-отворени към мен. И, разбира се, музиката беше много важна. Открих идеалното място.

– Немалко българи искат да изминат обратния път – от България към САЩ, а ти – наопаки. Защо така?

– Ако искаш да правиш пари, Америка е мястото. Това е ясно. Не че и аз не искам да правя пари, но за мен е по-важно да имам интересен живот, да се занимавам с музика. В Америка трябва да бачкаш цял ден, всичко останало е в графа „хоби“. Да, тук стандартът не е толкова висок, но ако искаш да се занимаваш с творчество, България е по-доброто място. В битов план, където и да съм – съм доволна, общо взето. Аз съм оптимист по природа. Наистина, по-сложни са някои неща, бюрокрацията ви е по-тромава, понякога хората се държат кофти без причина, но тези неща не ме дразнят много. Е, щеше да е по-хубаво, ако българите не се караха един на друг в трамвая, в магазина, в банките…

– Ти дойде в много бурен период, 1996-1997 г.

– За мен, като американец, тези години, в които учех в Софийския университет, бяха невероятна школа. Когато си израсъл във финансова стабилност, си мислиш, че парите са ти дадени, че нищо не може да ти се случи. Но като дойдох тук и видях колко крехко е всичко, как млади хора нямат пари за едно кафе, как с всеки ден парите се обезценяват… В Америка сме прекалено самодоволни – смятаме, че щом е било, значи винаги така ще бъде. Моите родители са бейби-бумъри, те цял живот са живели в добри условия – и за пръв път сега, покрай днешната криза, се сблъскват с някакви неща, с които българите са се срещнали още преди 20 години. Виждаш колко лесно можеш да загубиш онова, което си имал.

Същото е и с гражданското общество – докато го имаш, не го цениш. Но като дойдеш в България, разбираш колко то е ценно. И че не е нещо от природата, дошло наготово, а е нещо, което трябва да подхранваме всеки ден. На много ме научи живеенето в България точно в този период на преход.

– Положителни промени оттогава намираш ли?

– Няма какво да сравняваме с 1996-а – толкова сиво беше. Да, не е идеално и сега – знам, че българите биха искали да бъде още по-добре, но аз мисля, че особено след влизането в ЕС стандартът на средния българин доста е скочил. Когато бях в Софийския университет, хората масово нямаха пари за храна! Много ме обнадеждават за България и природозащитните движения, които виждам напоследък, гражданските активности. Преди 15 години ги нямаше. Мисля, че и материалната среда се промени, и манталитетът. Е, взехте от Запада някои лоши работи – тази прибързаност, ускореното темпо на живот, което мен лично ме отблъсква от Америка. Но се надявам, че в България ще успеете да запазите кефа, душевните практики – това сядане около масата, да цените личните отношения, семейство, приятели, танци, пеене…

– Как приемат сънародниците ни факта, че една американка пее българска народна музика?

– Много рядко съм срещала негативна реакция. В 99.9% от случаите хората са безкрайно изненадани и трогнати, че някакъв човек от голяма държава цени нашия фолклор. Според мен това е най-хубавата музика на света – смесица от източни и европейски елементи, няма друга такава никъде. Вие трябва да се гордеете, а не да се шокирате, че хора като мен идват отвсякъде по света да я учат. В Япония има български хорове, в Америка навсякъде има български хорове…

– Като изследовател на фолклора, сигурно често те питат какво мислиш за неговата модерна издънка – попфолка, или чалгата?

– От една страна, разбирам огорчението на българите, че до 1989 г. високата култура е получавала от държавата много пари, имало е пазар за най-различна музика, а след падането на Берлинската стена нахлуват пазарните ценности и за изпълнителите, които цял живот са учили да бъдат народни певци, например, или класически музиканти, изведнъж няма никаква работа. Разбирам, че много хора смятат чалгата за израз на мутренската култура, която нахлу през 90-те. Но от друга страна, аз съм израснала с попмузика – и не виждам никаква разлика между Бритни Спиърс и Анелия. Това е капитализъм, това е свободният пазар. Бих казала на българина да не го приема като края на културата. Навсякъде в света има някакъв вид чалга. Като етномузиколог правих една презентация за чалгата и мой колега, който работи в Перу, възкликна: „А, това е чича!“ – тяхната си музика с цицорести мадами, леко екзотични фолклорни елементи, с евтини синтезатори отзад. Всяко общество има нужда от развлекателна музика, от еротика – не трябва да смятаме, че българите са някакви абсолютни простаци.

Проблемът в България е, че вие нямате голям пазар и това се е оказало единственото нещо, което се предлага в момента на него. Може би Министерството на културата трябва да поддържа по-активно жанровете, които не са толкова пазарни.

– Добре, българската народна музика се „изнася“ добре и се радва на популярност в САЩ и другаде. Ти обаче си преводач на съвременна българска литература. С нея как върви експортът?

– Англоезичният пазар е най-трудният и най-фрустриращият пазар на света. Но според мен вървим напред, имаме „вълна“. Досега освен „Естествен роман“ на Георги Господинов нямаше голям пробив. Но вече, с помощта и на Елизабет Костова, започват да излизат все повече български автори на английски. Ето, миналата година книгата на Милен Русков, която преведох, получи страхотни отзиви във всички издания в САЩ – за моя огромна изненада.

Аз искам Вежди Рашидов да ми отговори на един въпрос: защо вие сте единствената страна в Европейския съюз – освен Англия, в която се говори на английски – която няма ясна национална програма за подкрепа на своята литература навън? Това е позор. Затова и българските автори въобще не са познати, не ходят на конференции, освен на собствени разноски или с помощта на фондации; не издават. Издатели идват при мен и казват: „Хайде да издадем нещо“ и са шокирани, че тук няма такава програма. Те ходят в Сърбия, в Македония – държави, които не са в ЕС даже, в Хърватия, в Словения, ходят навсякъде и веднага се намират средства, има програми, по които може да се кандидатства за превод. Това в България абсолютно липсва.

– А как реагират хората наоколо на твоя прекрасен български?

– Преди беше ясно, че съм чужденка, но вече съм на странен етап, в който хората не ме разпознават веднага и след 10-15 минути казват учудено: „А, Вие откъде сте?“ Някакъв таксиметров шофьор ме пита от кой край съм. И аз му казвам: „Доста далече е моят край“. За мен това е голям комплимент. За жалост, не изглеждам като българка – българите са фини, тъмни, слаби, красиви хора, а аз за съжаление съм от немски произход.

Източник

Анджела Родел е родена в Минесота през 1974 г. Завършва езикознание в Йейл и етномузикология в Калифорнийския университет. За пръв път пристига у нас през 1996 г. със стипендия „Фулбрайт“. България е постоянният й адрес от 2004 г., когато захваща докторат на тема „Българското народно пеене“. Пее и свири в етно-рок групата „Гологан“ заедно със своя съпруг – поета и кавалджия Иван Христов, от когото има 3-годишна дъщеричка Керана. Превежда на английски съвременна българска литература, както и субтитри за български филми.

Коментари (2)

- 22-01-2012|без значение

Хубаво интервю… Ама заглавието малко като онези приказки за откривателя/създателя на компютъра…

- 24-01-2012|Любомир Сирков

Ха-ха, коментарът на „без значение“ под заглавието „Ако искаш да твориш, България е по-добро място от Америка“ е много типичен (за определена категория „българи“).

Наскоро станах свидетел във Фейсбук на масова аналогична реакция по повод на сходно, пак положително за България заглавие.

Сайтът „Vesti. bg“ направил интервю с китайския посланик в България и сложил заглавие „Посланикът на Китай: У българите ме впечатлява добросъвестността и честността“

here

И в момента гледам във Фейсбук отдолу коментарите са следните:

V*****n V****ev: toq se e obarkal

J****n D***ev: ?????????????? toq se e natrovil ne6to…

I***a G*****ev zabluden jaltur

И*** А*****ов Объркал си рейса пич:)

М*****а К*******ова Хахахаха, в грешка си човече:)

P***a K*****eva-G**eva Oh, gorkiq, kak sme go metnali:)

М*****та Х***ова :)))

–-----------------------------------

Насилие и идентичност: пиринска Македония

в етнонационалните политики

на комунистическия режим в България – Част 2

Автор: Михаил Груев

Македонските идентичности

Разбирането за характера и многообразието на видовете идентичности в региона минава през осмислянето на т. нар. македонизъм. Тук и по-нататък в текста този термин ще бъде използван като terminus te^ni^s, като екзоним (поради липсата на ендоним) и като синоним на македонски национализъм, употребяван за означаването на демонстрирано и/или осъзнавано идентичностно различие на православното славяноезично население на Македония от българския етнос. В по-широк контекст под него ще се подразбира и изострена чувствителност към спецификите на регионалния език/региолект, култура и атмосфера, противопоставена на общобългарската говорна и културна норма, моделирана от официалната държава. Както е видно от тази работна дефиниция (ако въобще е възможно македонизмът да бъде точно дефиниран), терминът предлага и предполага множество варианти и специфики, разликите и нюансите между които понякога са тъй незабележими, щото поставят под съмнение всеки опит за епистемология на проблема. Известно е и това, че нито в миналото, нито днес съществува македонист, който желае да се самоназовава по този начин. Той предпочита да бъде наричан македонец и това негово право следва да бъде уважено независимо от множеството модалности на етнонима. Въпреки това, съвсем условно, тук ще бъдат маркирани няколко по-ясно изразени диахронни форми или фази на македонизма – по-скоро с цел очертаването на хронологията на проблема.

Известно е, че историческата и етноложката литература в Република Македония през последните десетилетия твърде много акцентира върху ролята и биографията на ранните предтечи на феномена в края на XIX в. – Георги Пулевски, Димитрия Чуповски, т. нар. „лозари“ и най-вече на Кръсте Мисирков[75]. Без да влизаме в подробности, само ще отбележим, че по този начин се залага дълбоко вътрешно противоречие в самото съвременно концепиране на проблема за идентичността. От една страна, непроменена остава парадигмата за органичността и историчността на македонската нация (в зависимост от интерпретацията – още от

Античността или най-късно от Ранното средновековие[76]), но, от друга, настояването върху горните дейци като особено важни нейни предтечи, връща към Гелнеровото разбиране за нацията като продукт и резултат от национализма на XIX в.[77] Доколко и в каква степен споменатите автори и идейни кръгове са предтечи на съвременния македонизъм, е въпрос, който продължава да стои открит, но е факт, че всички те акцентират върху обособената географска, етнографска и културна цялост на областта Македония – обстоятелство, имащо структурно значение за изследвания проблем. Разбира се, трябва да се отбележи и фактът, че дейците на просветното и революционното движение (в различните им разновидности) също не отричат спецификата на региона, без обаче да поставят под съмнение неговия преобладаващ български етнически характер на синора между XIX и XX столетие. Парадоксално, но именно от такива позиции самото славянско население на областта научава и възприема останалото назад в историята нейно антично име, припознава термина „македонец“ като свой ендоним, на първо време паралелен и комплементарен с българския такъв, и в последна сметка придобива представата за обособена етногеографска цялост. Разбира се, трябва да се отчитат и субрегионалните дадености и особености във всеки един от трите дяла на областта. Важно е да се отбележи, че самият регион Македония е сравнително скорошна ментална конструкция – стабилизира се чак след Берлинския договор. Регионалната разграничаемост е своего рода продукт на отделните балкански национални програми, които обособяват тази територията като географски кохерентно цяло[78].

В края на XIX и началото на XX век тази констелация активно е подкрепяна и утвърждавана и от самата официална българска държава, чиито иредентизъм вижда в удържането на представата за областта като единен и неразчленим субект гаранция за бъдещото и цялостно присъединяване към „майката – отечество“. В този смисъл прилагателните „македонски“ и „македонско“ продължават да се употребява синонимично на „български“, но същевременно с тях започва да се изразява и ново качество – на специфичност и самостойност по отношение на останалото „българско“. Понякога то конотира и в чувство на превъзходство по отношение на останалото него“. Разбирането за македонците като за „най-истинските и чистите българи“ представлява дискурс, изработен още през XIX век и имащ символно и идентификационно значение в рамките на голямата национална общност. За политическото осмисляне на тези нюанси особено допринася и самата Вътрешна македоно-одринска революционна организация (ВМОРО, след 1919 г. само ВМРО – Вътрешна македонска революционна организация), в чиято програма чак до периода на войните неизменно присъства идеята за автономия на областта. Всички тези предпоставки водят до постепенното формиране на латентен македонизъм, който в зависимост от обстоятелствата деволюира обратно към „български национализъм“ или пък еволюира към осъзнато усещане за различие от бившия етнос-майка. Може да се заключи, че именно латентният македонизъм представлява първата и исторически най-ранна форма на феномена, изразена по-скоро като потенция, отколкото като експлицирана форма на идентичност. Както настоява Гелнър, тя трябва да бъде отнесена към „века на национализма“, т. е. деветнадесетото столетие, но в нея има и характеристики, сочени от Антъни Смит като базисни за формирането на националната идентичност, а именно: общо допускане за историческа територия или отечество; общи митове и исторически спомени[79].

След периода на войните от 1912-1918 г. т. нар. македонски въпрос се превръща в пространство за нови политически и идейни ферментации и трансформации, които правят видими редица незабележими до този момент различия и нюанси и същевременно стават причина за продължителни кървави междуособици. В тях се доказват както латентният македонизъм, все още носещ тогата на български патриотизъм, така и новият, вече доктринално осмислен македонизъм – коминтерновският. Противно на утвърдената през последните десетилетия в родната историография представа за последния като „антибългарски“, следва да се подчертае, че първоначално той не изключва българската етническа принадлежност на македонското население като възможна опция, а дава друга алтернатива за онези среди (споделящи преди всичко леви политически убеждения), за които тя вече е недостатъчна и/или неприемлива. В някакъв смисъл той може да бъде характеризиран и като софийски, тъй като именно в българската столица по това време се намират повечето от неговите теоретици и там се извършва идейната му ферментация. Пак в София се публикуват и първите литературни опити, създавани въз основа на различните македонски диалекти[80]. Разделителната линия при него върви не по бинарната опозиция: „ние – македонците“ – „те – другите“, а по оста: „прогресивно“ срещу „реакционно“. Така неговите последователи възприемат себе си за продължители на „прогресивните“ борби от миналото, когато българи и македонци заедно са се борили за свобода и социална справедливост. Именно поради приписваната им обща кауза националните особености са на втори план. По тази линия върви припознаването като „свои“ само на част от дейците на някогашната ВМОРО, свързани с т. нар. левица. На първо място това е Гоце Делчев, следван от Яне Сандански и Никола Карев. По-нататък се нареждат Димо Хаджидимов, Христо Чернопеев и т. н.

От гледна точка на глобалните стратегически планове и намерения на Коминтерна за създаването на световна пролетарска държава този тип македонизъм не би могъл и да изглежда по по-различен начин. Ясно е, че реализацията на тези грандиозни планове следва задължително да мине през руинирането на старите етноцентрични национализми и да създаде предпоставки за тяхното постепенно разтваряне. Именно по този начин за него е мислено от протагонистите му. Обстоятелствата и хронологията около възприемането му от БКП като своя гледна точка към проблема са добре документирани[81] и описани[82]. Следва да се отбележи, че налагането на коминтерновския македонизъм не е само екзогенен процес за Българската комунистическа партия. Той съвпада и по-точно катализира самостоятелната идейна трансформация в тази насока, започнала в нейните среди веднага след войните. От декларативните решения на Интернационала обаче до времето, в което тази позиция се превръща в официална за българската държава, изминава немалко време. Това е фазата на „одомашняването“ на феномена и на адаптирането му към специфичните социални и политически условия в отделните части на Македония. В български контекст процесът на „напасване“ минава през активизирането на дейността на БКП/БРП сред бежанските маси и емиграцията през 20-те години, заемащи най-долните етажи от социалната пирамида в обществото и формиращи значителна част от нейната електорална база. Другата линия, по която върви разпространението на коминтерновския македонизъм „отдолу“, е чрез създадената през 1925 г. като филиал на комунистическата партия ВМРО (обединена)[83]. Двете структури, между които тече постоянно преливане на кадри и ресурси, издигат за своя политическа програма: „… извоюване на свободна и независима Македония в рамките на нейните географски и икономически граници и обособяването и в самостоятелна политическа единица, влизаща като равноправен член в бъдещата Балканска федерация“[84].

Парадоксално, но политическата десница в македонското движение, назоваваща се вече само ВМРО и също претендираща за идейно и организационно правоприемство с някогашната Вътрешна организация, също издига лозунга: „Македония на македонците“ и го превръща в своя кауза. Чрез него се пропагандира новата цел на организацията – независима Македония[85]. Действително тя продължава да разглежда македонската идентичност като комплементарна на българската, но именно през първата тя осмисля своето съществуване и поведение в рамките на българската държава и в Пиринска Македония в частност. Районът се превръща в удобно място за развитието на подобна сложна интерференция между национална и регионална модалност и по някои допълнителни причини. От периода на войните той става средоточие на огромна бежанска маса, надхвърляща по численост местните православни жители. Тези сериозни демографски размествания са съпроводени и с масирано принудително прогонване на значителна част от мюсюлманското население в равнинните селища в района и съпътстващо ликвидиране на чифлишкото земевладеене. На мястото на бившите чифлици се настаняват и оземляват както бежанци, така и местни жители от по-високите и неплодородни селища. Преселническата вълна заварва голяма част от тези хора във фазата на постепенен разпад на традиционната култура (без обаче тя да е напълно изживяна) и на бавен преход към модерността. Това е времето, в което названията на отделните локални етнографски групи и ендоними започват да се загубват и разтварят. На преселниците от различните части на Македония названията мърваци, малешевци, бърсяци, мияци и пр. започват все по-малко да говорят или пък се превръщат в пейоративи[86]. Всичко това допълнително допринася за налагането на названието „македонци“ като събирателно и обобщаващо за всички някогашни локални етнографски групи тук. Нещо повече – в голяма част от селищата, в които местни хора и бежанци съжителстват, „македонското“ се превръща в онзи modus vivendi, който представлява общото между двете групи (старо население и преселници) и тушира традиционно враждебното отношение към т. нар. мо(х)аджири (тур. – бежанци).

Към началото на 30-те години Пиринска Македония остава почти единствената територия, предоставяща възможност за легалното и полулегалното съществуване на ВМРО. Под нейния политически и паравоенен чадър през междувоенния период започва създаването на най-различни землячески, културно-просветни, граждански, финансови и пр. организации и „братства“ на бежанци и местни жители, носещи названието „македонски“. Така например Македонската парламентарна група, Македонската народна банка, Македонската кооперативна банка, Македонският научен институт (който трябвало да прерасне в Македонска академия на науките), Македонските благотворителни братства, Македонският национален комитет, Македонският младежки съюз и т. н. са само част от легално функциониращите структури, пряко или косвено свързани с Организацията[87]. Всички те наблягат именно върху прилагателното „македонски“, обяснявайки същевременно, че става дума и за „български“ институции и организации. Това създава пълна полисемия в самото разбиране на понятието и в значителна степен допринася за превръщането му в нарицателно в общобългарски контекст. Объркването в употребите и смисъла с още по-голяма сила се предава на обикновените хора в самата Пиринска Македония. Множествеността на значенията на посоченото прилагателно същевременно оставя и кървава диря след себе си. Македонците (в смисъл на македонистите) – комунисти и функционери на ВМРО (об.) – биват избивани от други македонци – михайловисти – в името на това, че първите не са добри македонци, ако въобще им се признава правото да бъдат такива. Цялата шизофреничност на ситуацията се подсилва и от преплитането на вътрешните противоречия с традиционни роднински и междусъседски връзки, политическото осмисляне на немалко битови свади и конфликти и гарнирането на всичко това с огромна необразованост и липса на каквато и да била гражданска култура[88]. Така всъщност районът на Пиринска Македония се превръща в арена на кърваво противопоставяне между имплицитния латентен македонизъм, мислен като проява на специфичен български патриотизъм, и експлицитния коминтерновски (комунистически) македонизъм, стремящ се към своеобразна надетничност в името на цели, смятани за по-висши.

Още в годините преди Втората световна война започва и паралелното формиране на новия македонизъм – югомакедонизъм, намиращ се и в основите на македонската национална идентичност днес. Той възниква като производен от коминтерновския македонизъм, но не би могъл да се разглежда като идентичен с него. В основата му е ясното отграничаване на македонската етничност от българската такава. Той обаче също не би могъл да се разглежда единствено като антибългарски, тъй като в определен смисъл той е и антисръбски. Макар и не така категорично той се стреми да постави ясна разграничителна линия и по отношение на сръбския етнос, противопоставяйки се по този начин на неговите явни асимилационни намерения. За разбирането на този вид македонски национализъм от особено значение е концепцията на Фредерик Барт за корелацията между етническа група и граница. Според него етническите групи не съществуват по друг начин освен в отношение на едни към други. Те се дефинират едни спрямо други чрез съвкупност от културни различия и подобия. Тук съществен елемент е, смята той, понятието „граница“. Именно посредством отграничаването и способността да се удържат границите на етноса от други подобни се стига до неговата устойчивост и легитимност[89]. Откритието на Барт може да се смята за ключово за разбирането на съвременния македонизъм. То прави разбираеми причините, поради които югомакедонизмът не само гарантира самосъхранението си, но и търси легитимност именно чрез поставянето на граници. Впрочем този принос може да се смята за базисен по отношение на цялата теория за нациите. Както отбелязва Жан-Франсоа Госийо – изследовател на балканската етничност – книгата на Барт „бележи радикален обрат в историята на трудовете върху етническото и дори в такава степен, може да се каже, че след него нищо вече в тази материя не е същото“[90].

Налагането на югомакедонизма минава през постепенното изтласкване на останалите алтернативни македонизми – латентният (комплементарният), а по-късно и коминтерновският (комунистическият). Това не става – както твърди българската историография от 80-те и 90-те години на ХХ век – със създаването на Македонската република като съставна част на Титова Югославия на 2 август 1944 г.[91] Корените на този процес следва да се търсят в междувоенния период и, както изглежда, феноменът е доста по-сложен. Той дефинитивно е свързан и с идеята за създаване и налагане на собствен език като форма на още един вид разграничение. Всъщност след Втората световна война територията на Пиринска Македония става арена за състезанието между двата вида македонизъм – бившият вече коминтерновски, респ. софийски македонизъм и югославският. Това е фазата, в която вторият не е напълно еманципиран от първия, поради което и разграничението им на този етап е съвсем условно. Поради коренно различното място на Югославия в международната политика по време и след войната и поради много по-голямата, самостойна тежест на Тито в комунистическото движение, югомакедонизмът получава не само официална инстанция (в лицето на новосъздадената република), но и статут на водеща, активна страна във ферментацията на етническите процеси от двете страни на Малешево и Огражден. Краткотрайният период между 1944 и 1948 г., когато в Пиринска Македония тази тенденция става водеща и прераства в т. нар. „културно-национална автономия“, е всъщност време на инкубация на югославския македонизъм в тялото на доктриналния за БКП коминтерновски такъв. То е и своеобразно „време разделно“, от което всяка от двете алтернативи тръгва по своя собствена траектория. Поради значението на този период за двата еволюционни модела, а и за политическата съдба на района след Втората световна война той ще бъде разгледан по-подробно.

Разривът между Тито и Сталин и съответно между Комунистическата партия на Югославия и Коминформбюро през 1948 г. налага поредната ревизия на възгледите на БКП по македонския въпрос. Известно е, че тя не се отказва от стария, вече традиционен за нея комплементарен македонизъм. Нещо повече, разделянето с неговата югославска версия дава възможност за връщане към някои утвърдени и познати, макар и позабравени постановки. На практика чак до началото на 60-те години старият коминтерновски македонизъм получава свой втори живот. Официалните говорители на БКП по македонския въпрос (В. Поптомов, Т. Павлов, Е. Стайков), както и казионната историография (Д. Кьосев, В. Ивановски и др.) издигат тезата: да, македонската нация съществува, но тя включва само тези, които желаят да принадлежат към нея. Поставянето на граница между нея и българската не е възможно, тъй като двата народа „рамо до рамо“ и „ръка за ръка“ са воювали за своето национално освобождение и срещу общия неприятел – „монархо-фашистката диктатура“[92]. С други думи, разделителната линия отново се връща към оста: „прогресивно – реакционно“. Тази концепция най-ясно е дефинирана от члена на Политбюро на ЦК на БКП, дългогодишен функционер на Коминтерна и ВМРО (об.) – Владимир Поптомов веднага след разрива с КПЮ на специално свикана конференция на партийните активисти от Пиринска Македония през юли 1948 г.: „Досега понятието македонец и македонско съзнание бяха обърнати с главата надолу от скопските тесногръди националисти, сега ние трябва да го изправим с главата нагоре, за да стои така, както повеляват здравите революционни традиции на нашия народ. С тази наша конференция ние нанасяме удар на схващането македонец и македонско съзнание, както го схваща Колишевски[93]. Поради това, че това схващане иска да ни направи жертви на англо-американските империалисти. Ние решително заявяваме, че сме против Колишевското македонско съзнание. Искаме да създадем друго македонско съзнание“[94] В общи линии и след смъртта на Поптомов през 1952 г. БКП продължава да се придържа към тази парадигма. Нейното укрепване неизменно е свързвано с пропагандно внушаваната „телеологическа“ непрекъснатост на „прогресивните“ борби от миналото – общи за македонци и българи. В този период се създава и съответен официален разказ за героите на тези борби – лидерите на ВМОРО от т. нар. левица, а също и комунистически функционери с „местен“ произход. Неговото налагане минава и през последователната кампания в региона през 1949-1951 г. за наименуване на редица селища с имената на селектирания нов македонски пантеон – Д. Благоев, Г. Делчев, Я. Сандански, Д. Хаджидимов, С. Кавракиров, В. Мулетаров и др. Кръгът на включените в него би могъл да се разшири още с именувани на тях училища, промишлени обекти и др. Чрез изградените техни паметници в едноименните вече селища се цели производството на нова мемориална памет за героите и за близкото минало. На практика с подменената топонимия се утвърждава нов официален разказ за миналото на района, в който проблемът за етничността е изцяло потиснат от идеологията. Макар този пантеон да се припознава и от Скопие (с някои дребни модификации), употребата му там е съвсем различна. С известно опростяване разликата между двата официални разказа за героите се свежда до инверсията: „Те са велики, защото са прогресивни, отдали са живота си на борбата за свобода и социална справедливост и са общи герои за българи и македонци“ (София); и: „Те са македонци, които освен това са отдали живота си за свободата, отнет им от българските фашисти и техните оръдия“ (Скопие).

Още от края на 50-те години този разказ за македонската история и етничност в България започва прогресивно да ерозира. Постепенно той е делегитимиран от все по-силно изразения български етнонационализъм в средите на БКП и в частност от предприетия от новия комунистически лидер Тодор Живков курс към неглижиране на стария интернационализъм. Коментирайки централния дебат за съжителството между „практическия комунизъм“ („реалния социализъм“) и национализма, и сравнявайки го със сходни процеси в останалите просъветски режими, Мария Тодорова употребява понятието идеологически номинализъм – възобновяване на предишния националистически дискурс, облечен в термини от доминиращия марксистко-ленински жаргон. По този начин се търси и намира изход от противоречието между „една космополитна универсалистка идеология и партикуларистката романтична вяра’. Така, за разлика от Запада и Третия свят, „етничността, национализмът и етатисткият комунизъм очертават линия в историческото развитие на Източна Европа от осемнадесети до двадесети век, оформяйки нещо … като (почти) непрекъснат националистки континуум“[95]. Макар последното обобщение да изглежда твърде проблематично по отношение на останалите източноевропейски режими, в българския случай то е абсолютно релевантно.

Тук е необходимо да се изтъкне, че през 60-те години различните обществено-политически пътища, поети от България и Югославия, водят до много различни резултати. Даденото право на югославските граждани да пътуват свободно, по-големият достъп до западни стоки и по-развитата консумативна култура, по-високата степен на лична свобода и т. н. – всичко това прави техния свят по-жадуван и по-магнетичен в очите на много по-бедните и ограничени във възможностите за избор техни източни съседи. За последните Югославия започва все повече да изглежда своеобразен прозорец към Запада, негова по-достъпна и одомашнена версия. Всичко това прави югославската версия на македонската идентичност пожелана и по-престижна. Това е част от обяснението за популярността на тази опция сред немалко млади хора през 60-те и 70-те години.

Следва да се отбележи обаче, че именно през 60-те години югомакедонизмът започва постепенно да се еманципира от комунистическата доктриналност и марксистко-ленинската идеология. В неговите недра през следващите десетилетия постепенно започва да се развива нов, граждански (некомунистически) македонизъм?3. Той се появява на мястото на разлома между официалната доктрина и автономизирали се вече среди от обществото, непряко свързани с КПЮ. Може да се каже, че формираните тогава и след това конспиративни македонистки групи в Пиринска Македония възприемат себе си като протагонисти именно на този нов граждански македонизъм. Самите те разглеждат себе си като своеобразни опозиционери и отрицатели на Живковия режим. Явно е нежеланието им да се асоциират с която и да е от двете комунистически партии. Именно като опозиционен и алтернативен на статуквото този македонизъм получава популярност и сред някои стари „врагове на народната власт“, включително и сред бивши михайловисти[96]. В него те припознават кауза, която е в състояние да обясни техните страдания в миналото.

Тази форма на македонска идентичност в Пиринска Македония остава маргинална до края на съществуването на режима, а и до днес. Затова допринася и обстоятелството, че възприемането и като своеобразна алтернатива на официалната парадигма става причина към нея да се приобщят и много анархистично настроени хора, местни особняци и аутсайдери. За този тип контраидентичност и идентификация въпросът за езика се оказва от второстепенно значение. Впрочем още в периода до 1948 г. югославското ръководство и сътрудничещото му българско партийно ръководство се провалят в опита си да наложат скопската литературна норма на населението тук. При това в един относително ранен период от развитието на официалния македонски език, когато разликите все още не са толкова чувствителни. През следващите години и десетилетия разминаванията във високите книжовни норми на официалните езици в двете страни стават все по-силно изразени. Това е и причината по време и на двете преброявания – през 1946 и 1956 г. – голямата част от хората, декларирали себе си като „македонци“ в изследвания регион, да посочват като майчин език „български“. До голяма степен това се дължи и на факта, че няма спуснати отгоре инструкции за начина на попълване на графата „майчин език’. В известен смисъл е парадоксално, че македонизмът придобива известно влияние в късните години от съществуването на комунистическия режим в България и в периода на прехода именно в Гоцеделчевско, където, както е известно, се говори мек рупски говор, част от източните български диалекти. Така македонците vs. македонистите тук се оказват в пълния смисъл на думата „въобразена общност“, ако използваме този термин на Бенедикт Андерсън[97]. Те имат сравнително бегла представа за живота в македонската република, мислена като тяхна родина. Не владеят и официалната литературна норма на езика там, но и не считат това за толкова важно. Представата за общ неписан културен код се подсилва и от немалко хора с обща бежанска съдба от двете страни на границата, родства, кумства и сватовства и т. н.[98] С течение на десетилетията съзнанието за общо минало се отмества все по-назад във времето. С други думи, политическото и териториалното измерение на нацията все повече отстъпват на заден план, подменени все по-усилено от етническото и генеалогическото разбиране за нея.

Сред характерните черти на националното почти всички респонденти, възприемащи или възприемали себе си като македонци, неизменно сочат македонския фолклор, отличавайки го от общобългарския. Представата за тази музика като „родна“ идва като спонтанна реакция срещу наложената „отгоре“ официална култура и разпространяваните като „народни“ дестилирани версии на казионните фолклорни ансамбли[99]. Впрочем това е и логиката на бързото разпространение на чалгата в края на съществуването на режима в България – за обикновения човек „високата“ култура на социализма си остава трудно разбираема и несмилаема. Музиката, която новият македонизъм припознава като „своя“, е звуково и пространствено „на една ръка разстояние“ от масовата публика[100]. Известно е, че югославската естрада много по-рано от българската се ориентира към все по-фолк звучене, пригодно за широкия вкус. Това, придружено с тиражирането на новокомпонирани песни с патриотична тематика, етикетирани като „народни“, превръща този тип изкуство (популяризирано през 80-те години на фестивалите във Валандово) във важен елемент от македонската национална идентичност. Ирационалната корелация между стандарта на живот в Югославия, македонската музика и идентичност може да бъде проследена в думите на респондентка от Дамяница: „В Македония тогава имаше и течен шоколад, а на нас не ни разрешаваха да го купуваме. Нас ни държаха изкъсо. Опитвахме се да вземем и грамофонни плочи. Когато ги намираха, ги чупеха, та се е случвало аз да ги мушкам под блузата и съм минавала с тях през границата. Голям смях е сега, ама тогава беше страшно. В един момент и ни забраниха македонските песни. Помня, че работех у фабриката тогава и си пеехме, а след работа милицията ни чакаше пред фабриката и ни хванаха. Туй се случва 74-та година. Сега поне пак си ги пеят хората“[101]

Преследването на споменатата музика като „вражеска“, милиционерските изземвания на продаваните на крайграничните събори плочи и касетки, забраната за пускането ѝ на обществени места и дори по домовете засилват нейната популярност и значението ѝ за локалната идентичност. Това принуждава властта да отговори с българска версия на този тип новокомпонирана музика, разпространявана чрез съборите „Пирин пее“ и чрез общонационалното експониране на местни изпълнители на този фолклор. До ден днешен обаче голяма част от респондентите интерпретират демонстративното чупене на плочите на Васка Илиева, Йонче Христовски, Александар Сариевски и др. като израз на страха на властта от македонската национална идентичност.

Другият вид „лепило“ на новия македонизъм е представата за общо географско цяло. В духа на българската национална доктрина от XIX век Македония продължава да се разглежда като единно природо-географско и стопанско цяло, макар това отдавна да не е така. При новия граждански македонизъм особено характерна е дълбоката вътрешна връзка с пространството. На „родната земя“, под която едновременно се подразбира и Пирин, и Повардарието, се приписва дълбоко сакрално, символно значение, чрез което се поддържа представата за единство. Както обобщава Джордано, това „… митологизирано привързване към „собствената земя“ всъщност има за резултат обясняването на политическото с картографски понятия.“[102]

Третият стожер на новата македонска идентичност се оказва представата за общо историческо минало. Поради засилените от 60-те години насетне семейни и родствени комуникации с Югославска Македония, крайграничните събори, слушането на Радио Скопие и т. н., тази представа до голяма степен е повлияна от официалния исторически наратив там. Сред респондентите македонисти и днес е особено важен разказът за царството на Самуил. Поради официалното за Югославия доктринално експониране на славянството, по-далечните хронологически екскурси не получават широко разпространение. За този тип идентичност Филип и Александър Македонски все още не са важни, от тях не произтича историческата аргументация за древност. Впрочем появата и възхода на (органичния) автохтонисткия македонизъм през последните 10-15 години само измества представата за онтологичност на нацията назад във времето, но не и значението на този факт в корпуса на национализма[103]. В този случай особено валидно е наблюдението на Андерсън, че „… ако националните държави се възприемат за „нови“ и „исторически възникнали“, то нациите, чийто продукт са те, винаги се възправят от едно незапомнено минало и – което е по-важното – неусетно преминават в безкрайното бъдеще“[104] Тук от значение е и стигматизираният пантеон на героите, за който вече стана дума. В своя цялостен вид, може да се каже, че той запазва установения модел от югомакедонизма. Важна, характерна особеност за новия македонизъм в Пиринско и в миналото, и днес е сериозният акцент върху личността и ролята на Яне Сандански. Именно чрез него големият наратив за миналото получава своя локална проекция, той се оказва и свързващото звено с различните по-ранни форми и фази на македонските идентичности. Налице е доста добра илюстрация на сентенцията на Ерик Хобсбом: „Национализмът изисква прекалено много вяра в неща, които очевидно не са верни. Както казва [ Ернест] Ренан „погрешното схващане на националната история е част от това да бъдеш нация“.[105]

Разбира се, тези елементи на културната матрица на македонизма в днешната Благоевградска област, утвърдили се през последния половин век, не трябва да се абсолютизират. Както вече стана дума, той остава маргинална опция, закотвена все по-здраво в миналото и оставаща встрани от рутината на живеене, постигната в този период. Тези елементи обаче продължават да имат значение за силата на регионалната идентичност на населението там, развивана в рамките на българската опция. Макар и неартикулирано те се вписват в понятието „културна интимност“ и продължават да имат свой собствен живот под повърхността на привидното. Трябва да се има предвид, че богатството от форми на всекидневен живот както в някогашна Титова Македония, така и сред т. нар. славофони в днешна Северна Гърция ражда и много други разновидности на македонски идентичности, които не се вместват в така очертаната схема и не подлежат на типологизация[106]. Направеният преглед на различните техни форми не претендира да бъде изчерпателен. Той и няма как да бъде такъв, тъй като се оказва почти невъзможно самият македонизъм да бъде точно дефиниран, а неговите разновидности – изоморфно разграничени. Проблематичен остава и самият суфикс -изъм. Сам по себе си той препраща към известна докриналност и представа за някакво учение. А както цялата теоретична литература върху нациите и национализма ни убеждава, че става дума за ирационален, въобразен феномен, който стои отвъд идеологиите. И все пак македонизмът, дори да не го наричаме по този начин, съществува и това не може да бъде нито отричано, нито осъждано – просто трябва да бъде направен опит това да бъде разбрано и осмислено.

Паметта за ВМРО

В колективната памет на хората в Пиринска Македония съществено място заема споменът и по-точно съвкупността от спомени, изживени и/или митологизирани, за относително по-далечното минало, които съставляват важна част от локалната идентичност. Макар тази проблематика на пръв поглед да излиза извън тематичния и хронологическия обхват на изследването, тя се оказва особено важна. Това се дължи, от една страна, на обстоятелството, че тук настоящето се осмисля през миналото, а по-близкото минало – през по-далечното. От друга страна, тази онтологична представа за историчност има и своите съвсем реални измерения. Натрупаните стари вражди и противоречия, кървавите междуособици в миналото, отмъщението и възмездието заемат важно място в начина, по който тук се осмисля политическото. То преминава през родови, семейни и съседски отношения, става криво огледало, през което се пречупват лични биографии и съдби. В този смисъл товарът на миналото заема важно място в очертаването на новите социални граници в годините след Втората световна война. В него централна роля заема ВМРО. В междувоенния период това име става нарицително, чрез него се осъществява възприемането на македонците в общобългарски контекст. Поредицата от политически убийства, разтърсили региона и страната през 20-те и началото на 30-те години на ХХ век, криминалните афери и изнудвания постепенно отдалечават привържениците на организацията (по този начин предпочитат да я означават, наричат и изписват нейните функционери) от образа на героичното и все повече ги стигматизират като своеобразен тумор. Всичко това постепенно изкопава дълбока пропаст между македонстващите[107], както пейоративно бил наричан, и преимуществено селското население на Пиринска Македония, което започва съзнателно да се дистанцира от политическото. Този процес е подпомогнат от все по-настойчивите опити на Организацията да диктува стопанската политика в областта, да контролира ритъма на живот в селските колективи и дори да нормира самото всекидневие на обикновения човек. Разклонената вертикална структура на организацията, включваща окръжни, околийски и селски войводи и чети, създава един немалък контингент от „професионални революционери“, които трябва да бъдат издържани от местното население. Номенклатурата на кадрите на ВМРО е подробно описана в т. нар. „Наредба за управлението на Македония под българска власт“, както и в „Упътване по съдебно-наказателната дейност“, приети през 1925 г. В първия документ се предвижда формирането на групи (селски чети) от по 10-20 души, начело с десетари и петдесетари, назначени от околийския пълномощник на ЦК след допитване до членовете[108]. Петте околии, от своя страна, са разделени на райони от по няколко общини с районен началник, утвърждаван отново от пълномощника на ЦК. За всяка околия се създава тричленно управително тяло. Отделно от това функционира и окръжен комитет в състав от петима редовни и трима запасни членове[109]. Това бюрократизиране на апарата и включването в него преди всичко на хора без други граждански професии и съответно източници на доходи стоварват върху плещите на местното население допълнителна тежест. В самия устав на ВМРО от 1925 г. е посочено, че „материалните средства на организацията се набират от: а) редовен членски внос; б) налози; в) помощи и подаръци от Македония и чужбина; г) глоби; д) приходи, добити със силата на оръжието; е) разни непредвидени; ж) преходящи суми“[110] Както се оказва в преходните разпоредби на документа, всъщност подялбата между отделните „пера“ е твърде условна и всички те биха могли да бъдат обединени в точка „д“. Така например от членски внос се освобождават най-бедните активисти. Той самият не се събира отделно, а влиза в рамките на общия годишен налог, наречен „македонски родолюбив дълг“, чийто размер за всяка община се определя от околийските управителни тела[111]. Особеното в случая е, че този „дълг“ се плаща не само от съмишлениците на организацията, но и от всички търговци и предприемачи, опериращи в района. Голямата част от тях, особено в периода на кризата 1929-1933 г., са изправени пред дилемата или да фалират, или да рискуват живота си, отказвайки плащанията по „родолюбивия дълг“. Допълнителният данък десятък, събиран от организацията, не засяга само търговците. Той се разпростира и върху редовите селяни, занимаващи се най-вече с отглеждането на тютюн. Може да се каже, че ВМРО установява в района собствен тютюнев монопол, като събира свой налог както от изкупвателните компании, така и върху получените от селяните пари. Самите компании („Ориенттабако“, „Братя Фернандес“, АД „Табакус“, „Съединени тютюневи фабрики“ и др.) се опитват да компенсират този разход с умишлено занижаване на оценките и възнагражденията за селяните. На един по-късен етап самите кадри на организацията стават представители по места на съответните тютюневи концерни[112]. И днес, след повече от 70 години от нейното разтурване, сред живите все още съвременници категорично преобладава негативното отношение към нея без оглед на това, дали респондентът е (бил) с комунистически убеждения, или не. „Събираа от земеделците … десетак се казваше. Та от целото ти производство 10 на 100 требва да дадеш на организацията. Имал си 10000 лева от тютюн – 1000 требва да дадеш на тех.“[113]

Освен върху тютюна организационен налог е наложен и върху консумацията на вино и ракия (спиртен монопол), търговията с дървен материал, едър и дребен добитък. Последният се отразява особено тежко на влашкото население. Опитите му да се измъкне от хватката на организацията само допълнително влошават неговото положение. От до този момент само „етнически чужд елемент“, то се превръща и в стопански неконтролируем субект, който създава опасен прецедент в района. Постепенно, притиснато от четници и действащите в съюз с тях официални държавни институции, през 20-те години то е принудено да се изсели в Румъния[114]. Северната българска съседка има нужда от подобно население, което да колонизира в новоприсъединената Южна Добруджа. Допълнително мотивирано от омразата си към българите, то се превръща в сериозен бич за старите местни жители. Така в добруджански контекст под „македонец“ всъщност започва да се подразбира „влах“, а това създава още една модалност на проблема за македонските идентичности[115]. Малцината останали семейства в Пиринско бързат да се разтворят в българската среда. Към 50-те години на ХХ век последните техни представители започват да използват българския език и в междуличностното си общуване.

Другият вид неофициален данък, налаган от организацията, е своеобразно „натурален“. От селяните се изисква освен всичко друго да хранят и поят революционерите – при това не с какво да е. „Уготвено требва да е специално за тех. Това е, като дойде ръководителя, имаше си ръководители по селата – десетари, секакви имаше четници. Требва да направиш ядене, може ти да немаш нищо, но требе кокошка да заколиш, пресен хлеб, ракия да вземеш. Сабале си стаат оние, отиват некаде на некоя сенкя, лежат. Вечерта – у другото село, айде пак требе да ядат“[116] Тази интерпретация на комитския живот може да бъде проследена и в някои писмени документи, изхождащи от самата организация. В цитираната вече и фактологически пълна книга на Д. Тюлеков, макар и издържана изцяло в романтично-патриотичната парадигма, се съдържат немалко сведения за това. Дават се примери за искания за специално готвене на кокошки, прасета, баници и баклави, докато „революционните кадри“ нанасят побои без причина и събират принудително пари за луксозни галоши … и „златни зъби“[117]. Тези практики принуждават Тодор Александров да се опита да нормира със специален документ отношенията между своите кадри и подопечното население. С две окръжни той въвежда „Временна наказателна таблица за разните видове престъпления или нарушения на организационните разпоредби“, както и своеобразен четнически морален кодекс. С последния се забранява злоупотребата с алкохол, за който се твърди, че трябва да бъде употребяван „умерено, ако хазаите им поднесат сами“. Забраняват се и псувни, побоища и убийства без мотивирано решение освен по изключение[118].

Своеобразното наказателно право, имащо твърде много общи черти с обичайното, въздавано от хората на организацията, също представлява общо място на памет (ако следваме терминологията на Нора) за почти всички съвременници. В разказите си повечето от тях имплицитно говорят за впечатляващия примитивизъм на по-голямата част от кадрите на организацията, като обикновено дават за пример налаганото наказание 19 + 6 тояги „на голо“. На въпроса, защо точно така е формулирана присъдата, обичайният отговор е: „Понеже войводата може да брои само до 20.“[119] Това „специфично“ правораздаване в Пиринска Македония е организирано в двуинстанционно производство, представлявано от селския войвода – на първата фаза, и околийския войвода – на касационната. Един от респондентите споделя: „И шефа на организацията прибраа, той командваше народа, нали. Той от селото беше. Казваше се Димитрия. Та да е онбашия, възрастен беше. […] Кога ме биа, Димитрия беше ръководител. Он не ме би, он само нарежда. Една организация беше у селото и тя командваше“[120] Изпълнителят на наказанията също е представен много колоритно от друг жител на селото, осъден като дете за бране и ядене на чужда царевица: „По пет тояги наказание са ни удряли, по пет тояги, и един, Петко се казваше, ние дедо Петко му викахме, той беше биячът. С една костеница, такава, дрянова, дълга метър и половина, дебела, дебела колкото ръката ми и лягаш там на пода по гръб, и по пет тояги отзад ми удари колкото сила имаше тоя и три дена ме болеше“[121]

Сред информаторите съществува колебание докъде са се простирали правомощията на селските фактори и откъде започвали прерогативите на районните и околийските. Общо взето става ясно, че тяхната сфера на компетентност се изчерпвала с телесните наказания (според някои до 25, според други до 50 тояги „на голо“), а когато става дума за по-тежки провинения, те се разглеждали от околийския войвода. „Ние бехме Санданска, тогава Светиврачка околия … Там имаше един дедо Ной. Идеш ли до него, значи лоша работа – въжето, обесват те на момента … Нема измъкване. Там никой нема право да се меша в македонската организация. Това си беше местно управление, дадено им беше право те да си командват“[122] Последният цитат ясно характеризира представата у обикновените хора за пълновластността и автономността на организацията, предоставени и някак си от централната власт. Популярната метафора от 30-те години за ролята на ВМРО като „държава в държавата“ дори „отдолу“ изглежда не съвсем точна, тъй като по-вярно е да се каже, че в малкия свят на локалната общност държавата отсъства, а неговият хоризонт се свежда до околийския център, където се вземат окончателните решения. На това „макрониво“ за живота в селището присъдите и лицата, които ги изпълняват, изглеждат много по-сурови. С известен респект информаторите говорят за т. нар. „колячи“ – някой си Стоян Мравката от Кърналово, дедо Георги и дедо Коле: „Ами за студентите, където дедо Ной ги наказа, а ги кла некой си Коле, … е там, от балканските села. Така дойде до нашите уши и тоя викал: „Не бойте се деца, дедо Георги леко коле. Сложете си главичката така и тая леко ке ти падне на ръчичките“. Еми колко са били – пет, шест младежи, апа те какво са направили, те си знаят, не е наша работа. Не ни го казват, па и никой не може да разбере“[123] Горните цитати илюстрират функционирането на организацията на локално ниво в режим, много близък до традицията. На практика става дума за нейно продължение в света на соционормативното и политическото. Теренните материали свидетелстват за изключително силно развита родова обособеност и солидарност сред публичните актьори в онзи период. Става дума за своеобразни родове – лидери, присъстващи както при християни, така и при мюсюлмани, които в променилите се условия обличат традиционната си висока йерархична позиция в политическата пелерина[124] на организацията. Най-видните им представители стават и нейните местни ръководители. Прави впечатление, че всички те носят почетната титла „дедо“. Както е известно, тя изразява не само възрастово, но и йерархично отстояние. Самите им имена също звучат някак библейски и архаично – Ной, Димитрия и т. н. Това допълнително подсилва идеята за властта им, основана на възрастта, авторитета и традицията.

Централно място в травматичната памет за ВМРО в района заемат т. нар. Дъбнишки събития през пролетта на 1925 г. Населеното по това време почти изцяло с турци село в Неврокопско е превърнато в една от основните опорни бази на организацията в долината на Места. Домът на един от местните бейове – Махмуд Арнауд – става щаб на проведената наказателна акция срещу конкурентната федералистка структура[125] на Тодор Паница, комунисти и леви земеделци от района[126]. Поетапно там са арестувани повече от 300 човека, като действията на автономистите[127] са подкрепяни и прикривани от официалните български административни, полицейски и военни власти. По-голямата част от тях са подложени на ужасни мъчения и след това са освободени. Друга част обаче са умъртвени по особено жесток начин. По някои приблизителни изчисления общият брой на изпълнените смъртни присъди в „къщата на ужасите“ в Дъбница е 49 души[128]. Събитията в това село оказват огромно впечатление както на съвременниците и безучастните свидетели на случващото се, така и на цялото българско общество. Те имат важна роля за формирането на устойчива обществена представа за организацията, притежаваща своите проекции и днес.

Ще бъде много опростено обаче, ако се каже, че страхът и ужасът са единствените емоции, оставени от ВМРО в колективната памет на населението тук. По-скоро чувствата, които тя предизвиква, са смесица от респект и уважение, породено от ролята и на блюстител на традиционния морал. Според ценностната скала на организацията, най-строго се наказва прелюбодейството. Един от респондентите разказва: „На татко един приятел, пъдар беше, залюби една жена – много убава. Тя забремене от него. А той турче беше. И фанаа ги. И сега дек ке ги карат, дек ке ги карат – в Склаве, най-накрая – там, дек е ТКЗС-то. Единия кол от едната страна, другия – от другата. Она него да гледа – он нея. Живи на въжето. Една неделя там беа в Склаве. Имаа страх ората, нали на ония на местото тебе ке те турат“[129] За подобно приключение, макар и без такава драматична развръзка, разказва и друг респондент – този път с герой собственият му баща. Въпреки че съпругата му (т. е. майката на информатора) била жива, той си „привъртял“ и любовница – също омъжена. Нейният мъж обаче разбрал за връзката и съобщил на Организацията. И двамата били осъдени на по 19 + 6. Първият път обаче, когато ударили жената, тя се напикала и това я спасило от изтърпяването на наказанието в пълния му размер. За сметка на това бащата на респондента трябвало да понесе 49 тояги. Разказваната случка не променя убеждението на респондента – политически затворник след 09.09.1944 г., който продължава да твърди, че „Яне [Сандански] и ВМРО са герои“[130] Този, както и много други подобни разкази, свидетелства, че драстичния начин, по който организацията наказва провинилите се в прелюбодеяние, не се отразява на нейния престиж в региона. Тъкмо напротив. Заемайки нишата на традиционна институция, тя ефективно препятства (в смисъл на забавя) модернизационните процеси в локалната общност. Оттам идва и нейното влияние и сила. Казаното дотук с още по-голяма сила се отнася до извършването на битови криминални престъпления и най-вече на кражби. Наказаните затова се помнят и до днес. „Имаше един – Кожаро, и до днеска му е името така и на рода му. Хванал и заклал некое яре, заклал го надоле към градините и житата, и го хващат. И се мушка в сачките да не го чинат, и имаше от ВМРО-то бай Димитрия, помня го и аз него, и му казал: „Станувай, станувай! Ти си крадец и всички трябва да те видят.“ И го откарали пред селото, кожата му на гърбо, а он го е срам“[131] Цитираните по-горе примери свидетелстват за тотален контрол от страна на организацията не само на публичното, но и на частното. В този институционален режим на практика такова разграничение отсъства и двете сфери се намират в състояние на активна осмоза. Вплитането на ВМРО в локалните потестарни структури и в обичайната соционормативна култура е толкова успешно, че този политически продукт на модерността започва да черпи ресурс от ролята си на крепител на традицията. Става така, че организацията не само не съдейства за модернизацията на подконтролните ѝ територии, а е принудена да традиционализира себе си, за да запази своите властови позиции. На всекидневно равнище този процес може да бъде потвърден и от решенията на един от окръжните ѝ конгреси, проведен през 1926 г. В него се нарежда на населението: „Да се ограничава в разкошни сватби и даването на скъпи дарове.“[132] На практика няма сфера, която ВМРО да не желае да контролира. Последното означава, че не остава поле за институционалното функциониране на официалната българска държава в района.

Така в междувоенния период организацията успява почти изцяло да я измести, изземайки основните ѝ прерогативи. Става дума за един негласен и неписан обществен договор, срещу който тя е поела ангажимента да се бори за освобождението или поне за правата на сънародниците, останали в Гърция или в Сръбско-хърватско-словенското кралство. Тъй като това е изключително рисково, а с течение на времето става и все по-безсмислено, постепенно нейната активност се концентрира изключително в Пиринска Македония. От гледна точка на претенциите ѝ за представителност по отношение на всички дялове на областта жителите на тази част от нея стават по-необходими за организацията чисто тактически като „македонци“, отколкото като „българи“, макар в самите нейни документи двата етнонима да продължават да се употребяват синонимично.

Тази относително късна колективна представа за ВМРО, формирана към 30-те години, очертава една паралелна реалност колкото действителна, толкова и митологична, но различна от тази на останалата част от българското общество и на държавата. Организацията на пръв поглед представлява структурно подобие на последната. Дори се налага аналогията с модела на модерната териториална държава. По този начин външно тя изглежда като контрадържава, представляваща симетрично огледално отражение на своя първообраз. Тази възможна интерпретация на ролята и мястото на ВМРО демонстрира твърде много прилики с италианската мафия. Този паралел се подсилва и от широко разпространеното използване от хората на организацията на семейно-родови препратки и прозвища – „чичо Тодор [Александров]“, „Старико“ и т. н. Чрез тях се възпроизвеждат и имитират роднински йерархични връзки и солидарности[133]. Подобно на тези при мафията, те изхождат от традицията, но генерират явления, способни да се възпроизвеждат в модерността. Организацията развива специфични социокултурни характеристики, които и позволяват да се адаптира към местната среда. Същевременно, както и при мафията, тя укрепва в условията на съществуващите родствени и приятелско-съседски мрежи, подсилващи солидарността между нейните членове. Последното обаче не означава, че ВМРО би могло да бъде описвано като мрежовидно формирование. Тъкмо напротив. То съдейства за запазването на социалните мрежи на локално равнище, но същевременно развива твърде подчертана пирамидална структура с различни, формално дефинирани позиции и роли. Така например най-отгоре се намира т. нар. cupola (с други думи управлението на мафията), следва средното провинциално ниво, съставено от sottocapi, т. е. заместник-шефове, и неквалифицираните работници manovali, заемащи дъното на пирамидата и занимаващи се с най-мръсната работа[134]. Тук се налага да се обърнем към типологизацията на австрийския социален историк Карл Казер. Изследвайки балканските общества, той заключава, че в част от тях семейната и родствена солидарност са крайъгълните камъни на тяхната социална организация, докато в други тя се основава на асиметрично вертикално покровителство[135]. Ако използваме това разграничение, социалната организация, възпроизвеждана от ВМРО, може да бъде отнесена към първия тип с уговорката, че вторично там също се развиват отношения на принципа: „патрон – клиент“.

Горната интерпретацияо обаче не би била вярна, ако бъде формулирана аисторично. С други думи, тя остава валидна за един период от около десетилетие след Ньойския договор, когато травмата от поражението все още е много силна, страната е лишена от редовна армия и носталгията по идеализираното минало на националноосвободителните борби е жива както в София, така и в присъединената част на Македония. С течение на времето тези източници на влияние и самата подкрепа от българското общество стават все по-слабо влиятелни. Кръвопролитията и междуособиците между различните крила на ВМРО се превръщат в негова своеобразна „визитна картичка“. Затова, когато след Деветнадесетомайския преврат 1934 г. новият авторитарен режим разтурва организацията и нейните помощни структури, това става учудващо лесно. „34-та година Кимон и Дамян Велчев идват на власт и предупредиха четниците да си предадат оръжието. Четниците казаха, че ще се бият с Борис и отказаха да го направят. На следващия ден войниците дойдоха тук из района и хванаха главните из комитите. Иззеха им списъците с имена на действащите от името на ВМРО и цялата информация за тях и до вечерта всички се бяха предали. След 34-та вече нямаше разни чети да се борят за Македония. На нас ни втръсна от Македония“[136] Нещо повече – последният акт засилва допълнително обществената подкрепа за новото управление. Колективната памет за организацията обаче остава жива. Натрупаните травми продължават да тегнат върху нея и да насаждат усещането, че цикълът на политическото насилие не е приключил. Махалото просто е стигнало крайната си точка

Текстът е част от сборника Насилие, политика, памет.

Комунистическият режим в Пиринска Македония –

рефлексии на съвременика и изследователя,

съставители Михаил Груев, Веселин Тепавичаров, Петя Василева–Груева, Виолета Коцева–Попова, Мария Костадинова,

Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011.

Проектът е финансиран от програмата „Активна европейска памет“

на Европейската комисия.

Публикува се със съгласие на автора.

Михаил Груев е преподавател по съвременна българска история и етнология на етническите групи в СУ „Св. Климент Охридски“. Гост-преподавател и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Бил е гост-лектор в университетите в Мюнхен, Саарбрюкен, Белград и др. Автор на редица студии и статии на български, немски и английски език.

Коментари (6)

- 24-01-2012|Георги

Аз бях един от участниците в научната експедиция, след която беше създаден този сборник. Беше много интересно човек да види гледната точна на свидетелите и да подреди пъзела. За жалост в самия сборник нямаше място за всички истории… сещам се например за един възрастен човечец, който е лежал в Белене и като започнахме да го разпитваме той със страх ни попита да не сме от милицията. 60 години по-късно продължаваше да го е страх. Страх ги беше и от ВМРО(това, което е действало преди години). Като цяло това е край, който е видял изключително много насилие и бъдещите действия там по никакъв начин не трябва да бъдат агресивни.

- 24-01-2012|Златко

Аз съм изключително радостен, че има такива исторически изследвания и че днес вече се работи истински научно, на терен, с представяне и на концептуална рамка, и на свидетелски материал. Има, има много да се работи, важното е, че някой полага пътя…

- 24-01-2012|Златко

Може ли някой да ми помогне да намеря българския текст на Ърнест Гелнър, „Нации и национализъм“. Струва ми се, че това е великолепен материал тук за списанието, ако и малко сух и теоретичен. Да превеждам обаче такъв огромен текст, след като вече го има на български…

- 24-01-2012|Георги

В Университетска библиотека на СУ го има. Можете да го снимате с фотоапарат или да сканирате (както предпочитате):). И наистина материалът си заслужава.

Аз също много се радвам, че малко по малко създаваме научна база за различните региони и етноси. Така постепенно ще успеем да си отговорим на въпросите „защо?“ и „как?“.

Поздрави от „Красива Европа“!:)

- 04-03-2012|MUSALA – Въпрос

Защо всички тези събития не се изучават в училище по история? Няма ли да откупим поне част от вината си или да приобщим този истрадъл народ която е една неразделна част от нас, пък и ако щете това го наречете толерантност.

Храната, леля Димитринка и една стотинка

Автор: Васил Георгиев

(икономика на незнанието)

Не е добре да разказваш колко глупав си бил като малък, колкото и чаровно да изглежда отстрани. Първите години са определящи за развитието – това очевидно клише съдържа истината, че глупостите, които човек мисли като малък, са определящи за глупостите, които впоследствие ще направи. Затова като разкривам колко глупав съм бил като малък, давам на хората непоискан отговор защо с някои неща не мога да се справя добре и като голям.

Поради тази причина, ако ми падне отнякъде машина на времето, първото нещо което ще направя с нея е да се изпратя в детските години. Там без много предисловия ще започна безмилостно да удрям шамар през шамар върху невинното си детско лице, докато му рецитирам основните истини в живота, които съм постигнал, благодарение на хилядите глупости, които съм сторил в него. Ще направя това най-вече за да откъртя малкия себе си от тези детски заблуди, които по-късно биха определили неособено практичното ми отношение към парите.

Първата от тези заблуди, която царуваше в детския ми мозък цели седем години, успях да детронирам едва първи клас, в училищната лавка.

Тя се отнасяше до рестото.

Накратко, мислех си че рестото се връща не само когато си дал повече пари, но и когато си дал по-малко. В този случай, разсъждавах аз, продавачът ти връща сумата, която не ти стига за да платиш нещото, което си купил. Тук е мястото да кажа, че съм възпитаван в комунистическо семейство, като дядо ми е бил един от ръководителите на тогавашната държава. Това до голяма степен обяснява тази моя нагласа към парите, нагласа, с която сигурно добре щях да живея, ако в Кремъл неочаквано не бе цъфнал руснакът с петно на главата.

Липсата ми на опит обаче беше съчетана с доста приличен интелект и затова лесно стигнах до извода, че е най-добре да заплащам купеното с една монета от една стотинка. Стигнах, разбира се, и по-далече. Установих, че според този модел, колкото повече неща купувам с тази една стотинка, толкова повече пари ще ми бъдат върнати като ресто.

Планът ми се провали при първата покупка (чай, мляко, принцеса и кифла с мармалад общо за 45 стотинки). След като получих всички тези блага, подадох едната стотинка, а лавкаджийката леля Надка се изсмя и на висок глас обяви на цялата опашка за моята оферта. И каза, че не я приема, разбира се.

Втората заблуда до известна степен оправдава първата и обяснява по детски невинното мое отношение към парите. До първи клас никога не си бях купувал нищо, защото ни носеха храната от хотел „Рила“, както на всички, които имаха в семейството си човек от държавното ръководство. Към този момент си мислих, че Храната (така наричах белия бус „Фолксваген“, с който носеха храната, която сме си поръчали предния ден по предварително дадено ни меню) обикаля и носи храна на цялото гладно човечество.

Затова когато един прекрасен ден попитах Жоро, „абе на вас храната не ви ли закъснява“, той ме пита каква храна точно имам предвид. Обясних му аз за белия микробус „Фолксваген“, от което на него не му стана по-ясно, а от приказка на приказка се разбра, че Жорови ходят да си купуват храната от магазина – нещо, което ми се стори най-малкото непрактично.

С магазина пък се сблъсках за първи път на село, където също имах баба и дядо. Там видях, че не само аз съм пленник на заблуди в моята прекрасна родина, която току-що ми беше вързала синя чавдарска връзка.

На село баба ми работеше по десет часа в текезесето и вадеше картофи за по два лева на ден. Толкова даваха „онея от НАПС“, както тогава се наричаше земеделското министерство. Въпреки, че земята беше на баба, картофите бяха на текезесето, затова баба не можеше да взима от тях, а си купуваше същите тези картофи, които е изкопала и изровила с двете си ръце от собствената си земя. Купуваше ги от селския хоремаг, където продаваше Леля Димитринка Магазинерката.

Леля Димитринка Магазинерката работеше на добра воля и при всеки скандал не пропускаше да напомни това. А тя наистина нямаше причина да работи, защото през 1986 година вече беше изпълнила плана за 1992-ра.

Ако я нямаше Димитринка, си мислех тогава, цели шест години нямаше да има кой да продава на баба ми картофите, които тя сама е изкопала. Леля Димитринка можеше спокойно да дойде на работа на втори януари хиляда деветстотин деветдесет и трета година и да започне да продава, ако разбира се можеше да стигне до щанда през затрупания с картофите на баба ми магазин. Повечето от които тогава със сигурност нямаше да стават за ядене.

Та явно нещата в магазина бяха направени така, че да те прецакат.

Едва после разбрах, че това прецакване на семейството ми от село е направено, за да облагодетелства семейството ми от София.

През 1986 та обаче видях нещата и от двете страни, без да успея да направя връзката между тях. В своя защита ще кажа само, че все пак имам оправданието да съм живял като привилегировано дете, което е нямало представа за цялата картинка и затова няма за какво да ми се сърдите като френски селяни на Мария-Антоанета. Подобно оправдание повечето от вас нямат, защото е напълно неоправдано четиридесет и пет години да се хващате на още легион подобни простотии, без поне веднъж да изявите желание да ме обесите на някой телеграфен стълб, наред с всички други привилегировани деца, техните родители и прародители.

Сега знам, че Леля Димитринка Магазинерката, заради усърдието си, меко казано се беше прецакала за трите години от осемдесет и девета до деветдесет и втора.

Последния път като я видях, при нея нямаше план, само една тетрадка, в която записваше вересиите на безпаричните си клиенти. Тя пазеше тетрадката в едно чекмедже с тетрадката с плана и по нейните думи, двете тетрадки заедно ѝ напомняли за превратностите на съдбата и за несигурното бъдеще. Но и аз, и тя, със сигурност сме помъдряли от всички тези пазарни превратности на съдбата, които са важни, защото те учат на нещо извън това, което си планирал да научиш.

Васил Георгиев е български писател, автор на „Будистки плаж“, 2008, „Уличник“, 2010 и „Деград“, 2011. Последната му книга, „Деград“, спечели авторитетната литературна награда „Хеликон“ за 2011 г.

Коментари (8)

- 27-12-2011|ivo – Зле прикрита носталгия

Тоя, ако беше отишъл и до Америка, същинска Милена Фучеджиева в панталони щяхме да си имаме.

И ти ли си имал Лада с газова уредба, my friend? Ах, какви славни времена бяха.

- 01-01-2012|Райчева – Уф досада и скука

Започна масово писане на това какво си спомня едно дете от социлизма. И разбира се това са велики изводи за сметките и парите, за превилегиите и властимащите. Ако това е разказ скучно и досадно. Няма кой да чете такива неща.“Едва после разбрах, че това прецакване на семейството ми от село е направено, за да облагодетелства семейството ми от София.“- открил топлата вода за себе си.

- 01-01-2012|iwri

е ся остаа Златко да публикува и спомените на Тодорчо СлаФков и великата му реплика, че си иска обратно държавата и `сичко ше си доде на мястото.

Ква е тая простотия? някой, на който УБО му е карало храната у дома, сега ще се оплаква даже. Малко повече е от нахално.

Hallo mein Freund, das ist aber echt geschmacklos Deinerseits

- 02-01-2012|Боби

Прекрасно е когато един „зъболекар стене импресионист“:-))) Може и да не е спечелила / засега / литературата, но със сигурност в адвокатската практика на Васко си е проличало- заявленията, молбите и исковете са станали по-“художествени“ и „човешки“. У нас истински писатели са само Алек Попов и още двама трима- все хора които се издържат само чрез писане и са го превърнали и извоювали като призвание. Останалите – само си четкат егото. А, иначе- на Васил му пожелавам да може да отпрати децата да учат в чужбина, но да не им връзва там оная „спирачка“, която да не има дава да минават Калотина наобратно…защото на всички ще им се иска да се връщат!

- 05-01-2012|петя иванова

Мдааа, и аз останах нещо гладна след този „разказ“, всъщност разказ ли е това или просто човекът си бърбори ли, бърбори…

- 06-01-2012|Ultramarina

Ама че ЦИНИЗЪМ:

„В своя защита ще кажа само, че все пак имам оправданието да съм живял като привилегировано дете, което е нямало представа за цялата картинка и затова няма за какво да ми се сърдите като френски селяни на Мария-Антоанета. Подобно оправдание повечето от вас нямат, защото е напълно неоправдано четиридесет и пет години да се хващате на още легион подобни простотии, без поне веднъж да изявите желание да ме обесите на някой телеграфен стълб, наред с всички други привилегировани деца, техните родители и прародители.“

няма оправдание да се мисли като леке. и на какво отгоре демонстрираш превъзходство? с какво си повече от едно надуто ограничено хлапе, макар и в зряла възраст. и си се показал като въшка на чело…

отдавна не бях срещала толкова арогантно мислене

- 07-01-2012|Велко Милоев – На мен ми беше смешно

Да, наистина не е открита топлата вода, но за мен точно това е начинът да си оправим сметките със соц-миналото – без излишна злоба, а с насмешка за абсурдите му. Просто ми е чудно как някои коментатори са си забравили усета за ирония и самоирония. Нейсе. А по повод на „Няма кой да чете такива неща“: според мен пък точно такива неща ще бъдат евентуалнто прочетени от поколението на сина ми, а добре е да знаят защо сме такива, каквито сме. Второ, има край нас толкова соц-носталгици, които помянт само цената на евтините картофи, но не и двулевовата надница в ТКЗ-то. Аз поне чувам мрънканията им доста често.

- 08-01-2012|Райчева – отговор на Велко Милоев

Не открих в текста на Васил Георгиев ирония. Просто зле поднесен спомен и опит за „оправяне на сметките със соц миналото“. А на моите деца ще дам да прочетат други неща например романите на Ивайло Петров „Мъртво вълнение“,“Преди да се родя и след това“, „Объркани записки“, поредицата от повести и сборници с разкази като „Малки илюзии“, „Лъжливи хора“, „Любов по пладне“, „Божи работи“. И разбира се“Хайка за вълци“. Хубаво е хората, които се залавят да описват по някакъв начин миналото да прочетат това, което вече е написано преди тях. Пожелавам успех на Васил Гергиев.

В Гримьорната на Клоуните

Автор: Галин Никифоров

(Из „Къщата на Клоуните“, роман от Галин Никифоров)

…Сутринта, докато Странност още спеше, реших да изкъпя Майа. Къпя я на всеки два дена – просто изтривам тялото ѝ с мокра сапунена гъба и насапунисвам косата ѝ. Близо две денонощия не е помръдвала от стола си – не бях я местил на леглото при мен, защото чувствах, че не иска. (Толкова дълго съм мълчал с нея, че несъзнателно усещам състоянията ѝ по един по-дълбок, почти подсъзнателен начин: леката сянка в очите ѝ, свитите пръсти на малките ѝ восъчни ръце, невидимата за друг напрегнатост на тялото ѝ – все белези на нейната Меланхолия с оттенъци на крехката радост, на уморената болка, на плахата утеха…)

Стоплих кофа вода на камината в Гримьорната и качих кофата горе. Преместих Майа на леглото, после внимателно съблякох роклята ѝ, насапунисах гъбата и започнах бавно да обтривам крехкото ѝ тяло. Тебеширенобялата ѝ кожа изглеждаше като покрита със стъклен прах и при най-лекия допир се набраздяваше на малки фини бръчици – имах чувството, че ако съм малко по-груб, ще я разкъсам. Изтрих шията, подмишниците и гърдите ѝ няколко пъти, после оставих гъбата и започнах да масажирам сноповете мускулчета в основата на врата ѝ, а след това и на ръцете ѝ – когато я къпя, използвам случая да раздвижа кръвта в сякаш заскреженото ѝ от обездвижването тяло; да върна поне малко еластичността на сухожилията и тонуса на слабичките ѝ мускули, които едва потрепват под нежната ѝ кожа.

Когато пак взех гъбата и продължих надолу към корема и слабините ѝ, ме обзе вледеняващото чувство, че в това крехко тяло животът едва тлее – като далечна светлинка във ветровита нощ. За миг застинах, стиснал зъби, за да не се разкрещя от безсилие, после въздъхнах уморено и затворих за кратко очи – колкото да се съвзема и да продължа. Но чувството беше остро като нож: чувството, че подготвям мъртвец за последния му път, часове преди да го положат във вечното му ложе. Беше по-плашещо и от дъха на собствената ми смърт.

Мълчаливо продължих да движа гъбата по тялото на Майа, като гледах да гоня черните си мисли, но сигурно нямаше да се справя, ако Странност не ми беше помогнал с присъствието си. Малкият се събуди, вдигна глава от дюшечето си и със светнали от радост очи допълзя до леглото и се изправи до него.

Водата вече изстиваше, но това не ме притесняваше, защото знаех, че ако водата е по-хладка, има по-тонизиращо действие върху тялото на Майа и „намалява тъгата й“ – както пишеше в един стар учебник по китайска медицина с уточнението, че ефектът сутрин е двойно по-добър.

Измих краката ѝ, после седнах странично на леглото, притеглих я към себе си с една ръка, а с другата изтрих гърба ѝ. Накрая внимателно подсуших с хавлия цялото ѝ тяло, преместих я на стола до леглото и я завих с одеяло. Оставаше да стопля вода и да измия косата ѝ, за да приключа с къпането.

Взех роклята и кофата с мръсната вода, за да ги изнеса, и тръгнах към вратата. Чух как Странност се засмя, после внезапно спря, като че ли нещо го бе изплашило. Обърнах се и видях ръчичката му в ръката на Майа – беше я обхванала с тънките си пръсти и палецът ѝ едва-едва галеше мъничката му китка. Продължи съвсем кратко, после малкият се пусна на пода и запълзя към мен, стиснал устнички – сигурен признак за силни емоции при децата със синдром на Даун. Стигна до краката ми, вдигна се тромавичко и хвана дръжката на кофата – сякаш искаше да ми помогне да я изнесем навън. Аз само му кимнах и бавно продължих към вратата, като се съобразявах с мъничките му стъпки. В този миг бяхме баща и син повече, отколкото някога преди сме били.

Не помня много ясно как приключих с къпането, защото през цялото време се опитвах да върна в съзнанието си образите на малкия и на Майа, докосващи ръцете си. Но чувството бе толкова силно, че изгаряше всяка мисъл, която го доближаваше и се опитваше да го укроти.

Сега, когато затворя очи, виждам само косите на Майа – белите жички са станали двойно повече и вече имат надмощие над шоколадовокафявите и кафявочервените. Моята Майа върви безумно тихо към Смъртта…

В Посипаното със Забрава Минало

Котките са най-старият Лунен символ и олицетворение на най-мистичния култ, който човечеството познава. Легендата гласи, че Бастет – дъщерята на Амон Ра, убила Апофис – Голямата змия, за да може Колесницата на Слънцето да обиколи света и да го спаси от Мрака. Древните египтяни смятали, че котките присъстват на всяко раждане, а в очите им е написано бъдещето на детето. Мъдри, грациозни, съвършено спокойни и безкрайно търпеливи. А също двойствени, отмъстителни, изплъзващи се, дори надменни… Мога да пиша много за котешката природа, но когато трябваше да разбера какво искаше да ми каже Бастет на древния си ням език в онази странна нощ преди осем години, аз останах сляп и глух за очевидното.

Пробудих се на разсъмване – ония мътни, недозрели часове на есенните дни, когато сърцето ти се свива от мисълта за идващата зима. Бях спал само три часа, затова останах да лежа в леглото със затворени очи с плахата надежда сънят отново да се върне. Но скоро един едва доловим топъл мирис се прокрадна край мен и докосна съзнанието ми – мирис на дим от лакирано дърво. И като в сюрреалистична вихрушка пред очите ми изведнъж се завъртяха отвореният прозорец на лабораторията, пръснатите по плотовете листове и запалените свещи.

Скочих от леглото и се хвърлих към вратата като едва не я откъртих при отварянето. Хукнах по коридора, прекосих на бегом унесената къща и се спуснах по стълбите към първия етаж.

Върху дебелия килим във фоайето се стелеше светлосив дим, който извираше изпод вратата на лабораторията. Само след миг вече бях отворил вратата и нахлул вътре: огън и дим бухнаха в лицето ми като от устата на дракон. Приведох се с ръка пред лицето и през гъстия дим видях, че буйни пламъци бяха обхванали масата и шкафовете отляво, а по тези отдясно само тук-там играеха малки огънчета.

Закашлях се и почти заслепен прибягах до мивката в средата на лабораторията, развих кранчето докрай и сложих ръка под струята. Започнах да пръскам вода във всички посоки, като се опитвах да не дишам през устата. След минута, вече полузадушен, прибягах до отворения прозорец и си поех няколко пъти дъх, после се върнах обратно през дима и отново запръсках с вода. Не след дълго – когато вече почти бях наводнил помещението, огнената стихия се предаде и само по най-засегнатите рафтове останаха да се вият изтънели пушеци, които се клатушкаха в синхронен танц от течението.

Огънят бе победен, но имах чувството, че въздухът е изчезнал в пространството около мен, и всичко пред очите ми взе да се размазва. Отново прибягах до прозореца и се провесих през перваза. Затворих очи и дълго и шумно дишах с пълни гърди и отмаляло тяло.

Когато се поосвестих, доизгасих димящите островчета с една мокра кърпа, докато и последната струйка дим в помещението изчезна като дух в бутилката си.

Пожарът беше потушен, но главата ми бучеше, очите ми бяха пълни с пепел, а сърцето ми блъскаше в гърдите като затворник, който иска да излезе от килията си.

Излязох от опожарената лаборатория и се върнах обратно в стаята, където бях прекарал нощта. Прималял и с изцедени сили, хвърлих тялото си върху познатото легло, където огромният камък на умората се настани отгоре му и го затисна без жал.

Към обяд успях да се съвзема и да стана. В Махагоновия замък бе все така тихо, сякаш нищо не се бе случило.

Отидох в спалнята, където бях оставил Майа – имах чувството, че е минала цяла вечност оттогава, – и я заварих да седи в стола пред прозореца и унесено да гледа навън. Реших да не я безпокоя, но усетих как присъствието ѝ погали умореното ми съзнание като с топли нежни пръсти; Бастет стоеше до краката ѝ и спокойно ближеше лапичките си.

Слязох долу и се изкъпах, след това облякох чисти дрехи и се върнах в лабораторията, за да огледам пораженията.

Повечето от шкафовете и секциите бяха съсипани, а масата и столовете не ставаха за нищо. Стопеният канделабър върху масата приличаше на метален паяк, убит от нечия огромна ръка: беше очевидно, че докато някоя от свещите е догаряла, пламъчето ѝ – вероятно от течението – се е докопало до разпръснатите желатинирани листове или до лакировката на масата. И непоправимото се бе случило.

Дълго стоях унил сред останките от пожара и се опитвах да си спомня стиховете на Морс Имморталис, но така и не можах. Беше трансцендентно усещане – опитът ми да се докосна отново до мистицизма на тези сюрреалистични шедьоври и до халюцинационната яснота на образите им, уловили това, което е вечно. Отново си помислих, че името на енигматичния Морс Имморталис ми е някак познато, но това вече беше без значение. В спомените ми бяха останали само части от първото стихотворение – от 1559 година, със заглавие „Раждане“, но колкото и да се опитвах да възстановя поне част от него, не успявах. Помнех символите му – Каменния Пръстен, Пустинния Кладенец, Мъртвия Кестен, Часовниковите Столове, Гримьорната на Мъртъвците, но магическата връзка между думите я нямаше.

Така завърши първата ми среща с Морс Имморталис – с мисълта, че ще е последна, и с убеждението, че макар и за кратко, съм се докоснал до някаква древна мъдрост, която не можах да проумея и която бе изчезнала от живота ми без остатък.

Нямаше какво друго да правя, затова се върнах горе, при Майа, седнах на леглото и се загледах в нея с мълчаливо облекчение. Скоро загубите, които ми бе причинил пожарът, се разсеяха и сърцето ми се изпълни с радост.

В Гримьорната на Клоуните

Тези спомени ме натъжават и ме карат да се чувствам като погребан в това полумрачно помещение, където Тишината се е наслоила на дебели тежки пластове. Сега повече от всичко друго имам нужда от сюрреализма на магическите поети – да ме успокои, да ме възвиси и да прогони самотата ми…

Вземам старата си книга и я отварям на произволна страница. Погледът ми пробягва по редовете, после очите ми се спират на един безименен стих от неизвестен автор, „писан при буря в Марсилия“ през една лятна нощ на 1907 година:

Кристалните нокти на Нашата Нощ

пълзят като мравки

по телата ни стенещи.

И лимоненожълти тигри препускат след тях,

търсещи, нежни – като краката на паяк,

светещ във Тъмното…

Какво по-хубаво от това, Майа. Какво по-нежно…

В Гримьорната на Клоуните

Има някаква тъга в смяната на сезоните – в това, как единият едва забележимо започва да избледнява, как силата му намалява и белезите на упадъка му стават все по-видими и все по-необратими, а присъствието на другия плахо започва да се усеща и да набира сили, докато един ден цялата му красота се излее с пълни шепи върху природата и той удобно се настани на трона на предшественика си така, сякаш никога няма да си тръгне. Но само след няколко месеца и неговата гордост започва да се пречупва и прастарата история се повтаря – когато вечните закони превъртят със скърцане колелото на времето, за да покажат на всички, че нищо не е вечно и всичко някога свършва.

Леонардо да Винчи учел учениците си да се вглеждат в шарките по стари стени или в произволни цветни петна и в тях да „виждат“ образите, които съзнанието дотогава е държало заключени. Правил съм го често и съм оставял фантазията си да се рее и да рисува интровертните си пейзажи. И неведнъж това съзерцание, обикновено породено от смяната на сезоните, ме е довеждало до необикновени образи, които винаги съм харесвал, но никога не съм могъл да обясня:

– Какво е есента?

– Златен прах от мъртви цветя.

– Какво е зимата?

– Кристална пустош, посипана с пух.

– Какво е пролетта?

– Цветни стъкла с гирлянди от надежда.

– Какво е лятото?

– Горещата въздишка на безкрайността.

Един стар мъдрец беше казал, че живеем в свят на привидности и че Сетивността е само едната му страна, а за останалите дори не подозираме. Сещам се за златото и за неговата магическа красота, позната на всички, но малцина знаят, че знакът, с който го бележат в периодичната таблица – Аu, е съкращение от латинското означение на „тлеещ залез“. И мисля, че това Знание надхвърля добре познатата Сетивност и обогатява значенията за този рядък и митологичен метал. Но освен Сетивността и Знанието има още нещо, което превъзхожда всичко останало и което украсява по удивителен начин „същностите на нещата“. И това нещо е Въображението, с неговите понякога „зле настроени към действителността видения“. Сега знам, че се нуждая именно от тази пречистваща сила от Сетивност, Знание и Въображение, която да попие в цялото ми същество и да ме спаси от болките сред Безкрайната забрава, към която толкова дълго вървях, но която толкова много ме плаши…

… Вчера следобед, едва тътрейки крака, обиколих близките алеи и събрах малко орехи. Често спирах за почивка, защото чувствах краката си като неудобни протези с ходила от дунапрен, които непрекъснато се заравяха в дебелия килим от листа.

Когато се уморих, седнах на един покрит с мъх камък и дълго съзерцавах есенната вечер. Избелялата лятна светлина отдавна вече я нямаше и есента бе легнала върху гробището като върху удобно легло; цветовете на небето бяха станали по-наситени, почти лилави и някак нереални.

Не бързах да се прибирам – исках, когато се стъмни, да погледам фосфоресциращите дънери на повалените от гръмотевици стари орехи в средата на гробището, затова запъплих по лекия склон, който се издигаше от южната страна на Къщата, откъдето щях да виждам най-добре.

Пътят ми беше дълъг и се налагаше често да спирам. При една от почивките светът край мен утихна и няколко едри капки дъжд погалиха горещото ми лице. После дъждът се усили и заромоля като приспивна песен. Аз само затворих очи, отпуснах се назад върху прегорялата трева и се заслушах в кристалните му стъпки.

(… свят пълен с дъжд

и дъжд върху дъжда вали…)

Дълго останах така – докато сребърните капки пресъхнаха и отнякъде се появи лек топъл ветрец. Тогава станах, отърсих листата и бучиците пръст от дрехите си и отново поех напред.

Няколко дни след като дойдохме в Къщата, също бях стоял почти цяла нощ и се бях любувал на фосфоресциращите дънери, но сега беше различно: есенните цветове на нощта бяха по-мастилени и магичността на бледозеленото тлеене бе по-дълбока и по-вълнуваща. Древните прекършени снаги на вековните орехи стояха подобно на вкаменени владетели на земните нощи и изглеждаха като покрити с милиарди светулки. Имаше нещо приказно в гледката – сякаш отнякъде щеше да се зададе митичен еднорог и тропотът от копитата му щеше да отекне като ронещи се скали сред копринената тишина на нощта. Или пък златиста каляска с омайно красиви вещици щеше да премине пред очите ми и безумният им смях щеше да разкъса чернилото над земята и магиите им щяха да се посипят над мен и над мъртъвците в гробището като проклятие. А бледозелените дънери, прилични на огромни едва тлеещи фенери, щяха да осветяват назнайните им пътища, сподиряни от погледите на самотни призраци и ненамерили покой духове.

Стоях няколко часа, прислонил се между мраморните плочи на два съседни гроба, пленен като дете от фосфоресциращата красота на старите дървета. Знаех, че за последен път излизам толкова надалеч от Къщата, затова се чувствах и малко тъжен. Бях се отдалечил повече, отколкото можех да си позволя: нощта ме бе примамила с нежността и загадките си и аз се бях поддал на изкушението без колебание. Болките, които разкъсваха краката ми, когато тръгнах по обратния път, бяха жертвата, принесена от мен в замяна на последната ми дълга разходка. Беше справедливо.

Когато се върнах в Къщата, малкият спеше дълбоко, а кандилата, увесени по таванските греди, припукваха едва чуто. Уморено легнах на пода до стола на Майа, прегърнах краката ѝ и се опитах да успокоя дишането си.

Докосването ми до нея, до края на прозрачната ѝ бяла рокля, до коленете ѝ събуди у мен неясно желание, което скоро възпламени мъжката ми същност и изненадваща ерекция напрегна слабините ми. Все още бях мъж, все още съществувах на тази земя, все още инстинктите ми ме тласкаха към нежния женски извор на телесната любов; бях жив, бях изпълнен с копнеж, затова (колкото и ужасно да ми се струва сега…) се изправих на колене, забравил болките в краката си, и бавно започнах да вдигам роклята на Майа. Исках да я видя гола, но с всеки сантиметър открита плът, чувството, че ще извърша някакво насилие, се засилваше и сковаваше пръстите ми. Мъжката ми душа започна да протестира, искаше си своето, смяташе, че го е заслужила след всичките тези грижи и жертви, но човешкото в мен тихо и мълчаливо му се противопоставяше. Докато накрая роклята се надигна толкова нагоре, че нищо не остана скрито…

И тогава разбрах. Несъзнателно разтворила слабите си восъчнобели крака, Майа ме очакваше – бе готова да направи тази болезнена жертва заради мен, да ме приюти за последно в тялото си, каквото и да ѝ струваше това. Протегнах ръце и я погалих по бедрата, после бавно прокарах пръсти нагоре и продължих към гърдите ѝ. Достигнах ги и погалих зърната ѝ, после нетърпеливо заслизах по обратния път, все така смутен от намеренията си. Нямаше сила, която да ме спре – тялото ми като че ли ставаше все по-голямо и все по-горещо, когато като в прилив на свръхсъзнание погледнах към слабините ѝ: малките устнички на вулвата ѝ, спуснати като крилца на уморена пеперуда, имаха пепелявосив цвят, над тях пеперудената главичка се бе вдълбала в гънките си сякаш се страхуваше от нещо, а малките туфички червеникави косми по Венериния ѝ хълм изглеждаха ръждивооранжеви върху невидялата ѝ слънце мраморна кожа. Това беше Мъртва градина с Вкаменени цветя: Нейната утроба, Нейната нежност, Нейната женственост. И аз никога повече нямаше да съществувам в нея, да я целувам страстно и да я любя. Никога.

Ерекцията ми бавно спадна и въпреки че в това винаги е имало нещо тъжно, аз не се натъжих, а се изпълних с облекчение. За пръв път в живота си осъзнах, че любовта ми към Майа бе надхвърлила всички граници и – останала без думите и без телата ни, – бе надраснала всичко. И незнайно как в същия този миг на Изпепелена мъжественост, обвеян от Полъха на Смъртта, който повя от слабините на Майа, аз усетих, че нямам нужда от нищо друго; че Животът ми е дал всичко и аз съм го изживял с отворено съзнание и с препълнено от обич сърце.

Ръцете ми отново се протегнаха към тялото ѝ и изпълнени с нежност, единствено и само с нежност, дълго галиха Умиращата ѝ голота, преди да се уморят и да притихнат. После сложих глава в скута ѝ и затворих очи.

Дълго стоях така. Накрая, когато светът навън стигна до дъното на нощта, се изправих и затътрих крака към утихналата Гримьорна, където тази пишеща машина е единственият ми съдник…

В Посипаното със Забрава Минало

Още от дете се страхувах от Реалността, но Махагоновият замък бе най-доброто убежище, за което можех да мечтая. Животът с неговия плашещ ритъм течеше някъде далеч от мен и аз бях спокоен, скрит в своята обител, заобиколен от един утихнал свят, много по-ограничен от онзи навън, но и много по-безопасен. Притъмнените познати помещения на огромната къща ме приютяваха и ме пазеха от всичко – в тях се чувствах като в удобно легло, постлано със сухи цветя, чийто избледнял аромат ме закриляше. Така заспивах и така се събуждах, въпреки че понякога ми беше някак празно и прекалено тихо. Докато един ден Майа дойде в живота ми и всичко – целият ми спокоен свят с неговите издълбани като върху камък правила – отиде по дяволите. Трябваше да изградя всичко отново, по различен начин, заедно с тази странна Витаеща душа до себе си, с нейното Мълчание и Нереалност. И когато го направих, разбрах, че старото ми убежище е станало по-уютно и по-красиво – с неговите нови тихи радости, с неговата по-кротка монотонност, с неговата предопределеност, изпълнена с повече надежда.

Първите месеци, след като Майа дойде в живота ми, бяха вълшебни. Преустанових заниманията си в лабораторията – отне ми близо месец, докато я възстановя от пожара, но се занимавах с нея само нощем, когато сънят ми бягаше, а през останалото време бях с Майа. Тя не говореше – никога не разбрах дали е няма, или не изпитва нужда да говори, но за тези осем години, откакто съдбата ми я прати, не отрони и дума. Отначало ми се струваше странно, но с времето свикнах и дори се привързах към тази тишина, която витаеше помежду ни. (Сега също витае, но вече пропита с Отчаяние и Тъга; като в крипта – влажна, тъмна и безутешна…)

В началото двамата дълго седяхме утихнали в стаята, а привечер излизахме и се разхождахме из дъбовата гора зад Махагоновия замък, която през влажните есенни дни миришеше на мокра перушина – сякаш огромна птица дълго бе чистила могъщите си криле и след като бе излетяла, топлината и мирисът ѝ бяха пропили в земята, в оголелите дървета и в окапалите листа. Но тези разходки бързо намаляха, докато накрая съвсем изчезнаха – забелязах, че когато излезем, Майа се свиваше до мен, привеждаше очи и не смееше да ги вдигне, като че ли се страхуваше от нещо. Останаха ни само следобедните бродения из коридорите и утихналите стаи на Махагоновия замък – бавни, унесени бродения, през които сякаш плувахме в черната тишина, изпълнила с призрачността си всяко кътче на вековната къща.

Богинята също се бе привързала към Майа и я бе приела такава, каквато беше. Най-хубавите спомени от това Покрито със Забрава Време, бяха часовете, които Майа прекарваше в ателието ѝ. Обичаше да сяда на малката табуретка зад клавесина, който бях изровил преди години от подземието на Махагоновия замък – слагаше нежните си восъчни ръце върху медночервените дървени клавиши и така, зареяна в собствените си видения, стоеше с часове неподвижно и унесено като красива статуя, която са изнесли за кратко от музея. Тогава в картините на Богинята избухваха други цветове – по-живи, по-топли, по-плътни, и тя изглеждаше по-удовлетворена и по-ведра. Кратките незабравими години, през които тримата живяхме заедно, се отразиха прекрасно върху рисуването ѝ – неусетно тя бе изработила едно по-изтънчено ползване на четката, при което само точките, малките тиренца и извивките върху крайните цветни глазури бяха достатъчни, за да внушат отблясъците на предметите, отпускането на ръка, бляскавината на поглед или тежината на падаща коса. Жените в картините ѝ – тя рисуваше предимно жени – станаха още по-нежни, още по-неземни, още по-бляскави: със златисти и сребристи рокли с огромни яки, с „експлозии“ от скъпоценни камъни, с повече бухнали коси, с повече перли, с повече разкош. По необясним начин бяха заприличали на „големи кукли в скъпите си кутии, които чакат да бъдат извадени оттам“ – както бяха определили преди век рисуваните жени на Густав Климт.

Воден от спомените си за записките в тетрадката, която бе изгоряла при пожара в лабораторията, се почувствах длъжен да започна да каня по-често в Махагоновия замък Стария доктор, който се грижеше за Клоуните в Зимната градина сякаш от векове и който не ни бе навестявал отдавна. Беше ведър стар мъж с козя брадичка и пенсне, облечен в провиснал кремавожълт костюм и кафяви обувки с бели бомбета. Бе приятно ексцентричен и достатъчно артистичен, за да се вписва сред клоуните и техния необикновен живот. Погледът над бифокалните му половинки бе вечно закачлив – като че ли бе готов веднага да изпълни някакъв ефектен номер, стига да го помолят за това. В ръцете си винаги носеше старомодна докторска чанта и бастун със сребърна дръжка, което го правеше да изглежда като дошъл от друга епоха.

Пристъпите на Меланхолия – така наричах състоянията на Майа, бяха най-необикновеното нещо, което бях виждал през живота си. В такива състояния тя буквално изчезваше за света: сядаше на някой стол и стоеше там с дни. Не изглеждаше потисната, но движенията ѝ, които преди бяха бавни и спокойни като ръцете на пианист, изпълняващ тъжна мелодия, ставаха леко завеяни и откъслечни и цялото ѝ тяло утихваше, утихваше, утихваше, докато застинеше напълно. Ступорът ѝ беше нещо като естествен завършек на тези Временни забавяния, в които изпадаше, може би за да акумулира енергия, преди отново да се раздвижи. Когато беше в подобно състояние, аз понякога сядах до нея и с часове мълчахме заедно – задоволявах се с това, което имам, защото то никак не беше малко: една обич без думи, една жена, разпръснала самотата ми, едно присъствие, оцветило дните ми и направило ме по-добър и по-човечен. Често я взимах на ръце или просто я прегръщах и утихвах заедно с нея, докато тя бродеше с дни из Мъгливите селения на Подсъзнанието си, изгубена за мен и за света наоколо. Понякога – може би случайни спазми, а може би не – пръстите ѝ трепваха и аз усещах, че тя знае, че не е сама; че усеща присъствието ми и ме обича; имах чувството, че нишката между нас изтъняваше като сребърна паяжина, но никога не се късаше. Прекарваше с дни, без да поема храна, без да пие вода, без да се движи, после се пробуждаше, ставаше безшумно и идваше при мен или оставаше в стаята, където безмълвно ме очакваше. Очите ѝ блесваха едва-едва, когато ме видеше, и след такива Временни забавяния това ми изглеждаше все едно ме е прегърнала и целунала. Беше странно дете на природата, създадено никога да не изпита радост, а само да улавя болките, преминаващи през него като кървави островърхи кристали, духани през зъбите на прозаичната, пръсната из целия свят жестокост.

Понякога, съвсем изненадващо, Майа не спеше с дни – изглежда полусънното състояние, в което пропадаше, подпомогнато и от антидепресантите, които бях намерил в чантата ѝ и които – по съвет на Стария доктор – бях продължил да ѝ давам, компенсираше нуждата ѝ от истински сън. Но с времето започна, макар и едва видимо, да губи от теглото си и да се предава. Не ставаше въпрос за класическите депресивни симптоми като потиснатост, апатия, липса на желания и чувство за вина – при Майа това никога не бе съществувало. Затова продължих с дългите разговори със Стария доктор, който не беше специалист психиатър, но искрено ми разказваше това, което знаеше и което бе научил от практиката си. Исках да си изясня механизма на болестта на Майа, да разбера от какво има нужда тя и какво мога да променя, защото се ужасявах от мисълта, че ще я загубя – още не можех да се нарадвам на присъствието ѝ, а вече се беше появил страхът да не би съдбата да ми я отнеме. Затова, след като дълго и мъчително мислих, промених отношението си към лечението ѝ. Защото разбрах, че всички доктори, които я бяха лекували, просто се бяха опитвали да заглушат гласа на собствената си професионална съвест, без да проумеят Същността на Майа. Защото тя, подобно Странност, се бе родила такава. И кратките проблясъци на естествен живот в тялото ѝ и в поведението ѝ всъщност са били „отклонения“. Тя изпадаше в класически ступор, но този ступор не беше психогенен – следствие от психическа травма или психо-соматична реакция, „заключила“ тялото. Този ступор беше „естествен“. (Улавям се, че понякога говоря като медицинско лице. Но когато в продължение на години съм се грижил за двама „генетично странни“ човека, когато съм провел стотици разговори със Стария доктор и когато съм изчел десетки статии, книги и справочници, за да си изясня състоянието им и да им помогна по възможно най-добрия начин, тогава няма как това да не ми се отрази…) И което за другите бе болестен симптом, за Майа бе естествено състояние. Трябваше ми половин година, за да го разбера, и една сутрин – въпреки протестите на Стария доктор – просто изхвърлих почти всички хапчета и медикаменти, с които поддържах Майа. Нямах кураж да изхвърля всичко, защото все пак се страхувах, че рязкото спиране може да доведе до нови усложнения, така както отказването от цигарите при някои бременни жени води до спонтанен аборт. Но за няколко месеца на практика „свих“ медикаментозното „подпомагане“ до символични дози. И ефектът, макар и противоречащ на всяка научна логика, беше безусловно блестящ. Защото Майа се съживи – бавно и постепенно. Очите ѝ придобиха спокоен и мек блясък, а стъклените бликове в зениците ѝ изчезнаха без следа. Започна да се разхожда сама из Махагоновия замък и лека руменина покри снежните ѝ бузи. Започна дори да ми се усмихва, което пълнеше сърцето ми с любов и възпламеняваше чувствата ми така, както никога преди. Всеки следобед с удоволствие я водех в библиотеката, където я слагах на коленете си като малко дете (беше плашещо лека, като направена от пух и коприна) и дълго ѝ четях от прекрасните сюрреалистични откъси, които бях събирал като скъпоценни камъни през дългите години самота. А в отговор получавах още усмивки и плахи милувки – когато Майа слагаше нежната си ръка върху бузата ми и бавно, бавно ме милваше. А аз пламвах целият – защото вече виждах пред себе си истинска жена, а не създание, пропито от Меланхолия и с едва тлееща жизненост. Неусетно в мен се появи неочаквана страст, която бързо се разгоря и започна да ме измъчва като проклятие, от което се срамувах. Толкова много исках да се любя с Майа, че спрях със следобедното четене и започнах да се затварям в лабораторията по цял ден. И едва когато денят се стопеше и се превърнеше в дълбока нощ, се качвах в стаята си – за да мога през всичките часове, през които слънцето крачеше от другия край на земята, да се въртя измъчено в студеното си легло, без да намеря утеха. Цели три месеца…

В Гримьорната на Клоуните

Трябва да спра и да опитам да поспя малко… Тази ужасяваща умора, това постоянно пулсиране в краката, тези стари, посипани с болка спомени… Душата ми е зимен плаж, покрит с крехките скелети на отдавна умрели чайки… И болките в тялото ми далеч не са най-отчайващото усещане…

В Гримьорната на Клоуните

През последните дни Странност непрекъснато щъка из огромната стая и аз трябва да положа големи усилия, за да се грижа за него и да го храня. Изглежда му омръзва да върви, затова от време на време се пуска на колене и започва да пълзи. Понякога за разнообразие спира и запълзява с дупето напред – като че ли съзнателно обърква ритъма и го връща като лента назад. И се смее, докато го прави. Тогава малкото му подпухнало личице светва от удоволствие и тесните му очички с изнесени нагоре краища – наричат ги „монголски гънки“, искрят от смях.

Напоследък пиша по-рядко не защото спя добре, а защото трябва да се грижа за много неща. Заради Странност ми се иска да разполагам с по-разнообразна храна, обаче освен консервите и сухарите, както и орехите, събрани из гробището, друго вече нямам. Запасите ни, при режим на всевъзможни икономии, ще стигнат още за около три седмици.

Консервите са долу в Гримьорната, наредени по рафтовете със стъклария – надявам се така да се съхраняват по-добре. Когато реша да отворя някоя, събирам малко дърва из двора или край оградата, после наклаждам камината в Гримьорната, изсипвам консервата в една метална паница и я затоплям. Когато всичко е готово, се качвам горе, слагам Странност на коленете си и се опитвам да го нахраня. А той, колкото и да е гладен, винаги се върти, извръща глава в последния момент, глътва първата лъжичка, но изплюва втората, понякога нещо си мърмори или приплаква.

Когато реша, че е нахранен, изтривам ръчичките и устничките му, след това се заемам с храненето на Майа. Което е също толкова трудно, колкото храненето на Странност, но по различни причини. Майа не се съпротивлява, стои съвсем неподвижно, даже леко отваря уста – или поне на мен така ми се струва. Но проблемът е, че не може да преглъща. Ужасявам се при мисълта, че мога да я задуша, докато я храня, затова винаги накълцвам с нож храната, разтварям я с вода и на малки лъжички я пъхам в устата ѝ. Преди беше лесно, защото я хранех със супи и плодови сокове, но откакто се преместихме в Къщата, я храня с каквото има.

Това се повтаря всяка сутрин, обед и вечер. Докато подредя всичко, посъбера дърва (а те стават все по-малко около Къщата) и си почина от постоянните болки в краката, а напоследък и в гърба, денят е свършил. И може би това е причината понякога да ми се привиждат ампулки с „райски“ газ с онзи наситен оранжево-кафяв цвят, който да ми вдъхне малко кураж и да възстанови силите ми. Или професионален масаж на онази акупресурна точка под коляното, наричана „цзу-сан-ли“ – „Точката на Божественото спокойствие“, която укрепвала и регенерирала тъканите, лекувала болките в мускулите и била безценен лек срещу парези и парализи на краката. Или пък доза вълшебен морфин, за да пречисти душата ми и да ме тласне към един спокоен и дълбок сън с Красиви видения, излязъл сякаш от прокъсаната ми книга със сюрреалистични шедьоври:

Сънят е нашият втори живот. Винаги с трепет съм минавал през вратите от слонова кост и рог, които ни отделят от невидимия свят. Първите мигове на съня приличат на смъртта… От мрака изплуват бледи сенки, строги и неподвижни обитатели на преддверието на ада. После образите се проясняват, явява се нова светлина, която осветява тези странни привидения, и светът на духовете се открива за нас.

Това е написано от мосю дьо Нервал още през 1854 година, който на следващата зима се обесил в задния двор на улица „Старият фенер“ над кофите за смет. Има нещо епично в това да сложиш край на живота си по начин, който да бъде като естествен завършек на изкуството ти…

Заговорих за сънищата, защото днес следобед – дали от умората, или от чувствата, породени от болезнените ми спомени, аз наистина заспах. И подобно на великия Пол Елюар, който веднъж сънувал замък насред египетски пейзаж и видял неземна красавица, така и аз сънувах огромна светла катедрала с клавесин и дървени пейки, излъскани като медни монети, между които вървеше слаба червенокоса жена, облечена в черен кринолин. Зад цветните витражи по високите стени се чуваше тихото ромолене на дъжд, а по огромните полилеи от тавана, както и върху внушителните златни поставки около колоните горяха стотици прозрачни свещи, направени сякаш от лед. Когато жената стигна до малкия подиум в далечната част на катедралата, седна зад клавесина и буйните ѝ медночервени коси се разсипаха по раменете ѝ като безшумни водопади. Протегна бледите си восъчни ръце към изящните клавиши, но преди да засвири, извърна глава към мен и ме погледна.

Беше Майа.

Аз ѝ се усмихнах, помахах ѝ с ръка и тръгнах нетърпеливо към нея. Но като в оптически парадокс, скоро разбрах, че колкото повече вървя към нея, толкова повече се отдалечавам. Тогава една дълбока мъка се разля в мен и мълчаливо ме изпълни. Но не можех да спра и продължавах да вървя, с което продължих да се отдалечавам. Накрая Майа вдигна бавно ръка, прати ми въздушна целувка и се обърна към клавесина. И когато от нея остана само черно петънце в погледа ми, до ушите ми достигна една неземно красива музика и като по чудо тъгата ми започна да се топи и да се превръща в топла радост. И скоро се събудих…

Този сън се задържа в мен през цялата вечер – по-скоро усещането за него. И точно това усещане ме преведе през уморителните грижи за малкия и за Майа и още ме крепи сега, когато отново съм очи в очи с пишещата си машина. И желанието ми да се върна в единственото убежище на чувствата и мислите си ме приласкава като майчина гръд…

В Посипаното със Забрава Минало

След подобрението в здравето на Майа нейната нова крехка жизненост задълго ме накара да се чувствам объркан и смутен. През деня бях като обсебен – правех всевъзможни опити в лабораторията, водех си записки, полагах огромни усилия да ангажирам ума си с други неща, но той блуждаеше и не искаше да ме слуша – пред очите ми непрекъснато беше лицето на Майа, нейните нежни ръце и червените ѝ коси, спускащи се към бледите ѝ рамене. В един момент бях толкова уморен от усилията и от въздържанието си, че не знаех какво да правя. Една нощ излязох навън и обикалях като сомнамбул из пустите улици на смълчаното градче, докато небето не започна да изсветлява от единия си край като надигнато от невидима ръка. Когато се прибрах, в полусъзнание намерих пътя към утихналата си стая и с парещи очи и бучаща глава се тръшнах на леглото си. Тогава ръката на Майа се протегна от тъмното към мен и погали лицето ми.

В първия миг помислих, че халюцинирам и случайният полъх на течението в стаята ми се е сторил като женска милувка, за която толкова копнеех. Отчаян затворих очи, след което уплашено ги отворих. Защото милувката бе по-истинска от всяка друга, която бях получавал в живота си.

Майа стоеше гола до леглото ми и кротките ѝ отнесени очи ме гледаха, събрали искриците от умиращите в края на нощта звезди. Погали ме още веднъж, после ръката ѝ взе моята, изненадващо впи пръсти в дланта ми и ноктите ѝ разкъсаха кожата ми до кръв. Стоях като омагьосан – не можех да помръдна, не можех да дишам дори, а сърцето ми блъскаше в гърдите като полудяло. Чувствах, че тази унесена в своята кротост и нежност неземна жена, която вече обичах до изнемога, по този начин изразяваше нуждата си да бъде закриляна и обичана. Сякаш с този едва забележим жест тя ме призоваваше и заклеваше никога повече да не се отделям от нея. Никога, никога, никога.

Повдигнах се от леглото много бавно – имах чувството, че ако направя дори едно по-рязко движение, всичко около мен ще стане на пепел и ще изчезне завинаги. Сред отиващата си тъмнина на нощта достигнах до челото на Майа, целунах го, после слязох към устните ѝ и застинах. Бях изтерзан от колебание, затова затворих очи – усещах дъха си толкова горещ, че се страхувах да не изгоря нежната ѝ кожа. После ръцете ѝ се протегнаха и тя обхвана с длани брадясалото ми лице. Помилва едва-едва очите ми – почувствах как пръстите ѝ светят в полумрака от изпълнилата ги нежност, после бавно прошумоляха през косата ми и се събраха отзад на тила.

Повдигнах глава и без да виждам, намерих устните ѝ. Прегърнах я и я притиснах към себе си – бях като пиян от умора и обич. Една след друга от душата ми се оттекоха всичките болки, събрали се през годините, и не след дълго от мен останаха само ръцете, сърцето и устните. Исках да скрия Майа завинаги в себе си и тя да остане там непокътната, нежна и гола, както беше в прегръдките ми, обливана от любовта, която течеше из вените ми като червено злато. Двамата бяхме станали прозрачни и нищо не можеше да ни нарани, нищо не можеше да ни достигне в отиващата си тъмнина на нощта. Тогава аз, тръпнещ от ударите на сърцето си, обсипах с целувки тялото ѝ, следвайки сълзите си, които ми показваха пътя до утробата, от която отново щях да се родя. И когато последната кръпка нощ се стопи и изчезна, крехкото тяло на Майа стана сребристо и готово да отлети. И за да не го изгубя, аз се притиснах във влажната му нежност, разтопих се в него и станах безплътен. Толкова лек, толкова смирен, толкова безграничен…

…

Не мога да пиша повече тази нощ. Не мога.

Роден е през 1968 г. Роден е и живее в гр. Добрич. Завършва математическата гимназия в родния си град, където като ученик тренира шахмат. Има инженерно-химическо (Пловдив) и икономическо образование (Варна). Работи като журналист във Варна, а днес – в системата на хранително-вкусовата промишленост.

Китайско пясъчно коте

Автор: Кънчо Кожухаров

Когато позвъних на Николай, не знаех, че току-що се е върнал от Китай.

– Идвай веднага – каза той, щом чу гласа ми. – Ще ти покажа нещо, което никога не си виждал.

Час по-късно седях в хола му на чаша зелен чай с жасминови цветчета и се наслаждавах на изтънчения аромат, който се носеше от неговите истории.

Два месеца обикалял Северен и Западен Китай, за да проучва местата за бъдещите снимки на филма си. Е, не точно неговият – когато става дума за международна копродукция, финансирана от половин дузина богати компании, едва ли някой може да претендира, че тя е негово притежание. От друга страна, в света на киното още от времето на братя Люмиер се смята, че филмът е преди всичко на режисьора – та ако ще той да не е дал и петак за снимането му.

Не знам как го постигна, но точно когато каза: „А най-голямото съкровище открих в полупустинните райони на север от Пътя на коприната – на стотина километра североизточно от град Юман“, изпод креслото, на което бях седнал, изпълзя миниатюрно котараче, по-черно от нощта. Прозина се сънено, вдигна глава и жално проплака. Докато се усетя, вече го държах в скута си, полуприхлупил го с шепи, сякаш за да го предпазя от някаква опасност.

– Ето, точно това имах предвид – рече Николай с разбираща полуусмивка. – Представям ти най-красивото китайско пясъчно коте.

Доскоро никой извън юманския район не бил и чувал за тази порода. Местните жители пазели в дълбока тайна съществуването на редкия вид. Те имали сериозни основания – пясъчното коте било единственото животно, което им помагало да избягват близки срещи с пустинните скорпиони. Нощем някои от отровните твари излизали от пясъците и се промъквали в напечените от слънцето домове.

Всяко семейство пазело своето коте като зеницата на окото и споделяло с него оскъдната си храна. Вероятно хроничното недояждане през продължилото векове съвместно съществуване на хора и котки станало причина за дребния ръст и на едните, и на другите. И точно това едва не довело до пълното затриване на малобройното котешко население, когато позабогателите жители на най-близките градове са захласнали по недораслите животни, а когато научили за техните дарби, предприели същинско нашествие.

Легендата, че пясъчното коте пази стопанина си от всевъзможни беди, докарала стотици новобогаташи в този изостанал край. Като се има предвид какво се случило броени месеци след това, първите късметлии купили своите животинки на нищожна цена. Когато обаче мълвата се разпространила, едно пясъчно коте вече струвало цяло състояние. И нищо чудно – в района едва ли били останали и стотина.

А сетне богаташките храненичета взели да измират без никаква видима причина. Тайнственият мор не се повлиявал от никакви лекарства; и най-големите грижи не успели да спасят дори едно коте. Разочарованите собственици заговорили за зла магия, но хората от племето, което отглеждало миниатюрните животинки, били сигурни, че това няма нищо общо с истината.

Най-старият жител на селото, което Николай избрал за база при своите обиколки, твърдял, че котетата били измрели по съвсем друга причина. „Земята – бедна, хуа-хай (така местните жители наричали сами себе си) – бедни, котета – бедни. Ако не се хранят поне с обич, умират от глад – обяснил той. – Хуа-хай повече не продават пясъчни котета. Раздялата с приятел е по-лоша от глада.“

Първоначално Николай помислил, че думите на стареца са просто плод на поетичната нагласа на местните хора, ала когато вечерта вече се унасял в сън, една мисъл го накарала да скочи на крака. Сетил се, че не само в селото, но и в цялата околност не бил видял дори един самотен възрастен човек, а само стари семейни двойки. Изглежда скорпионите не били чак толкова много и с времето китайското пясъчно коте се научило да допълва недостигащата му храна с любовта на своите стопани. А тя наистина ще да е била огромна, защото те буквално късали от мизерния си залък за своя любимец.

Затова и продадените котета се поболявали от мъка по старите си стопани и нищо не можело да ги спаси – нито изобилната храна, нито лекарствата, нито полаганите грижи.

Малкото междувременно се беше свило на кравай и силно мъркаше в съня си. Антрацитната козинка блестеше на промъкналите се през клоните на дърветата лъчи.

– Защо го наричат пясъчно? – попитах.

– Защото на сто котета няма и едно, което да не е светлобежово на цвят. Може би окраската му помага при лова на скорпиони – щом стъпи върху пясъка, котето става невидимо за очите. Черните се раждат изключително рядко, но пък са и най-ценени.

Местните жители му подарили котето от благодарност, загдето Николай решил да заснеме по-голямата част от филма в околностите на тяхното село и един от финансовите помощници на продуцента предплатил на съвета на стареите такава сума, каквато селото не би могло да припечели и за две години.

– И сега се чувствам ужасно виновен – завърши неочаквано моят приятел. – Котето не понася да пътува и едва не умря в самолета, а аз трябва да летя отново. Налага се да се върна за още две седмици в Китай, а няма на кого да го оставя. Спомних си, че двамата с Ангелина много обичате котки и искам да те помоля да го гледате, докато се върна.

– А как се казва? – опитах да спечеля време за размисъл. Любимият ни котарак Макси беше умрял наскоро и двамата с жена ми още страдахме за него. Едно ново коте лесно можеше да ни изкара от релси.

– Още не съм му дал име – смотолеви Николай и побърза да прехвърли разговора на друга тема.

Трябваше още тогава да се сетя, че започне ли нов филм, режисьорът вече не принадлежи на себе си, и че пътуването на моя приятел може да се проточи доста повече от две седмици, но бях като хипнотизиран от блещукащото черно клъбце, което трептеше в дланите ми.

Китайското пясъчно коте живя у нас точно месец и три дни, а първите проблеми възникнаха още с влизането в къщи. Нашата иначе добра и сговорчива Скокла посрещна новото попълнение в домашната зоологическа градина на нож. Или по-скоро с извадени нокти. Наложи се по спешност да пригодим част от стълбищната площадка за котешко жилище и да започнем да заключваме вратата към стълбището, та да не би някой да открадне екзотичното създание.

Два дни всичко вървеше добре, а после Ангелина установи, че котето е престанало да мърка и само ситно трепери. Следващите нощи тя не мигна, за да му дава през два часа слаб антибиотик и да му капе с пипета топло мляко в устата. На сутринта щафетата поемах аз, като го мушвах под ризата си, където то се кротваше задълго. Вечерта на третия ден от боледуването котето изглежда долови, че временните му стопани също го даряват с обич, и живна. На другата заран вече се криеше под покривката на стария диван, откъдето се втурваше – навирило опашка и готово за игра – към всеки, който мине през неговата територия.

След седмица забелязах, че котето е започнало да се променя. Сред катранената козина взеха да проблясват сребристи косъмчета. Разтревожих се дали това не е признак за болест или преждевременно остаряване и позвъних на Николай. На световната комуникационна мрежа ѝ трябваше доста време, за да го открие в покрайнините на пустинята. Гласът му звучеше хрипкаво и от време на време се давеше в загадъчно фучене – като от поривите на пясъчна буря. Чух как след като ме изслуша, той размени няколко изречения със стоящ наблизо човек.

– Недей да се тревожиш. Нашият водач казва, че когато порастват, някои от черните пясъчни котета променят цвета си. Ако стане съвсем бяло, значи е „Сребърен диамант“, а ако се прошари така, че при движение черното и бялото преливат едно в друго и не можеш да определиш цвета му, тогава е от най-редкия вид – „Лунна пътека в горската река“.

Пясъчната буря изфуча сърдито и връзката прекъсна.

Минаха още три седмици и аз започнах да се безпокоя, защото Николай не се връщаше, а на нас ни предстоеше пътуване. От месеци се бяхме уговорили с приятели на Ангелина да им отидем на гости в Нафплио – пристанищен град на южния бряг на Пелопонес. Не можеше и дума да става да вземем котето с нас – добре помнех, че едва е преживяло пътуването от Китай. За беда племенникът, който доскоро поемаше грижата за нашите животни, когато отивахме някъде, беше заминал да следва в чужбина. Разбира се, нямаше проблем баща му да се грижи някоя-друга седмица за Скокла, но дали щеше толкоз бърже да обикне китайското пясъчно коте, че то да не се разболее по време на нашето отсъствие?

Пуснах тревожно съобщение до Николай. Половин час по-късно, след като се беше посъветвал с хуа-хай, той звънна и помоли веднага да започнем да дирим нов, постоянен стопанин на котето. Налагало се да остане минимум още три месеца в Китай и той се чувствал ужасно неловко, загдето ни е докарал такива главоболия с това коте. Да не говорим пък какво чувство за вина изпитвал към нещастната животинка.

Успокоих го, че животинката съвсем не изглежда нещастна, а по-скоро изумителна. Сребристите косъмчета бяха станали толкова много, че застанеше ли на слънце, никой не бе в състояние да определи цвета ѝ.

А вечерта заварих Ангелина да плаче горчиво на стълбищната площадка. Пясъчното коте стоеше до нея на стария диван и напразно се опитваше да я утеши, като мъркаше с все сила и ближеше ръката ѝ.

– Мъчно ми е за Макси – изхълца тя на пресекулки, галейки котето. – Той като малък беше чисто бял, а сетне потъмня до онзи прекрасен бежово-кафяв меланж. Този разбойник пък от черен е тръгнал да става чисто бял.

Не ѝ възразих, че пясъчното коте най-вероятно не е Сребърен диамант, а е от вида Лунна пътека. Важното беше, че неговото присъствие очевидно я наранява. Суха буца заседна и на моето гърло и пред мен като жив застана най-красивият и достолепен от всички котараци на света. Седнах до нея и я прегърнах. Ангелина се наклони към мен, а пясъчното коте леко заби зъбки в дланта ми. Погледнах го като през мъгла. „Не ти е провървяло с нас, миличък – казах му наум. – Човек не може да обича две котета по един и същ начин. Поне не всички хора.“

Имаше опасност мъката на жена ми да промени и моето собствено отношение към малкото животинче, и то още преди да сме успели да му намерим постоянен стопанин. Трябваше незабавно да му дадем нов шанс.

На другия ден облякох едно старо яке и сложих пясъчното коте на рамото си. То веднага впи нокти в плата и двамата тръгнахме по главната улица между падащите от дърветата кестени. С подобни разходки бях намерил стопани на всичките четири котета, които в последните години Ангелина беше спасила от болести или гладна смърт. Вземаше ги, излекуваше ги и щом позагладеха косъма и станеха достатъчно пъргави и силни да се качват с един скок на кухненския бюфет, аз ги извеждах на разходка. Оглеждах се за деца, защото те обичат безхитростно и от все сърце.

Преди да извървя и петдесетина крачки, Съдбата ни се усмихна. Иззад вестникарската будка изскочи четиригодишен малчуган и закрещя:

– Мамо, мамо, виж – коте!

Целият трепереше от вълнение.

Внимателно свалих котето от лявото си рамо.

– Искаш ли да го погалиш?

Малчуганът забрави всичко друго на света и леко погали котето – толкова леко, че козинката потъна едва забележимо под детската ръка.

– Хайде, сега го остави – изрече зад гърба ми женски глас. – Не можем да го вземем.

Момченцето я погледна жално.

– Искаш ли го? – попитах, чувствайки, че съпротивата на майката е почти сломена, и подадох котето.

Детето го прегърна и щастливо съобщи:

– Мамо, то мърка!

– А като мърка, има ли си име? – запита майката. Обърнах се. Зад мен добродушно се усмихваше млада жена.

– Нарочно не сме му дали име – отвърнах. – Не знаехме как ще пожелае да го нарече синът ви.

Вечерта с жена ми вдигнахме наздравица за пясъчното коте и новите му стопани, а няколко дни по-късно заминахме за Нафплио. Изкарахме две прекрасни седмици, през които единствената ни грижа беше веднъж дневно да се чуем с моите родители и да се осведомим дали Скокла тъгува за нас.

Когато вчера пресякохме обратно границата на път за в къщи, у мен се загнезди необяснима тревога. Върнахме се късно вечерта и едва дочаках изгрева, за да изляза. Цяла сутрин кръстосвах града със свито сърце.

Какво ли бе станало с котето? Дали момченцето полага достатъчно грижи за него? Дали съм преценил добре обичта на детето и добродушието на майката?

Тревогата се сменяше с надежда и обратно.

Вървях по улиците и дирех с поглед детето и неговото пясъчно коте. Не знаех как изглежда – дали промяната е продължила и то е станало чисто бяло, или козината му и сега прелива тъй, както нощта прелива в ден. Не знаех новото му име, нито колко голямо е станало, не знаех дори дали е живо, защото ако детето не го беше обикнало достатъчно… Накрая, тъй като не съм склонен да унивам, си спомних как блестяха очите на детето при първата им среща и се успокоих – едва ли бих могъл да оставя пясъчното коте в по-добри ръце.

Ако някога на пътя ви се изпречи някой дребен негов потомък – независимо дали е Сребърен диамант или Лунна пътека в горската река, – внимавайте да не изпуснете късмета си. Но първо преценете дали това ще е късмет и за самото коте. Ако мислите, че сте намерили жива играчка за детето, по-добре дайте на котето шанс да си намери друг стопанин. Не го вземайте, ако не можете да му отдадете сърцето си, защото в едно отношение и то е като всяко друго същество.

Китайското пясъчно коте не може да живее без любов.

Кънчо Кожухаров е работил като технически ръководител, конструктор, главен енергетик, одитор на хай-тек компании, графичен дизайнер, заместник-главен редактор, рекламен директор, PR, медиен съветник на Министерския съвет. Освен това 11 години е бил журналист, преводач и писател на свободна практика. Автор е на романите „Последният лов на Кана“ и „Факторът на добротата“ и на двутомника с журналистически разследвания „Кой какъв е в българската корупция“. Има литературни награди и награди за художествени и научно-популярни преводи. Живее щастливо с жена си, д-р Ангелина Давидкова, в Благоевград и София.

Коментари (1)

- 08-01-2012|петя иванова

На хубавото не можеш да кажеш, че е лошо… Поздравления! Абе надявах се все пак на един неочакван край, но и без него четивото е приятно…

Елза

Автор: Ангелина Давидкова

Този път тя идва десет минути по-рано и чака в коридора. Чувам острите ѝ токчета ту по-силно, ту по-приглушено. Напред-назад, напред и пак назад. Прекъсвам работата си над протокола от предишната ми психотерапевтична сесия и я каня да влезе.

Отвъднъж притихва и почти на пръсти влиза в кабинета. Стои неуверено и започва да плаче, забравила дори да поздрави. После сяда и започва отведнаж.

– Дете!?… Казват ми да родя дете и той ще си седне в къщи… – тя замлъква, сякаш очаква одобрението ми. Аз обаче не бързам. Искам да чуя продължението и какво мисли наистина, и мълча изчакващо, за да се ориентирам накъде ще тръгне и да я последвам.

Тя дълго се колебае и също очаква аз да я улесня. Виждам как става неспокойна, потрива длани и се върти във фотьойла, сякаш не може да си намери място. Изглежда много объркана. Винаги е знаела накъде да тръгне, а сега изглежда тъжна и уязвима.

Познавам я добре, но всеки път се изненадвам от жилавостта ѝ. Като млада фиданка – огъва се, но не се прекършва. Герой. Но тя още не го знае.

Усмихвам се и подавам нишката, която търси.

– О-о-о, ти искаш бебе?

– Аз си мисля, че с едно дете не мога да се оправя, та камо ли с две – отново следи за реакцията ми, но аз мълча подканящо. Тя доверчиво поема нишката, която ѝ подавам, и тръгва по нея. И решила, че одобрявам съвета, казва: – Проблемът е в това, че той не си ляга с мене. Не търси интимност и моята сексуалност не му влияе. Но някоя вечер мога да го почерпя и да го закова. Сигурно това е начинът.

Дотолкова не е в предишния ѝ стил, че чак не вярвам на ушите си.

– Като му окача котвата, може да си седне на мястото – завършва триумфално тя.

След кратка пауза умислено питам:

– И как едно бебе ще реши проблемите ви? То не изисква ли много грижи и внимание? – после добавям по-настойчиво: – Ще те задържи за дълго в къщи и няма да можеш да се чувстваш свободна за себе си и за съпруга си, а тогава? – усещам я как притихва и виждам да навежда глава. – Та нали детото в първите месеци е грижа изцяло на майката?

Бях гледала един филм, в който мъж и жена непрекъснато правеха бебета, но тъй като не можеха се грижат за тях, превърнаха това в бизнес. Продаваха децата си на бездетни семейства и с получените пари се издържаха. Бебетата бяха средствата, чрез които живееха. Сега думите на героинята сами идват на езика ми. Изричам ги и внимателно следя как се променя изражението ѝ.

Замисля се и две-три минути само тихо хленчи. Накрая бие отбой:

– Ами какво да правя?

– Изглежда така, сякаш искаш да прехвърлиш проблема си на другите.

– Ами да – несигурно започва тя, а сетне се ожесточава: – Нищо лошо не съм направила, за да се държи така с мен. Направо ще му го кажа – почти незабележима пауза и с по-тих глас, – ако се прибере.

– Говориш така, като че ли вече те е напуснал – бързо решавам да потвърдя догадката си.

– Всъщност, да. Той се изнесе. Но ако му кажа, че съм бременна, може и да се върне.

– А ти бременна ли си? – питам, но не защото не зная отговора. Просто искам да я подтикна да продължи и да я отведа в собствените ѝ емоционални дебри, където внимателно и търпеливо да следвам мисълта ѝ.

– Не. Но мога да го излъжа – и тръсва глава, сякаш за да отхвърли възможното неодобрение.

– И за колко време? – приемам поканата за танц.

– Ами… не знам. Нека само се върне и ще му разкажа играта.

Сега изглежда много самоуверена и въодушевена. Дали се самозалъгва, или наистина си вярва? Това всъщност няма значение и затова поемам в неочаквана за нея посока.

– Интересно. Ти играеш игри? – казвам замислено. – А добър играч ли си?

Големите сини очи се разтварят широко – въпросът явно я изненадва.

– Какво общо има тук играта? – пита слисано и без да се опитва да прикрие изненадата си.

– Ами чух те да казваш „ще му разкажа играта“ и някакси реших да проверя дали си добър играч.

– Не знам – смутено казва тя. – Като се замисля защо съм в този кабинет… – гласът ѝ затихва и някое време тя се лута в мислите си. – Нещо ме смущава и не знам какво е. От дълго време го нося в себе си и току нахлуе в съзнанието ми. Най-неочаквано.

– А забелязала ли си в какви случаи осъзнаваш това?

– Ами-и… когато съм притисната и не виждам лесен изход. Ето и сега се появи отново. Объркана съм и не знам накъде да хвана. Изплъзва ми се, смущава ме и ме ядосва. Ужким съм при теб, усещам търпението и ласката ти, а някак се дърпам. Нещо ме спира и не знам какво е то.

– Как се чувстваш сега? – меко питам в отговор на зова ѝ за ласка.

– Ядосва ме това, че другите знаят нещо, а аз не съм посветена в тайните им – продължава тя все едно не ме е чула.

– И откъде идва това чувство?

– Ами по същия начин се чувствах, когато сестра ми и родителите ми общуваха помежду си. Винаги бяха весели и шумни, а аз фучах наоколо като хала. Никога не успях да се приобщя към техния разговор и техните забавления.

– Това, което споделяш днес, е нещо ново.

– Всъщност ми се мотае в главата от последната сесия миналия четвъртък. На моменти усещането беше толкова силно, че ме караше да спирам деня. Идваше ми да грабна телефона и да си уредя допълнителна сесия, но нали съм си дисциплинирана… – тя се позасмива. – Нямах търпение да стане днес, за да го споделя с теб.

Подминавам темата за нейните колебания и очакването да ѝ дам разрешение да ме безпокои по всяко време. По-добре е да се спра на онова, което ме е изненадало.

– Какво означава да спреш деня?

– Мисля, че на човек понякога му се ще светът да застине, така че да може да го погледне отгоре и да види разположението на хората и обстоятелствата. На мен това все ми се изплъзва… Всъщност играеш ли шах?

Гледам я въпросително заради новата посока на мисълта ѝ, нарочно не отговарям. След малко става ясно, че изчакването е било добър ход. Продължението е такова, че аз вътрешно ахвам.

– Добрият играч – казва тя, – с един поглед преценява позицията на шахматната дъска и знае какво да прави.

„Ами да, на човек му се иска точно това – проблясва в ума ми. – Животът да е ясен като играта на шах. Знаеш кои са фигурите – майката, бащата, духовните стожери, правилата, нормите, знаеш, че пешките са ежедневните дейности и че рокадата символизира защитата на семейството. Иска ти се да имаш ясно очертано житейско поле и прости правила. Мислиш си, че ако човек знае да играе и е съсредоточен върху живота си, винаги печели.“

Моето мълчание сякаш увлича и нея и тя за кратко се заслушва в мислите си. После унесът отминава и тя отново подхваща диалога със самата себе си:

– Значи ако не мога да изпълня заканата и се проваля, тогава ще загубя, така ли?

Изглежда си е изяснила нещо, но не е готова да го сподели с мен и затова се връща на предишната тема.

– Най-различни идеи бушуват в главата ми и не ми дават покой – започва тя. Забелязвам, че следи внимателно реакцията ми, сякаш се страхува да не сбърка. Изкушавам се да ѝ го кажа, но решавам да я оставя тя да ме води и да режисира. В ежедневието си човек често пъти е изкушен да „пласира“ бързо своите идеи и убеждения, но тук съм терапевт и не бива да правя това. Тя трябва сама да извърви трудния си път. Аз съм до нея, за да я подкрепям и да я насърчавам, но изборът трябва да е неин.

Вече е по-уверена:

– Давам си сметка, че не съм наясно с чувствата си. Чувствам се несигурна и объркана. Ти ми задаваш въпроси, които дори през ум не ми е минавало, че съществуват. Понякога се ядосвам колко близо съм била до тях. Мисля си, че човек трябва да си зададе правилния въпрос и уверено да тръгне напред.

– И кой е правилният въпрос сега? – подтиквам я да продължи търсенията си.

– Ами като се позамисля, май че причината да се озова в този кабинет – повтаря думиге си отпреди малко тя, но този път не се лута из тунелите на съзнанието си, а се насочва към проблясъка – е, че имам проблеми в семейството си и интимната си връзка. И правилният въпрос е: „Защо отново?“ Имала съм същите проблеми и в старото ми семейство и мислех, че след като се омъжа, ще се отърва от тях, но сега виждам че не е така. Аз пак живея с тях.

Отбелязвам си, че ако се отклони настрани, непременно трябва да я върна на тази тема.

– Бясна съм му – чувам я да казва – и се чувствам пренебрегната и измамена. Дойдох да получа директен съвет и очаквах, че някой друг ще реши проблемите ми. Сега усещам, че това е моя работа – стига да успея да си изясня какво всъщност става и какво искам. Като се вгледам в поведението си, откривам колко по-различно от разбиранията си постъпвам и колко компромиси правя. Започвам да мисля, че изобщо не се познавам. Сигурно затова съм толкова непостоянна и непоследователна в желанията си.

„Аха, ето че най-после започна своето дълго и мъчително пътуване към себе си – отбелязвам на ум. – Току-що за пръв път маркира някои качества на собствената си личност.“

Междувременно тя продължава анализа си:

– Забелязах например, че одеве, когато стана дума за взаимоотношенията със съпруга ми, ти каза нещо в смисъл, че съм стоварвала проблемите си на другите. Като че ли намекваше, че ме е страх сама да се изправя срещу тях.

На този полувъпрос е по-добре да си отговори сама, така че аз просто ѝ го връщам:

– А така ли е?

– Не мисля, че е вярно. Например още от малка бях самостоятелна. Трябваше да се справям сама с много неща. Е, вярно е, че нямаше на кого да се оплача, та сега чак ме е яд.

– Че няма на кого да се оплачеш ли? – питам невинно.

– Ами да. Всъщност майка и татко винаги са ме подкрепяли и са били до мен, но аз бях здравата, а сестра ми беше сляпа. Тогава мислех, че за нея се грижеха повече. Сега се сещам, че и до днес се чувствам виновна за нейния недъг.

Залива ме мощен поток от чувства и идеи. За децата, чиято болка не можем да посрещнем. За отговорността да си майка и да бъдеш на мястото си, когато малката ти дъщеричка или син се обърнат към теб за утеха. За техните емоционални нужди, които майката трябва да посрещне, за да не се налага години по-късно да бъдат удовлетворявани от терапевта. За това как да вървим по острието на бръснача и да бъдем едновременно съчувстващи и безпристрастни – хем отзивчиви и топли, хем рационални и отдалечени. Как да следвам оная фина нишка, която разграничава терапевта от майката, приятеля, любовника? И как да удържа на разказа ѝ, като запазя сили, за да ѝ помагам?

– Имах нужда да ми казват, че съм страхотна, да ме хвалят за успехите ми, да ме утешават, когато се проваля. А те: „Я виж сестра си! Макар и да е сляпа, пак се справя – записва уроците в училище на касетофон и ги учи в къщи. За нея е по-трудно и успява, а ти само хленчиш!“

– И как се чувстваше тогава?

– Исках да ги убия. Те ми причиняваха такава болка и страдание!

Мъчителна пауза и след това:

– После забелязах, че се карам със сестра ми. Удрях я с думи жестоко и злобно. Удрях с все сила. Не за да я нараня, а за да я убия – долавям тъгата и ожесточението в гласа ѝ. – Мислех си, че след това, след като тя умре, те ще ме молят да се оставя да ме обичат, но пък тогава аз ще ги накажа.

Говори бързо, ожесточено и нахъсано. Забелязвам как наблегна на думата „обичат“ и веднага я връщам пак към нея:

– А всъщност ти оставяше ли се да те обичат?

Широко отворените сини очи отново ме гледат слисано.

– Как така да се оставя да ме обичат?

– Ами така. Да се гушнеш в прегръдките им, да ги прегърнеш, да ги целунеш и да се оставиш те да те помилват и целунат.

– И защо да го правят?! – гласът ѝ е още по-слисан от погледа.

– Ти си им дъщеря и сигурно те обичат. И после родителите също имат потребността да бъдат обичани и милвани от децата си. Така и двете страни изживяват прекрасното чувство, че си принадлежат, че споделят нежните си мигове, трудностите, подкрепата. Нещо като любовта между мъжа и жената, но не толкова интимно.

Така е несигурна и уплашена, че почти заеква:

– Искаш да кажеш, че те са ме обичали?

– Защо ти изглежда толкова невъзможно майка ти и баща ти да те обичат?

– Сестра ми е по-голяма. Със сигурност знам, че аз съм се родила по погрешка и съм им попречила да се грижат по-добре за нея. Ей затова не ме обичат.

– Това майка ти и баща ти ли го казаха? – подхвърлям небрежно, но с леко предизвикателство.

– О, не, разбира се – озърта се наоколо като че ли търси подкрепа за думите си. Очевидно не я намира, защото очите ѝ сякаш се насочват навътре в нея. След малко отронва несигурно:

– Просто го знам.

– Интересно! И от кого го знаеш? – продължавам невинно да питам.

Сега вече се вижда, че е силно възбудена и видимо ядосана.

– Как тъй от кого го знам? – тя гневно повишава глас и бузите ѝ пламват.

– Казваш, че го знаеш и аз те питам от кого – настоявам аз.

Аха-аха да избухне, но отведнъж притихва.

– Сигурно си мислиш, че говоря глупости, но аз и сега се чувствам ожесточена и виновна както когато се карахме със сестра ми. Сега откривам, че като не знам отговора, вместо да го подиря в себе си и да се замисля, аз я нападах така, както сега се опитвам да нападна и теб.

Наистина се възхищавам на смелостта ѝ. Върви напред каквото и да ѝ коства това. Сигурно чак по-късно ще осъзнае, че днес се е опълчила срещу собствените си демони.

Внасям известно успокоение, като леко преувеличавам любопитството си:

– Я виж ти! Разкажи ми.

– Всъщност аз се карах с нея. Мислех си, че водя война за обичта на родителите ни, но всъщност си изкарвах яда на нея, когато те ме гълчаха. Вярно, че тя имаше нужда от повече помощ, но тогава това не го разбирах. Мислех си, че просто ме избягват.

Веждите ѝ рязко се вдигат нагоре и тя възкликва:

– Нима съм пропуснала възможността да ме обичат?

Аз леко кимвам

– Сещам се, че сестра ми се държеше спретнато и естествено. Завиждах ѝ, че има смелостта да се ядосва, да плаче, да се гуши в прегръдките им, да изразява недоволството си и болката си. Завиждах ѝ… И сега какво? Заради чувството за вина съм пропуснала толкова много?!

– Не ти ли се струва, че твоите родители са ти дали не само живот, но и обич, но че е трябвало ти да решиш как да постъпиш с този живот и с тази обич? – питам аз, за да получа време да осмисля реакцията си спрямо потопа от емоции, с които тя ме залива.

Никога по-рано не беше говорила за чувствата си. Твърдеше, че не знае какво е това да чувства. А аз знаех, че тя просто си го забранява поради страха от отхвърлянето и чувството за вина заради недъга на сестра си. Сестра ѝ се беше справила по-успешно с физическия си недъг, докато тя се чувстваше инвалид в емоциите си. Затова ги и отричаше, надявайки се така да стане по-силна и устойчива срещу предизвикателствата на живота. И това поведение я беше довело в кабинета ми. Беше изразходвала половината от досегашния си живот в напразно отричане. Беше загубила способността да бъде човек, да копнее и да мечтае като човек. Затова сега изглежда объркана и приповдигната. Иска ми се да протегна ръка, за да я утеша и помилвам. Да ѝ кажа: „Милото ми храбро момиче, което иска да чувства!“

Но тъй като усещам, че днес можем да постигнем истински пробив, потискам желанието си и предпазливо констатирам:

– Изглеждаш много развълнувана. Какво става?

– Аз… аз… ами не знам, много е объркано.

Питам подкупващо:

– Кое е това, което те обърква?

Става все по-напрегната и ми отговаря:

– Какво, какво каза, че сърцето ми ще изхвърчи?

И тогава правя интерпретация:

– Не аз, ти го каза. Сподели ми чувствата към сестра си и изброи качествата ѝ, за които сякаш ѝ завиждаш. Каза, че тя се е държала естествено. Била е уверена и спокойна. Умеела е да дава и да получава обич. Имала смелостта да бъде себе си. Знаела коя е и какъв човек е.

– Това? Това ли казах?

– Ами… да. Направи ми впечатление защото идентифицира и изброи много чувства. И заради това си мисля, че беше развълнувана. Заради многото чувства.

Притихва.

– И сега?

– Какво сега?

– Ако аз разпознавам нейните чувства… – тя се поколебава, но сега пък аз притихвам и тя довършва по-смело, – значи и аз мога да ги изпитвам?

И търси настойчиво погледа ми. Аз се засмивам.

– Изглежда, че със сестра ти си приличате. Прави ми впечатление смелостта, с която уверено вървиш из дебрите на своите чувства. За объркан човек се справяш изключително успешно.

Тя засиява.

– Ти ми казваш, че когато човек е естествен и спонтанен, тогава е себе си. И че това не е опасно.

– Аха.

– Не, не. Тук се чувствам в безопасност и защитена и мога да бъда такава, каквато съм. Но навън? – отново ме гледа в очите.

Много внимателно избирам думите, които да върна за да продължи.

– И навън чувствата ти зависят само от теб.

– Искаш да кажеш, че отговорността за чувствата ми е само моя?

– Да. И не само отговорността за тях. Това се отнася и до отговорността във взаимоотношенията с нашите близки, приятели, колеги. Във взаимоотношенията с всички хора.

– Значи, ако човек се научи как да се отнася към самия себе си и към другите, животът му ще бъде по-лесен и разбираем?

– Ти спомена нещо в началото на срещата ни за съпруга си и сбърканите взаимоотношения с него и за играта на шах.

– Да спомням си. Но какво общо имат играта на шах и моят мъж?

– Питаше за тайната, която знаят сестра ти, родителите ти и другите хора. Тайната на щастието да общуват и да бъдат истински и спонтанни без да се чувстват виновни и отхвърлени. Спомена и играта на шах – за да ме улесниш в разбирането ми за теб и твоите постъпки. Направи ми впечатление също, че сравни духовните си ценности, вярванията си, предразсъдъците си, компромисите и строгите свои правила с тези на играта на шах. Уж познаваш цялата игра, смяташ себе си за добър играч, а изглеждаше така, сякаш винаги губиш играта. Забелязах, че вместо да гледаш своята житейска дъска с фигурите и да организираш битките си, ти се вторачваш в играта на другите хора. Защо не се опиташ да играеш своята игра?

Отново е притихнала и само живият ѝ поглед показва интерес. Изглежда застинала и безпомощна, но бавно се съвзема. Сега трябва много внимателно и търпеливо да я преведа през нейния собствен брод между бързеите на живота ѝ, за да оцелее.

– Ти познаваш правилата. Просто ги приложи. Опитай се да следваш сърцето и чувствата си във взаимоотношенията с него. Смятам, че като преодолееш страха си да бъдеш себе си, ще можеш да се доближиш до него и неговите чувства. Не си забранявай да го обичаш. Та нали и той има нужда ти да го обичаш, както и твоите родители имат нужда да ги обичаш. Остави се да те помилва, да те прегърне и целуне. Това не е толкова страшно. Човек трябва да се остави да бъде обичан, за да знае как самият той да обича.

Бъди така смела в чувствата си, както беше днес. Няма тайни. Има само едно отдаване. Любовта е радост и болка, и вълнение, и предизвикателство. Човек живее във всички спектри на чувствата си и затова животът е толкова предизвикателен и шарен.

Тя пита:

– Наистина ли е толкова просто?

– Казах тези неща както ги чувствах. Както ти ми ги разказа. Останах с впечатление, че това са твоите мисли и чувства. Аз само им придадох значението, което ти знаеше, но упорито не искаше да приемеш. Но това изглежда много те учудва?

– Май трябва сериозно да обмисля какво става. Всъщност, изглежда, че първо трябва да спасявам себе си, а после и любовта си към този човек. В момента изобщо не знам дали го обичам, а ако не си отговоря на този въпрос, съвместният ни живот губи смисъл.

Усмихва ми се и усещам, че щастливо се сбогува.

Д-р Ангелина Давидкова е завършила медицина, след което е специализирала 3 години психиатрия и 11 години психотерапия. Работи като психиатър, психотерапевт и психоаналитик на свободна практика. Научната й разработка „Йокаста комплекс“ има изключителна приложна стойност в психотерапията и психоанализата. През 2008 г. с „Недосегаемият“ печели първа награда в Националния конкурс за криминален разказ. В свободното си време плува, играе голф и колекционира картини. Живее щастливо с мъжа си, писателя Кънчо Кожухаров, в Благоевград и София.

Коментари (3)

- 03-01-2012|Гергана

Това ми звучи неетично. Ако човек реши да се изявава като писател е добре да не ползва професионалния си опит с други хора, независимо дали правилата за конфиденциалност са спазени и дали сесията е измислена или не, за да се изявава на нетипично поле. По принцип сесии се разглеждат само от колеги при строго запазена конфиденциалност/подменено име, основни факти, по които човекът може да бъде разпознат/ и текстовете не остават в тях. Целта на такова начинание е супервизия, подобряване на практиката, развитието на конкретния случай и се прави в интерес на клиента. В този случай нещата не изглеждат по този начин.

- 03-01-2012|Любомир Сирков

Виждам, че по-горе вече един човек (Гергана), вероятно свързан с професията (на психотерапевта), вече се е произнесъл по една част от слабостите на текста.

Затова аз ще се произнеса по другата („шахматната“) част.

Според мен, така, както са описани нещата, за по-запознатия читател ще стане ясно, че нито една от двете (нито лечителката, нито пациентката) не е добре запозната с играта с шахмат.

За да не остават обаче по-наивните читатели с едни погрешни впечатления за играта шахмат, се чувствам длъжен да уточня, че тази игра действително развива у човека едни комплексни качества.

В тази игра има моменти, в които е необходимо човек да прояви търпение – и има моменти, в които е нужна бърза реакция.

Има моменти, в които ти е нужна памет – и моменти, в които ти е нужно въображение.

Самата игра, нека припомним, започва от една предварително добре известна, и то равностойна, начална позиция (на разположение на фигурите – вашите и на „противника“) – такова нещо в живота (а и в семейството) просто няма.

Да не говорим, че ако в среда на шахматисти изръсиш нещо от типа „рокадата символизира защитата на семейството“, това вероятно ще предизвика просто бурен смях… (Все пак известно е, че чрез рокадото в шахмата „царят“ на практика се отдалечава от своята „царица“ – или „дама“, както е официалното и правилното название на тази фигура.)

- 07-01-2012|petar ivanov anev

По време на снимки на руски филм, преди години забелязах как актьорът Вълчо Камарашев (играеше ковач)при влизането Така, че пишете и виена друг герой от филма задържа чука над наковалнята без да го отпусне. Това истински ковач не би направил никога. Бил съм ковач и ме засърбя езика, аха да стана консултант на филма. Добре, че не избързах, както обикновено, а премислих. Това не е ковач, а актьор и с жеста си той постига важен драматургически ефект, а житейската правда няма място във филма. Пишете и вие уважаема, от това имаме полза всички, а пациентката не понася загуби. Също начин да лекуваш неизявени още пациенти.

Несвоевременни размисли – Част 2

Автор: Румен Леонидов

За общото име

След Освобождението населението в Прилеп избира за секретар на общината Тодор Кусев, който по-късно става духовник под името Методий Кусев. Развълнуван от избора на съгражданите си, будният българин вместо големи обещания отронил твърдо: „Благодаря на народа, що ме уважи да му слугувам!“.

Сега народните слуги се броят на пръсти. Дали защото ние, хората от народа, все повече се държим като слуги и не само не почитаме високоинтелигентните си люде, но и хич не знаем как да изискваме от народните избраници да служат вярно и всеотдайно на отечеството?

Или най-паче е вярно, че нация, в която преобладаващата маса е обслужващ персонал, от нея няма как да се пръкнат жертвоготовни мъже, способни, ако трябва, да турят десницата си в огъня. И да я държат тамо, додето кътниците им не се пропукат и не станат на прах.

За какво ли? За общото име, за общата ни общност.

Такъв жесток към себе си чиляк е бил и Методий Кусев. Ето какво пишат за него: „Безпощаден е, кога е въпрос за общото дело. Волята у него е от стомана. Никакви препятствия не я спират. Даже и здравият разум. В очите на оскотелите хора минава за лудничав. Той, и цялото му поколение, беше ученолюбив и начетен“.

Направо е за завиждане, щом не бил съвсем сам сред оскотелите.

Много добрини е сторил този народен слуга. Ето само една: след Априлското въстание рискува живота си, но събира сведения за зверствата над българите. После ги носи в Цариград на представителите на Великите сили.

Днес името на този чудовит човек тъне в полузабравата. Чували са го само в Стара Загора, там умира като митрополит. Вместо национална памет – регионална почит. Вместо буден пример за всички българчета – проспана от бащите им възможност да им покажат що значи извисеност.

Затова все по-малко държим на общото си име. Затова будителите ни имат празник, но малцина го празнуват.

Народе???

Майчиният език

Помнят ли днешните политици писателя Йордан Вълчев? Едва ли. Защото те днес не четат такива книги. Пардон, ако съм обидил някого. Безподобният Йордан Вълчев, царство му небесно, владееше енергийните резерви на българския език както малцина. И не случайно критиката го равняваше и сравняваше с Радичков, Хайтов, Генчо Стоев, Ивайло Петров.

Ако не сте го чели, поне преди години сте го виждали по БНТ, как пламенно обяснява тайните на прабългарския календар, пробойните на собствения ни произход, езиковата връзка между далечните народи и собствените ни змейове.

Бунтар, собственик на звънки думи, маниак на тема български дух, гръмогласен като дуо йерихонски тръби, плещест в раменете и в устата, див, но красив националист, майстор на разказа, на историческия роман, на историческите есета… Е, отиде си през 1998, но се завърна преди време със сборник дневникови записки.

Отдавна не бях се докосвал до толкова артистично, колоритно и мощно слововпръскване в белодробието на безвремието. Случките са разказани от сладкодумец с характер, откровен до лудост, разпарчетосващ рамките на приличното поведение, на приличното мнение, гази през калта и потоците на битието си и израства в битки през годините на отричане, подценяване, премълчаване и врагосване…

Но изведнъж почва да хвали: „Заслугата на Йордан Радичков е голяма – той разчупи формите и успя да отвори вратите за цяла група писатели. Радичков свърши голямата работа, той измами социализма. Аз се явявам на сцената благодарение на неговите усилия.“

Отдавна не бях чел нещо позитивно от българин за българин. Не само от писател за писател. Дано като отминат и тези избори политиците ни, които не умират да четат българска литература, се сетят, че доста често говорят на омразен език. Защото няма майчин език, който да учи децата си на омраза.

Синя зона

Наскоро в едно интервю писателят Елин Рахнев, носител на тазгодишния театрален приз „Аскеер“ предложи в София да се въведе синя зона, освен за колите и за онези, които се разкарват из улиците по анцуг. И добави, че някои софиянци вече си имат по два чифта – един за вкъщи, а другият като официална дрехи…

В поликлиниката млада майка доведе детенцето си на лекар. Бе опънала задницата на анцуга си, украсен с кантове и ластици. Не, не бе мургава, а чисто бяла като млеко, чиста и проста съвременна българка. Ако, милата, бе се появила в лечебницата по пеньоар, сигурно нямаше така да кръстоса погледите на присъстващите жени, изпълнени със съжалително съчувствие.

Щото при спешни случаи, не дай Боже, човек може и по бельо да отърчи до първата болницата, но случаят не бе спешен, а типичен…

Питам се какъв тип са тези ползватели на спортния артикул, подходящ и за домашни условия? Бивши мутри? Доскорошни спортисти? Преселници от село? Внуци, които още не са изхлузили потурите на дедите си?

Не съм видял никой от елитните ни спортисти да влезе в аерогарата по анцуг, защото знае, че тези облекла са подходящи за отиване и за връщане от тренировка. Не го знаят обаче онези, които не спортуват, но редовно нахлуват с долнопробното си облекло на публични места.

Дали защото са рожби на неуки родители, с посредствен вкус към красивото, неспособни да различат пошлото?

Все едно – никакви сини зони по улиците няма да помогнат срещу изпълзелите от лошата семейна среда, където нито мама, нито тате, са ги научили на друго, освен, от коя страна се лапа лъжицата и как се връзват връзките на гуменките.

И възпитаните лица, които вече са малцинство у нас, и чалга мнозинството, имат равни граждански права. Но с тях се съобразяват само първите. Останалите разхождат официалните си анцузи.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (2)

- 10-01-2012|Силвърмен

Браво, бате Румене!

- 16-01-2012|suhi

писано от истински патриот

Истествено!

Автор: Цветозар Цаков

Веднъж една жена ме спря на тротоара, постлан някъде под пожълтелите есенни листа на малкия провинциален град, и ме попита дали това е правилната посока за гарата. Това беше правилната посока, но тя водеше към още няколко посоки, всяка от които отваряше път към още няколко. Накратко – пътят до гарата беше малко объркващ, поне за човек, който очевидно никога не си беше купувал вестник или кóлa с кафе от симпатичната дебела лелка с вечната синя престилка в будката до старата чакалня, която – според мен, когато бях малък – сама беше построила цялата гара преди поне сто години и правеше кафето от прясно изстискани зад щанда циганчета (помня, че тогава веднъж бях опитал малко от любопитство и беше толкова горчиво на вкус, че твърдо реших да вярвам безкористно на тази теория). Клетата женица, търсеща пътя, беше отрупана с чанти и чантички, носеше голям фикус в саксия, който беше прегърнала като новородено, а някъде между огромните препълнени чанти се подаваше боязливо малко дамско чадърче – розово с люлякови цветчета. Разбира се, знаех прекрасно как се стига до гарата, но когато се налагаше да обяснявам, а не да показвам пътя, изпитвах изненадващи затруднения. Както повечето до болка познати неща, с които се сблъскваме всеки ден, пътят до гарата се бе набил толкова дълбоко в съзнанието ми, бе впил толкова яростно ноктите си в мозъчните ми гънки, че мисълта да го обяснявам подробно на някого изглеждаше нереална и непосилна като разгадаването на смисъла на живота. Все едно да обясня на някого как да стигне от хранопровода ми, през тънкото черво, до стомаха – та нали са си мои и са с мен всеки ден, всяка нощ. Както и да е, криво-ляво успях да съставя визуална картина на завоите, светофарите и сградите наоколо в напрегнатото си съзнание и – което беше по-трудната част – да превърна всичко това в смислена членоразделна реч. Сравнително членоразделна. Сигурен съм, че жената реши, че не съм от града. И аз бях на път да го реша в процеса на краткия мъченически монолог. Така или иначе тя нямаше на какво друго да разчита, защото беше още твърде рано сутринта (откъде се бяха появили огромните чанти и фикусът в ръцете ѝ по това време, така и не посмях да се запитам, за да не разсея и без това жалките си напъни да изглеждам уверен и… ами, местен), а други хора не се виждаха, дори кучета нямаше. Прие думите ми за чиста монета… макар и много дребна. Направо за жълта стотинка. Кимна в нещо като благодарствен поздрав, но твърде припрян, и заклатушка исполинския си багаж към гарата, а аз изпуснах въздишка на засрамено облекчение. Не знам какво точно ме накара да се обърна след отдалечаващата се жена и съвсем ненужно да подвикна: „Сигурна ли сте, че ще се оправите?“

„Истествено!“, подвикна ми на свой ред тя леко смутена, без да се обръща, и продължи неравноделната си крачка към извора на моите поруменели бузи.

„Истествено“, повторих си на ум. Усмихнах се неволно. Тогава ми хрумна най-невероятната асоциация, която някога ми бе хрумвала. А аз съм от тези чалнати чешити, за които да правят асоциации с банални неща е нещо като правенето на въглероден двуокис за нормалните хора. Направих асоциация с тоалетната. И не защото току-що се бях почувствал все едно някой е отворил кенефа, докато аз клеча вътре. И това ми се е случвало. Но не. Съвсем спонтанно в съзнанието ми се превъртя лента – от ония баналните ленти, които се превъртат в главите на разни герои от филмите в моменти, когато животът им виси на косъм. Само дето при мен нищо не висеше (е… почти), а въпросната лента се превъртя назад до един точно определен момент от детството ми. Момент, който се повтаряше многократно, почти ежедневно, в един период от живота ми. Превъртя се главозамайващо бързо, без да спира никъде по пътя, и рязко се закотви в тоалетната на нашия апартамент в стария панелен блок. Там, прилежно заключен, със смъкнати гащи и доволно изражение, седях аз – 11-годишен – с книга в ръка, вършейки съвестно природния си дълг. Разлиствах книгата – без да си плюнча пръстите, смятах го за неуважение към хартията и никога не съм го правил – а до мен стърчеше цяла купчина други книги. По това време – книги-игри. Бяха голяма мания сред малчуганите на моята възраст, купувахме всичко, което излезе и ги четяхме, или както ние му викахме – „превъртахме“ – по няколко пъти всяка. Просто всеки път историята беше различна. Това е чарът на този вид книги. Моят ритуал в тоалетната обаче беше винаги един и същ. Взимах няколко произволни книги-игри от лавицата в моята стая и се заключвах с тях в тоалетната. Не влизах без причина, разбира се, но съчетавах необходимото с приятното. След като така или иначе ми се налага да поседя малко на едно място, защо да не запълня времето? На тези години въображението е във вихъра си, хормоните все още не са взели превес, а свободното време се проточва сякаш с векове. Телевизията, от своя страна, е все още нещо интересно и вълшебно. Когато влезех в тоалетната с един куп книги под ръка, вече не бях себе си, а се превръщах в популярен водещ на изключително интригуващо телевизионно предаване, в което представях нови заглавия от света на книгите-игри, обсъждах ги със себе си и четях на глас избрани откъси. Предаването не се съобразяваше с ритъма на природата и с все по-настоятелното клатене на бравата отвън, а продължаваше докато не ми омръзне. Постепенно тоалетната започна да става свидетел и на истинско четене на истински книги, след това и на писане (пишех стихотворения, разкази и други такива – с две думи: клозетно творчество), а у нас все повече се споменаваше словосъчетанието „втора тоалетна“. Или поне „пикай в банята“.

Какво правех всъщност там? Освен оче- (или трябва да кажа „носо-“) вадното.

Наблюдавайки отдалечаващата се точица, която до преди минути беше приела облика на възнатоварена жена, интересуваща се от пътя за гарата, аз осъзнах какво всъщност съм правил там, в онзи момент от лентата – в кенефа, с книгите. Там, на порцелановия стол, аз съм откривал смисъла на живота. Квинтесенцията на човешкото съществуване – там, където човек е човек в пълния си блясък. Свалил досадните доспехи на цивилизацията, свободен от лепкавия до погнуса поглед на общественото око, сам със себе си – искрен, безгрижен и унесено зает със своята свобода. Само в тоалетната смесвах толкова лесно и уверено естественото с изкуственото. С изкуството. Сватосвах ги, а те се взимаха в обятия и се целуваха жадно, без дори да усещат миризмата. Не е ли най-естественото нещо на света човек да грабне първата изпречила му се книга в мига когато природата напомни за своята лидерска позиция? Там вършех естественото и изкуственото без те да си пречат, без дори да се забелязват. Създавах хибрид! Вършех „истество“. Или „ескуство“. От едната страна влиза изкуство, от другата излиза естество. Истествено!

Извърнах глава още веднъж към жената с гарата. Нея я нямаше. Най-вероятно вече пътуваше към някое място, чиято гара е толкова банално позната и от столетия непомръднала от мястото си, че никой не би се и замислил да тръгне да обяснява къде точно се намира. Или пък – спомняйки си за собственото си експертно упътване от преди малко – все още се шляеше из тесните улички на малкия провинциален град, обсипан с есенни листа, без нито един жител или куче по тротоарите. Обърканата женица, с всичкия си багаж, изглеждаше толкова естествена пред мен в онзи малък момент, а аз толкова изкуствен и скован, че за миг ми се бе приискало да съм восъчна фигура в музея на мадам Тюсо. Тогава те ми се струваха по-естествени от мен. „Истествено!“

– Хей, какво правиш толкова рано навън? – чух изведнъж гръмогласен тътен зад себе си. Сепнах се.

– Имах работа… – смотолевих. Всъщност бях забравил защо съм навън толкова рано.

– Аха. Аз отивам до центъра за вестник. И някаква баничка, че у нас нищо не е останало след снощи.

– Снощи… А, да. – сетих се, че бях присъствал на „снощи“-то – Ще дойда с теб да се поразходя, че не ми се прибира.

– Супер!

Тръгнахме бавно, с ръце в джобовете, загледани някъде към приближаващия есенен вятър. Познавахме се от деца, бяхме израснали заедно в квартала. Едно листо прелетя точно пред нас и донесе със себе си думите. Разговорът като че пое инициативата сам и върна лентата към детските спомени, основно към тези, в които двамата бяхме най-големите футболни надежди на квартала – недостижимото крило по десния фланг (аз) и железният централен защитник с безпощаден голов нюх (съответно – той). Разговор, който често ни сполетяваше – едни и същи банални спомени, които незнайно как никога не се изтъркваха и винаги им се смеехме от сърце.

– Помниш книгите-игри, нали? – направих рязък и изненадващ и за мен самия завой.

– Естествено! – усмихна се приятелят ми.

– Всъщност замислял ли си се, че всички книги би трябвало да се наричат „книги-игри“?

– В какъв смисъл?

– Ами какво представлява всяка книга, ако не просто една игра на думи? Или по-точно игра с думите. Не е ли точно това смисълът на съществуването на езика изобщо. Да си играем с него! Така или иначе не е подходящ за комуникация. В смисъл – не е надежден, прекалено е гъвкав, прекалено е модифицируем. Прекалено е интерпретативен! Никога не можеш да бъдеш сигурен дали човекът отсреща те е разбрал. Винаги би могъл да те разбере погрешно, бидейки убеден, че те е разбрал правилно. Дъвка! Дъвка „Идеал“ с картинка!

– Така, следя те…

– И след като на него не може да се разчита за това, за което принципно е предназначен – комуникацията, то ни остава единствено да си поиграем с него. Да го извиваме, огъваме, извъртаме, предъвкваме, да го накъсваме на парчета и пак да го залепваме с лейкопласт. Да го превръщаме в изкуство! Това е смисълът на съществуването му!

– Тоест, ако правилно съм те разбрал, не съществуването на езика ни разграничава от животните, а неговият смисъл?

– Точно така! Схватлив си. Ще те черпя едно кафе при леля Цеца на гарата. Като споменах леля Цеца и гарата – тъкмо преди да дойдеш някаква жена, явно от друг град, ме попита къде е гарата. Голям зор докато ѝ обясня. Виж, сега ти говоря едва ли не академично някакви врели-некипели за смисли и езици, а пред нея си глътнах езика. Как да ѝ обясня къде е гарата, бе, мамка му, кажи ми? Ами тя си е там, където винаги си е била. Да си я беше гугълнала, ебаси!

– Човече, аз телефон не знам дали има тая гара, да може човек да се обади да пита едикогаси има ли автобус, ти в гугъл я прати жената.

– Както и да е. Остави я гарата. Та зададох ѝ аз, ей така да ми е чиста опетнената съвест, някакъв глупав въпрос, и тя ми изръси: „Истествено!“

– И какво толкова? Говори меко жената. Ние пък говорим на „ъ“.

– Знам. Точно там е въпросът. Тя говори меко, ние говорим на „ъ“. Някои пък говорят твърдо. Ония пък като ми забаткат ми иде да ги ма’ана да ги прѝбия!

– Обади се тетевенската жилка.

– Да. И аз ѝ се кефя! Тоя говорел на диалект, оня говорел като селяндур… Хората си играят с езика. При това си играят на географска основа. На историческа. На местна. Пречупват спуснатия им волю-неволю отгоре език през собствения си мироглед. През собствените си патила, обичаи, преживелици, нрави. Творят! И засвидетелстват принадлежност чрез езика. Впрягат го в поводите на собствената каруца и той им служи както на тях им е удобно. Без дори да го осъзнават.

– Интересна теория, трябва да призная!

– Да! Тук е моментът да издигна моя нов лозунг-постулат: „Не е важно какъв е езикът ти, а как го използваш!“

– Това прозвуча малко двусмислено…

– Именно! Игра на думи, човече. Игра с думите.

Приятелят ме погледна с лукав поглед и изложени на показ зъби и ме потупа по рамото. Това можеше да означава само едно и не след дълго то придоби вербални форми:

– Остави кафето на леля Цеца. То се е видяло, че ще почваме с бири от сутринта…

Цветозар Цаков е роден в Ловеч, учил в Германия, а в момента завършва журналистика в СУ „Климент Охридски“. Живее и работи в София, публикува в различни български онлайн-медии.

Коментари (3)

- 20-01-2012|Гост

Информация за маршрута на влак № ***:

– гара Вход,

– гара Хранопровод,

– гара Стомах,

– гара Търко черво,

– гара Дебело черво,

– гара Изход

- 02-06-2013|Tseno Lefterski

Уважаеми Господин Цаков,

От Вас ще излезе голям писател, пишете непринудено, истествено. И най-важното:“Не е важно какъв е езикът ти, а как го използваш“. Стилът Ви ми допада. Все пак си мисля и за посланията, помислете и Вие…

С добри чувства,

Цено Лефтерски, Бургас[/b]

- 27-06-2013|Антоанета

Цецо наистина има много свой стйностен стил в писането. Продължавай да пишеш!

Сякаш

Автор: Павла Петкова

Всяка вечер, понякога и през нощта, Харон се връщаше и донасяше тумбесто шише с водка. Независимо от положението на звездите, двамата сядаха навън, ако огънят беше угаснал, раздухваха жарта, разсипваха течността в нащърбени чаши без възраст и мълчаливо я изливаха в гърлата си.

Харон купуваше питието от другата страна на Стикс. Там кръчмите стояха отворени до късно, и когато и да свършеше своята убога работа, разводачът на душите до подземното царство успяваше да вземе поне половинка водка и да я прекара под дрехите до колибата на заселника.

Някога стройният Орфей беше натрупал бръчки и тлъстини по тялото си. Възрастта се обаждаше от очите му, надничаше иззад приведените рамене, в побелелите косми на гърдите му.

Не се бръснеше отдавна. Харон понякога, но рядко, окосяваше с ножица за стригане на овце гъстата сплъстена брада на някогашния любимец на тракийския свят.

Струните на лирата отдавна бяха лоясали, а кожите, с които Орфей се увиваше през хладните нощи, воняха на скот и самота.

Плакнеше оскъдната си посуда във водите на Стикс, но никога не переше.

На Харон беше омръзнало да гледа изпод козирката на веждите си този запуснат мъж, неведнъж му казваше да се откаже, да се прибере по родните места и да заживее според техните сезони. Но Орфей отклоняваше думите му все с тази упорита тъпота: „От тук ще премина направо при нея. Близо съм и когато дойде часът, няма да губя време… Пък и ти бързо ще ме метнеш оттатък“.

Харон изсумтяваше тежко, оригваше се на чесън и маслини и все по-често отбягваше да подхваща този разговор.

Застиналият в отчаянието си Орфей му изглеждаше безсмислено човешко упражнение по постоянство и вярност; все повече му приличаше то на дебелоглавие. Но преценките за живите не бяха негова работа. Той вече не познаваше тяхното царство; по-близко му беше селението отвъд.

Харон беше учил философия при Епиктет. Дребният куц роб философ го отличаваше сред последователите си. Още тогава младият, но мрачен Харон го впечатляваше с тази отстраненост от живота, която после му помагаше да тегли безропотно нишката между живите и техните сенки след смъртта. От студента с изострен ум до превозвача на мъртви към пренаселения хотел на Хадес го деляха двайсетина години.

Веднъж, докато учителят стоик говореше за самотата и кой е самотен: „…При все това човек трябва да бъде готов да е самодостатъчен, да пребивава насаме със себе си“, вглъбеният и разсеян за темата Харон отрони тежко: „Искам да стоваря целия свят върху един квадратен метър земя. И да я видя как ще се гърчи“.

Епиктет не реагира, само отбеляза за себе си предчувствието, че битието на грубоватия му ученик сигурно ще бъде белязано от трагизъм, а той ще го превърне в професия. Нея вечер Харон се напи в мизерна пристанищна кръчма, танцуваха му леки жени; и докато гюрултията пронизваше замъгления му мозък, не преставаше да мисли за тежестта на земния свят, без да знае, че нему ще се падне да го свърже с лекотата на сенките. Но това беше много преди времето, в което Орфей се появи в живота му.

Понякога туристи нападаха брега; тясното, неуютно и заблатено заливче, което се беше превърнало в убежище за Орфей, често биваше изпотъпкано от чужденци и от свои. Идваха да видят тракиеца, прочул се с нежеланието си да се върне при живите и с невъзможността да се пресели при сенките, сред които бродеше и неговата Евридика. Гледаха сплъстената му коса, цъкаха с език и плюеха встрани, защото от него вонеше на изоставено от стопаните си животно – ненапоено и ненахранено, накацано от мухи и всякакви други гадове. А ако вятърът случайно направеше завой оттук, от храстите зад колибата се донасяше на талази миризма на пикоч и изпражнения.

Очите му не отчитаха движенията на пришълците, нито пък Орфей чуваше думите им: „Та този ли е мъжът, за чиято вярност легенди се носят. Горкичката, отървала се е“. Или: „Как е възможно така да се запусне, и скръбта трябва да опре един ден гръб в стена, не може вечно да продължава“.

Не им обръщаше внимание, беше свикнал с клюките за себе си, с приказките, че мъката му е поза, с мълвата, че откак змията препъна Евридика, се е отдал на забавления с момчета и млади мъже и предпочита тях да възпява, а не пъстроперия женски свят.

Донасяха му и за заканите на вакханките, че някой ден ще му изтръгнат главата от раменете. Търсели го и врещели: „Къде се крие скопеният женомразец с кълки на жена от Фригия! Ще спре ли най-подир да дрънка сладникавите си песни“; „Сигурно и зад гърба на Евридика се е заглеждал в мъжки бедра, а сега – вода ненапита, че и светена“.

И на тях – бесните и необуздани, вечно кресливи и ненужно весели груби жени, не обръщаше внимание. Но спря да докосва лирата с омазнени пръсти; пясъкът и прахта довършиха делото му и от струните вече не излизаше глас. Докато я гледаше веднъж мръсна и захвърлена, спомни си, че му я опънаха майстори по-късно; отначало дрънкаше на скована рамка с волски жили, изсушени и разтегнати между костени гвоздеи. Точно тогава срещна за първи път Евридика, а тя се изсмя на чудноватия инструмент, закичи го с няколко стръка трева и отмина при другите млади жени, тръгнали към ливадите за цветя и плодове.

Гледаше подире ѝ с непозната дотогава нежност и сладка тъга, и си помисли, че и в гръб може да я различи сред стотици други толкова млади и хубави, че със завързани очи ще познае кои коси са нейните, макар да не ги беше докосвал. Тази Евридика искаше да зърне той по пътеката към земното царство, затова нямаше търпение да се обърне – за да я види същата като тогава. Пък и предупрежденията на Хадес му се видяха повече бащински, отколкото истински: „Не се обръщай назад, докато главите ви не се озоват под звезди, защото ще изчезне завинаги. Не си и помисляй дори да се обърнеш!“. Но защо, защо беше това измислено изпитание? – и въпросът не излизаше от главата му, откак се засели на брега отсреща ѝ.

Попита веднъж Харон, а той поклати глава и го заобиколи с поглед. „Щом така ти е казал, трябвало е да го послушаш. Боговете понякога ни дават задачи, за да ни изпитат имаме ли уши да чуваме и воля да изпълняваме. Не търси особен смисъл в думите на Хадес, Орфее“, каза му лодкарят, но сякаш не беше докрай искрен, сякаш знаеше тайна, придружена с клетва за мълчание.

Веднъж, когато Орфей сряза коляното си на остър камък, а преди това бяха пресушили тумбичката, Харон, на няколко водки, прекоси Стикс, за да вземе промивка и парцали за раната. И я видя, Евридика, на коленете на треторазреден римски военен. Тънките им крака на сенки се бяха сплели; от нейните уста се стичаше слюнка, а погледът ѝ беше празен като обърната чаша. Не каза и дума на Орфей, но взе още едно шише с пиене. Пресушиха го присутрин, Орфей си легна на земята и захърка, а Харон повърна на брега, изми се със застояла вода и се приготви за работа. Никога не знаеше кога ще му се наложи да превози някой или някоя до Хадесовите владения.

Стрелна се в главата му мисълта, че един ден и този нещастник ще трябва да съпроводи до отвъдното. Колкото по-скоро, толкова по-добре, мъчи се тук в нищета и в самота – за Харон жалостта към хората не беше често чувство, но към Орфей не я пестеше, макар никога да не я пусна навън от гърдите си. Виждаше в избеляващите зеници на предишния красавец как изчезва съзнанието му за дом, приятели, семейство; та той ще бъде чужденец и в земния свят, ако се завърне в родината, ще го пропъдят, мислеше Харон, докато гледаше почти крадешком просналия се на земята и тежък в съня Орфей.

Спомни си, че тялото му изглеждаше по същия начин, когато преди няколко лета го извади почти бездиханно от реката. Върна се по-рано, следобед, беше решил да изненада приятеля си не с пиене, а с книги, които намери да плуват по реката; или водата беше посетила някоя изба, или нечия домашна библиотека се бе оказала вече ненужна, но от лодката, с която прекара възрастна прибулена жена, видя книжните корици – още не бяха се размекнали и станали на брашно, лесно прочете най-близката – „Към себе си“. Знаеше я от младежките години, когато четеше стоиците и се вглеждаше в себе си с техните взискателни очи. Прибра и още една, но нямаше откъде да е виждал или чувал за нея – беше на някаква французойка с отсечено като мъжко име, живяла много след Епиктет и Марк Аврелий. „Хм, ще я занеса на Хадес, ще му подхожда – „Творение в черно“, – Харон сам се засмя него следобед на мислите си, но знаеше, че Персефона – начетена и деликатна жена, ще я прочете и после ще му каже какво мисли за текста. Образована и фина, тя канеше понякога Харон, за да поговорят за философите, за времето на хората и за безвремието на сенките.

Но къде се запиля споменът, защо лъкатуши, нали искаше да се върне при вира, в който откри тялото на полуудавения Орфей? Под спрялото за довиждане слънце Харон скочи с туниката във водата и изтегли приятеля си в лодката. Бързо го откара до брега, просна го и започна да мачка дробовете му, за да излезе нагълтаната вода. Когато го чу да диша, от челото му падаха едри като черници капки пот; просна се до удавника и се сети, че можеше да избере да кара лодката направо към другия бряг.

Орфей му каза, че влязъл в реката заради палещото слънце и да се изкъпе; но истината ли му казваше? В приведените му рамене откри някаква нова, горчива линия, незабелязана преди. „Той иска да скъси разстоянието между себе си и нея. Дори и без мен течението щеше да го отнесе нататък“, измърмори си Харон, обърнат с гръб:

– Кажи, какво усети?

– Нищо, сякаш дъното е от тънък лед, а под него е невъобразима бездна – Орфей трудно подреждаше думите. Но си спомни, че когато водата стигна устата му, не се уплаши; чакаше я като избавление, като страдание, но на степен „поносимo“.

Спомни си и какво изпита през първите мигове, след като сянката на Евридика тихо, с измъчен вик, изчезна зад гърба му. Сякаш знаеше, че отсега нататък животът му ще се опъне като тетива на лък между болката и очакването; между спрялото време в тялото и душата му – и спряното време на долната земя; между копнежа и неутешимата вина. В главата си чуваше ударите на барабан, тържествен и вечен като смъртта, която мина покрай него. През сълзите си прочете на стената в пещерата недодялан и с неравни букви надпис: „Научи се с мярка да жалиш и леко“. Кой идиот беше написал това, нима има мярка в скръбта и лекота в загубата; а ако боговете имаха мяра, защо караха хората да я губят, отнемайки им толкова скъпи неща.

Тогава, в пещерата, Орфей падна на колене и зави с глас, който самият не познаваше. Редеше клетви към Хадес и към себе си, псуваше ориста си, молеше се да спре свредела на болката; а когато сълзите и сополите го задавиха, заспа на кълбо, сякаш само в утробната поза човек може да понесе по-голяма от него мъка.

После не знаеше сън ли е било; и имало ли е въобще някъде някакъв надпис или се беше появил само и за кратко в пламтящата му глава. Над нея бяха звездите, когато се събуди, но ги видя самичък… И пак се разрида.

Когато се изкачи нагоре през Гърлото, влезе в най-близката страноприемница и си поръча ракия и бира; смеси ги и за ужас на кръчмарката започна да надига чаша след чаша, сякаш беше чувал, че това служи за упойка. По скованите маси имаше опечалени хора, дошли да изпратят някой свой; изведнъж човешкото бръмчене спря, за кратко не се чуваше дори и муха, а после гласовете започнаха да прескачат от маса на маса: бяха го познали, знаеха историята му.

Брадат миризлив овчар дойде да го утешава, че в неговия край хубавите жени не са се свършили. После на пейката отсреща му седна вдовицата на покойника, заприказва му за мъжа си; каза, че живели хубаво и ще си го спомня, но ще потърси някого за другар през есента на живота си. Видя му се миловидна с подпухналите си клепачи и зачервени очи, но думите ѝ го подразниха: нима никой няма да зачете скръбта му?

Остана няколко дни в стаичка на тавана. Пиеше по цял ден, излегнат гол на грубия нар. Стопанката му носеше шишета, стомни и пръстени чинии с храна; виждаше, че този човек се дави в себе си и не посмя да му каже остра дума, остави го сам на себе си, сам да преплува скръбта. Само си помисли „Каква ли ще е тази Евридика, заради която някой така гине“. Мъжете в нейния живот искаха или пари, или пиене, или да се въргалят в леглото ѝ почти без ласки. И това тя смяташе за редното.

В края на първата седмица, премалял от пиене и с поглед, който почти не можеше да движи, Орфей реши да остане на брега на Стикс, откъм живите. Още не знаеше защо, но усещаше в себе си като тежка разтопена смола желанието да бъде близо до мястото, където за последен път усети вятъра от отминаващата ѝ сянка. Каза си, че щом изтрезнее, ще поиска от Харон отново да го откара при Хадес, отново там да моли, отново да търка пламтящото си чело в краката на Персефона, но дълбоко в себе си знаеше, че молбите му втори път няма да стигнат по-далече от устата, която ги изрича. Отчаянието му нямаше да ги трогне, защото за тях хората бяха крехки и преходни същества, които не трябва твърде да се поддържат, за да се върнат след определения им срок в селенията, на които принадлежат изначално. Защо да се щурат сами в изпитания, когато боговете предлагат от своята вечност на смъртните?

Засели се в пещера, до която се стигаше по стръмен скат. От там виждаше как Харон товари лодката си от едната страна на реката и я разтоварва на другата. Всеки ден отлагаше разговора с него, защото предусещаше отказа, а преди да го е чул, щеше да му бъде по-лесно да започва и завършва всеки ден тук. Казваше си, че утре, като го види да приближава, ще слезе до реката и ще го моли отново да му помогне да пресече Стикс. И отсега виждаше метална непреклонна студенина в очите на намръщения суров мъж.

Понякога не излизаше с дни от пещерата и само някой случаен лъч като скалпел разраняваше очите му, болни от гъстата тъмнина. За какво мислеше през цялото това време после не помнеше. Лежеше като в каменен ковчег, студенината не се отлепяше от гърба му, ръцете му с изпочупени нокти деряха грапавините в някакви равни, отмерени движения, които приличаха на ритъма на оплаквачките. Но не издаваше ни звук. Плачът му бе засъхнал като слюнка на обедно слънце, а гърлото му – свито, колкото окото на пчела.

Най-после се накани да слезе долу в един от дните, в които Харон се застоя повече на брега на живите, макар да нямаше пътници за лодката му. Беше ленивото време, делящо лятото от есента; време, в което и хората, и сенките им сякаш спират да се движат, застинали за кратко между сезоните. Вече не помнеше колко дни изкара в пещерата, дъвка корени и смука влага от неравните ѝ стени.

Харон не се обърна, когато чу името си: „Хароне, нека пак пресека реката“. Беше вече виждал заселника от мястото, на което закотвяше ладията си. Не се обърна, но му каза през рамо да не безпокои повече царя на подземното царство: „При Хадес и да отидеш, молбата ти повече няма да чуе. Той веднъж я изпълни, царете не обичат да поощряват глупците“.

Мислеше, че Орфей ще се засегне при тези думи, но зад гърба си чу само тежкото неравноделно дишане на отчаян човек, който сам вини себе си не по-малко, отколкото другите биха го правили. На Харон му дожаля, но не можеше да наруши правилата на владетеля, от чийто хляб живееше. „Слушай, Орфее, достатъчно време живя като скот в пещерата. Понякога с дни не те виждах да пристъпяш прага ѝ отвътре навън. Време е да поемеш към своята земя, към твоята планина, и там да потърсиш покой и забрава за болката. А когато искрата ти угасне, ще те преведа при Евридика“.

Ето, чу Орфей отказа на лодкаря; знаеше за какво толкова време го е отлагал – вече и надежда да се върне при нея не му оставаше. „Не е дадено на смъртните сами да намират пътя до подземията на Хадес. Върни се при своите“, каза Харон и понечи да отлепи ладията от брега, когато Орфей го спря с ръка. „Нека поне остана тук, докато мога да изтрая, Хароне. Само по един път мога да тръгна вече без нея – този, който ти всеки ден изминаваш“.

Харон не отвърна. Тръгна си, но вечерта се върна с кожи и мях с вино, с малко хляб и маслини. Не каза на никого за заселника, който нея вечер беше запалил огън на брега, сякаш фар за последния път на душите. Остави нещата и седна до него. От дрехите си извади шише с водка и някакви чаши без възраст, сипа на себе си и на Орфей, побутна го по лакътя и двамата пиха за първи път заедно: единият – заради непростимата си грешка, другият – заради невъзможността да се прости с угризението, че в призванието му, несъизмеримо с човешкото, има нещо тъмно и тежко, поверено само нему, защото друг, по-малко груб, на негово място щеше да удави душата си в морето от блуждаещи сенки.

Дойде и на другата вечер, и на по-другата, и на следващата след нея. Струпаха за Орфей колиба от клони, трева и глина; вдигнаха на яки дървета издълбано от ветровете и дъждовете каменно корито, в което през деня се топлеше вода за тялото на Орфей. Но постепенно, след като няколко пъти се настигаха зимата и лятото, тракиецът престана да обръща внимание на вида си; вече не се оглеждаше в тихата вода, не решеше косата и брадата си, не переше кожите и не почистваше разкрачената и поизгърбила се колиба. Единствено вечерите чакаше Орфей, да дойде Харон, да приседнат край жарта и да мълчат, заслушани в пътя на звездите: там горе, в ледената космическа тишина се случваше същото като на този бряг – всичко продължаваше вечния си ход, сякаш нямаше нито милост към себе си, нито някаква надежда да се освободи от капана на една съвършена и безразлична механика.

Павла Петкова е журналист. Живее в София и работи като редактор в електронна медия. Нейни текстове са публикувани в периодичния печат; участва в сборника „Убийство по Коледа“. Редактира и книги за български издателства.

Коментари (3)

- 22-01-2012|suhi

липсва ми терсит…

- 23-01-2012|iwri

одавна не бях чел нещо толково интересно, приятно.

благдаря

- 24-01-2012|Гост

И на тях – бесните и необуздани, вечно кресливи и ненужно весели груби жени, не обръщаше внимание

Просяк

Автор: Калин Терзийски

Докато вървим с дъщеря ми по Иван Асен, аз оглеждам къщите. Къщите в София са грозни, защото са стари и старостта не ги облагородява, а само съсипва мазилките им.

Заглеждам се и в една-две жени, но жените са с широки тазове, тесни рамене, преднамерено сексуални. Все едно искат веднага нещо лошо – преднамерено да се оженят за богат мъж и да му родят деца от мъжки пол, които да станат добри войници и да убият някой невинен човечец, докато обядва.

Затова вървя и гледам всичко, все едно е нищо. Това се постига трудно, но всеки несъзнателно го прави всеки ден.

– А може би искаш пица?

– М-м, да… – отговаря провлачено дъщеря ми.

Много ме дразни, когато гледа встрани, унесена в някакъв неин си момичешки транс. Блее. Аз съм същия. Тя също гледа всичко все едно е нищо.

– Ама ще я ядеш, нали? – питам, като я подръпвам за ръката.

– М-м, да… – и пак гледа в невидимото пространство, унесена.

Знам този унес. Когато не мислиш, не чувстваш, не виждаш и не чуваш. Само си жив. Нещо като лесно постигната, детска Нирвана.

Вървим си към павилиона, където продават пици, аз внимавам да не ни блъсне кола, дъщеря ми е отпуснала ръка в моята и се побутва леко в крака ми, защото не гледа къде ходи.

Аз, докато внимавам да не ни блъсне кола, си мисля за детството. Дали през своето детство съм се чувствал добре? И въобще, дали нещо съм чувствал? Дали съм изпитвал постоянно тая смес от чувство за вина и раздразнение от постоянно напиращите задължения? Естествено, че не. Ето, откакто станах възрастен все такива неща чувствам. А като дете сигурно съм чувствал някакви детски глупости.

Дъщеря ми се сепва и ме дръпва, защото до нея минава едро куче. Сега аз съм се унесъл.

– Къде гледаш…уж си възрастен – дърпа ме тя за ръката.

Да, възрастен съм. Толкова е тъжно това. Но май като дете ми беше по-тъжно. Съвсем ясно осъзнавах, че съм зависим от всичко и всички. И че всички истински удоволствия са скрити от мене. В гардероба, под ключ – от строгата мама. Веднъж намерих ключ от този гардероб. Там покрай няколкото неотворени бутилки некачествено шампанско – останали от глупави семейни Нови години – там, сред разните сгънати и поръсени с нафталин тоалети – открих дамски тампони. Бях едновременно потресен и превъзбуден от откритието си. Колко гнусно и привлекателно е това, което крият от мене. Не разбирах точно какво представляват тези цилиндърчета, но интуитивно усещах, че влизат някъде, и това някъде е храма на моя срамен и таен култ.

Мисля, че за да се отърва от детството си, пораснах.

– Татеш (Кой знае откъде ми измисли това унгарско име дъщеря ми)…тука сме. Какво мислиш?

– Нищо, глупости си мисли татко.

Влизаме в ресторантчето и аз с досада гледам изложените парчета пица – тънки, неапетитни – вял опит да бъдат подлъгани гладни клиенти. Дъщеря ми ги харесва, защото имат царевица. Откъде пък се взе тая царевица? Дали не я тъпчат навсякъде, за да ни приучат на фуражна храна? И без друго истинската храна по света намалява. Дечицата вече са пристрастени към царевицата. И глупавичките жени, които си мислят, че от нея ще им изчезне целулита и в тях ще се влюбят най-богатите и красиви мъже.

– Едно парче с царевица – подръпва ме дъщеря ми.

– Едно парче с царевица – повтарям аз и подавам парите.

Чувствам се слаб и недоволен, защото не мога да влияя на собствената си дъщеря. Не мога да я науча на това, което смятам за добро. Тя е на седем, а вече знае всичко по-добре от мене. Готова е да спори. А аз нямам енергия да споря с нея. Пък и би било смешно – възрастен мъж и малко дете да се препират на улицата. Искам тя да не яде макдоналдс и царевица. Искам да има естетическо отношение към храната.

Искам да има по-голям интерес към миналото и към истинските неща (тия, които аз си мисля за истински) – струва ми се, че сегашните деца дотолкова не се интересуват от миналото, че то сякаш престава да съществува.

Иска ми се да имам власт над това мъничко човече – добра и благородна власт, за да я науча на добри неща. Но нямам.

Пък и на какви добри неща бих я научил? Ако беше момче, щях след години да я науча да се бръсне.

Тя си взема пицата и започва да я яде. Яде я, сякаш поглъща нещо непригодно за ядене. Не си личи да и е вкусно. А аз съм лаком човек. Струва ми се, че новите поколения дори няма да разберат смисъла на думата чревоугодничество. Ще се хранят с водорасли и рециклирани боклуци, за да не изпитват това досадно нещо – как се казваше – а, да – глад.

И когато тя изяжда толкова, колкото побира малкото и стомахче, а коричките, твърдите и почернели тестяни парченца, ги изяждам аз (защото съм добър и жертвоготовен), си тръгваме, бършейки усти със салфетки.

Аз пак мисля, тя ме води. Мисля си за храната. Храната е удоволствие, което ще стане по-срамно и от секса, когато стане недостатъчна. Да, да! Не яжте масло – има холестерол…както и месото. Хлябът е това, което ни убива. Алкохолът ни прави дебели и тъпи, накрая също ни убива. Виното – кръвта Христова, ни убива. Ех.

– А ти харесваш ли Шакира? – пита дъщеря ми.

– Да, много…

– И аз, само че…вече не толкова

– Защо?

– Защото харесвам Пинк…

– И аз много я харесвам

Мисля си за Бийтълс. Те много ми харесваха преди. И сега. Като на всеки застаряващ глупак. Защо ми харесват. Сигурно, защото родителите ми не ги харесваха. Колко досадно. А защо не – защото са велики и талантливи? Не, просто, защото родителите ми не ги харесваха, те не харесваха никаква музика. Харесваха песните на Лили Иванова, харесваха да разказват клюки за нея и да обсъждат подробности от личния и, най-вероятно глупав като техния живот.

И ни пресрещна просяк. Едър, почти колкото мене. По-пълен. Възрастен човек – около шейсетгодишен. Със синя униформа на кондуктор, но така преправена, че да изглежда просяшка.

С торба през рамо – толкова бутафорна, че ме ядосва. Все едно иска да ми докаже, че е просяк, че в торбата му има парчета стар хляб, с който ще храни гладни деца.

– Господине, не съм просяк. Немам пари да се върнем. От плевенско съм. Честен кръст, нема да поискам от никой, но ти си добър човек, за влака ми требват. Аз не съм просяк и нема да поискам. За влака ми требват. Дай три лева да се приберем. Господ да те поживи. Да им ебем майката на просяците мръсни. Аз искам за влака, да се приберем. В плевенско ме чакат. Внучета…да ти е живо и здраво детето, дай три лева.

А аз искам да покажа на дъщеря си, какво представлява милосърдието.

Мисля си: ето, той е противен, прилича на измамник, но тя – малката и невежата, ще разбере, че добрия човек не се интересува как и на кого дава. Ще научи, че важни са състраданието и милостта.

А в устата на просещия има златен зъб, който ме вбесява. И аз си казвам: Смири се и не съди за хората по златните им зъби. Нека види малкото момиче как се дава и как се прави добро.

И изваждам от джоба си четири лева – една двулевка и две еднолевки. Отброявам три лева и посягам да му ги дам. Той някак прекалено грубо и сръчно ги взема и издърпва и останалата еднолевка.

– Да хапнем нещо, не съм ял, нищо не съм ял цел ден.

Още по-добре, мисля си. А дъщеря ми ме гледа малко уплашено.

– Защо му даваш пари? Той е циганин.

– Как…какво като е циганин…? Нали е човек и има нужда…не разбра ли, че няма пари да се върне вкъщи…и не е ял. Не е важно на кого даваш…важното е, че като дадеш…ставаш по-добър.

И ѝ говоря още пет минути неща, на които трудно вярвам, но много ми се ще тя да повярва.

Но в главата ми, в сърцето ми се поражда гняв. Гнева на излъгания човек.

И заставам на ъгъла на улицата, наблюдавам какво ще прави просяка, след като вече има моите четири лева. Дъщеря ми е неспокойна и ме подръпва, иска да си ходим. Но аз я дръпвам по силно за ръчичката и тя разбира, че сега съм сериозен и нещо не е хубаво като преди.

Просякът се върти две – три минути напред назад. Аз ясно знам, че чака нов глупак, нов благороден мухльо, когото да излъже. Аз не съм благороден мухльо. Аз само исках да покажа на малката си дъщеря каква е благостта на себераздаването. Да и покажа, че е добре да даваш…и когато дясната ръка дава, лявата да не знае за това. Искам тя да е благотворителна и мила, а не озлобена като всички.

И се чувствам вбесен от глупостта си.

Дъщеря ми ме гледа объркано, не може да разбере нито какво правя, нито какво мисля.

Просякът ме вижда. Засуетява се и отива до лавка за алкохол и ядки. Прави съвсем нелепо движение, все едно ще си купува нещо. Ха, сигурно кашу и бърбън.

Защо не отидеш в някоя хлебарница, глупако – мисля си – поне да съм излъган както трябва?

Той отново ме вижда и ми кимва с глава – на двайсет метра съм от него – и пак имитира купуване на нещо. И очаква, че аз ще се откажа да го наблюдавам. Но аз го наблюдавам.

Той имитира, че си тръгва.

Аз дръпвам дъщеря си, повличам я към вход на къща, където, тя съвсем объркана ме пита?

– Следим ли го?

– Да…той ни излъга…той нямаше нужда от пари за влак…сега ще видиш, ще поиска и от други

– Ми…да си ходим тогава…

– Не…не бива лъжците така…няма да го оставя да лъже и други…

– Ми…ти защо му даде?

– Защото му повярвах…важното е да даваш на тия, които ти искат, без непрекъснато да мислиш, че те лъжат

– Хайде да си ходим…

– Не…ще ни върне парите, ако е лъжец!

И наблюдавам просяка. А той, усетил, че е свободен да действа, спира момче и момиче. Не го чувам, но по мимиките му разбирам, че повтаря същите неща, които е казал и на мене.

Изпитвам силно пулсиране в слепоочията – този вид гняв, който понякога води до мозъчен удар или до убийство. Не мога да си обясня защо – не – обяснявам си веднага. Защото с тези пари, с тези четири лева щях да купя на дъщеря си темперни бои. Исках да ми нарисува портрет – такъв, какъвто съм – с брада и обичан от нея. А сега се чувствам измамен. Но нали съм добър? Нали не се интересувам от това, къде ще отидат дарените от мен пари? Нали не съм зъл параноик, който прави сметка и за парчето мухлясал хляб, което е дал на бездомно куче?

Но в ушите ми бумти кръвта, чак ми става зле от гняв и злоба. Стискам ръката на дъщеря си, тя ме гледа тревожно.

– И да те излъжат… е много по-добре, отколкото ти да излъжеш… разбра ли – казвам тихо и дрезгаво.

– Ами защо да ме лъжат?

– Така…

А просякът спира момче с раница, унесено – от новия тип хора – които живеят някъде в задънените улици на Интернет. Тогава аз излизам. В джоба ми има сгъваем нож. Много тънък – доста дълъг. Не става за рязане, а за мушкане. Сигурно нещо в мене не е наред, за да го нося. Тегля дъщеря си за ръката и приближавам просяка. Заставам пред него тъкмо, когато е взел поредните три лева от момчето, живеещо в Интернет. Допирам отворения нож в корема му. Той прави глупава, хитра, уплашена и противна физиономия.

– Върни ми парите!

– Защо… господине… аз за влака ти ги поисках…

– Лъжеш – казвам грубо, а дъщеря ми нервно ме дърпа. Тя вече се е уплашила много.

– Не те лъжем… Господине, честен кръст…

И лицето му става толкова нагло, че чак се стъписвам. Той гледа през мене. Вижда колко съм нищожен. Само имитира, че се е поуплашил. Знае добре такива като мене. Щом дават пари, няма да убият човек. Лицето му от секунда на секунда става все по твърдо и в очите му вече няма дребнава хитрина – само грубо, свирепо презрение. Бута ръката ми.

– Аз не съм сам… от плевенско сме… със сина сме тука… и за него требва билет да купувам… аз помислих, че си добър човек…

– А, щом и сина ти… – не се чувам, какво говоря. Ръката ми иска да се върне при корема му, да го убие и да посее справедливост. А устата ми мънка – Значи и сина ти? И ти затова ли от всеки срещнат искаш? А?

И гласът ми трепери.

– Абе я се махай от тука. Я! Какво…Я си бегай…

И забързано, ядосано, просякът се обръща и тръгва по улицата. А дъщеря ми измъква ръката си от моята и си я избърсва. Стоим две минути. Аз сгъвам ножа, който нелепо е висял в отпуснатата ми ръка.

– Цялата ти ръка е потна – казва дъщеря ми.

– Ми…ядосах се…излъга ни тоя дядо.

– Нищо, аз имам спестени петдесет лева, ще ти дам четири…

– Не е там работата.

Гледам след просяка и ми става толкова тежко, толкова гнетаво – все едно съм глътнал цялата му мръсна торба и сега тя ме души. Опитвам се да предизвикам смирение у себе си и не мога. Дъщеря ми ме поглежда. Да! Искам да бъда всеопрощаващ. Силен като океански прилив и добър като майка към детето си. И не мога. Сърцето ми бие силно и злобно, лицето ми се поти.

– Излъга ни…и аз…

– Какво? – пита дъщеря ми

– Нищо не направих

– А какво да направиш?

– Уф…де да знам…нещо…

Но когато поглеждам към нея, виждам, че тя пак се е унесла в своята детска, чудесна Нирвана. Гледа всичко, все едно е нищо.

Аз мисля пет минути за случилото се, след това се отнасям нанякъде. И двамата с нея продължаваме да вървим по улицата, всеки унесен в своя невидим свят.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (26)

- 27-01-2012|Любомир Сирков

Този текст, като се има предвид, че авторът му е известен като писател, вероятно е нещо като разказ.

Аз обаче съм почти сигурен, че художествената измислица в този текст, ако изобщо я има, е съвсем малко.

Почти идентичен случай съм преживял и аз.

Е, не бях на разходка с дъщеря си, и човекът, който ме спря и ме заговори, не беше „от плевенско“, а „от Шумен“.

Общо-взето, това беше голямата „разлика“ между описаната тук случка, и това, което ми се случи на мен.

Е, разбира се, имаше и друга разлика: аз нямах в джоба си такъв нож (предполагам, че този епизод с ножа в разказа по-горе е и един от малкото художествено доизмислени).

Но общото чувство за „морален цугцванг“, в което изпада човек след такива срещи от съвсем „човешки“ вид, е неизменно: каквото и да правиш, както и да постъпиш при среща с такъв „просяк“, ти после винаги се чувстваш така, сякаш си постъпил неправилно.

Ако подминеш без да дадеш и лев – ти си лош, защото не си се дори опитал да помогнеш.

Ако спреш и веднага, без много кандърми, дадеш толкова, колкото можеш в момента да си позволиш – ти пак си лош, защото не си доизслушал докрай пълната версия на човека отсреща. (А и защото може да се окаже, че не си дал толкова, че да помогнеш реално)

Ако спреш и се заговориш с човека по-подробно – ти пак си лош, защото подлагаш на съмнение очевидното страдание на този човек…

И т. н. и т. н.

Затова – няколко практически съвета:

1. Не носете всичките си пари в един джоб – имайте основната част от парите си на едно място (от където по-трудно се вадят с ръка) – а малка част от парите си (банкноти от по 2 и 5 лева) дръжте на друго място в дрехите си, където веднага можете да бръкнете с ръка и при нужда да ги извадите и подадете на просещия.

2. Винаги изваждайте с ръка само толкова пари, колкото сте готови наистина да дадете на човека отсреща. (В противен случай, ако извадите повече, винаги рискувате, независимо дали поради физическа заплаха, или поради морално изнудване, да се разделите с повече пари, отколкото собственото ви финансово състояние в момента позволява)

3. Опитайте се да насочите разговора с човека отсреща в ествествената посока, която би трябвало да имат социалните разговори между непознати, а именно: попитайте го например няма ли той някакви познати и роднини в града, които да му помогнат? Няма ли той възможност да им се обади по телефон и да поиска помощ от тях? Ако човекът наистина е нуждаещ се, би трябвало да приеме този вариант – и тогава е възможно да се лишите само от монета (50 ст.), която да дадете на човека, за да може той да се свърже със своите познати и да получи помощ от тях.

- 29-01-2012|Лора

Хубав разказ. Извън сюжета, обаче, аз, (може би грешно постъпвам), но уча дъщеря си, че не е хубаво да се дава на просещите по улицата, защото те много често лъжат, а особено не бива като са с деца. И аз като видя бебето в жега или стут ми става искрено зле, но си казвам, че тя е там с него и го е помъкнала именно заради този ефект. вместо да е на училище например. И колкото по-малко хора възнаграждават лъжата и експолатацията на деца за просия, надявам се, по-малко ще се случва.

Уча дъщесря си, че трябва са сме справделиви и солидарни с бедните, болните и онеправданите. Че добро общество е, което е грижовно към хората с нужда, но казвам ѝ – начините са други- да получат образование, да им се даде възможност да работят. По-трудния начин е, но децата имат изключителна интуиция и сами биха разбрали лъжата.

- 29-01-2012|В. Димитров

С този „разказ“ Калин Терзийски упорито и сполучливо се стреми да ни докаже, че не е това, което за него се пише и говори – добър съвременен писател. Дори от най-добрите! Четивото има убийствено банален сюжет. При това, той е натруфен с толкова плява – от пицата, през Шакира, до дамските тампони. Тези „набухватели“ доказват афоризъма:“Краткостта е сестра на таланта“. Защото тук талант няма. Ако наистина К. Т. се е посветил на кратките литературни форми, не е зле отвреме-навреме да попрочита нещичко от сорта – като начало, да речем, О. Хенри. А тези „еднолевки“, които героят вади, не подсказват ли, че той е решил днес да публикува първите си опити в писането. Надявам се наистина да ми хареса някой от последните…

- 29-01-2012|Любомир Сирков

Вярно е, че разказът излиза малко въздълъг. Преизчислено в стандартни машинописни страници, този текст заема 6, а сюжета подсказва, че и 4 страници би трябвало да са достатъчни.

Но пък по същите критерии и романите на Достоевски са прекалено раздути (и това се признава от съответните изследователи). Затова според мен в съвременната литература трябва да търсим не толкова художественото, колкото реалния обществен проблем, който тя (понякога) поставя. И хубавото е, че тук, в разказа на К. Терзийски, действително присъства такъв проблем.

Разбира се, така, както е поставен в този разказ, реалният обществен проблем (псевдо-просяците) нито е достатъчно добре дефиниран, нито пък получава някакво смислено решение…

А то проблемът не е толкова сложен за осмисляне:

1. Ясно е, че такъв проблем съществува само в анонимността на големия град (в село с 200 жители, където всеки се знае с всеки, такъв проблем не съществува).

2. Ясно е, че всеки човек, колкото и да е реално затруднен в даден момент, по принцип би трябвало да разчита не на помощта на случайно срещнати хора, а на някакви други обществени структури. Тези структури може да са най-разнообразни, но при всички случаи е ясно, че прибягването до искане на помощ от напълно непознат, случайно преминаващ човек би трябвало да е последната „сламка“, за която да се хващаме едва след като всички други нормални, съвременни, цивилизовани варианти са вече изчерпани. Общо-взето, ВИНАГИ има и друг вариант – такъв с участието на някакви други хора, които по един или друг начин ПРЕДИ ТОВА вече са обществено-свързани със съответния нуждаещ се в дадения момент човек. Дали ще са роднини, дали ще са (бивши) колеги, дали ще са бивши съученици, дали ще са бивши съселяни (земляци) на съответния нуждаещ се човек – на практика би трябвало в такава ситуация винаги да има други хора (извън случайно срещнатите на улицата), които да имат повече основания да се чувстват отговорни за съдбата на нуждаещия се човек („просяка“).

3. Проблемът на автора (или, както се казва, на „разказвача“) в случая е (а това е проблем и на всеки от читателите на тази литература), че той става невинна жертва на една идеология – това е идеологията на „абстрактната всеобща човешка солидарност“ (която идеология с някаква обречена упоритост бива много активно пропагандирана и тук, в този сайт).

Тази идеология, колкото и на пръв поглед да изглежда максимално хуманна, на практика води до обществена развала. Защото, както виждаме и в горния разказ, тя подтиква хората да „прескачат“ всички обществени връзки и да се втурват да помагат там, където би трябвало да помага не непознат на непознат, а познат на познат.

Не непознат на непознат – а близък (поне отчасти) на близък (поне отчасти).

Първото не изгражда обществени връзки – а второто изгражда (и ги заздравява).

- 29-01-2012|Петър К. Стойков

– Ще ми дадете ли два лева? Не ми достигат да си купя билет!- постоянно ми искат пари.

–Елате с мен. И аз пътувам до там. Ще пътуваме заедно.

Но отказват. Само искат двата лева.

- 29-01-2012|Антонио Дим – Къде е психиката тук?

Съжалението, съчувствието, състраданието и милосърдието не са само понятия. Те са степени на проявление на егото и свободната воля. И това го няма даже между редовете на написаното от Терзийски. Жалко, защото къде е Веруюто, за да останеш измамен, обиден, разочарован? Излиза, че само снимката не е достатъчна…

- 29-01-2012|Караулкин

Баналната случка всъщност е претенция, че ще ни бъде поднесена една история, която много ще се родее с простичката чистота в стихотворенията на Валери Петров. Тази илюзия обаче рухва в момента, когато Терзийски …вади ножа. Вместо естественото обобщение и философска поанта, характерни за простичките на пръв поглед стихчета на Валери Петров, Терзийски натиква палците и на двете ръце в устата си и се чуди какво да изсмуче от тях… Жалка картинка! Тъжна история!

- 29-01-2012|Стефан Бонев – Без ножове, ако обичате!

Хубав разказ, с доста баластра, но хубав. Само че и аз не бих извадил нож накрая.

- 29-01-2012|Гост

Разказът на Терзийски никак не е лош, ако изключим попретупания, автосантиментален финал. Но може би истинският разказ е онова, което форумът е написал – и което е мърляв шедьовър на липсата на комуникация, самовлюбеността и неразбирането. Ето къде ме напускат демократичните нагласи и започвам не много тайно да си мечтая за цензура.

Александър Кьосев

- 29-01-2012|Иван Рангелов

Брей, какви цензурливи интелектуалци (като „Александър Кьосев“) е родила, ражда и сега, българска майка юнашка…

На кьопава литература „форумът“ ѝ бил крив…

Пак добре, че Калин Терзийски се е усетил, че „просякът“ го лъже. Защото повечето български читатели така и не се усещат, че литераторите у нас днес дълбоко ги лъжат!

- 29-01-2012|Гост

Добрият писател не публикува недовършени и несполучливи неща, той има вътрешен усет за това. Разочарована съм, г-н Терзийски, толкова е безпомощно това „разказче“. Сигурна съм, че в голямата си част това е едно към едно преживяване (ножът си несръчна измислица, естествено!), но рядко пъти животът ни поднася наготово жив и сочен разказ, не разчитайте на това! Сега си спомням, че четох документалните разкази на Ицко Финци тук и го благославях. Господ му дал таланти бол, десет реда да напише – хващат те! А не е писател, неее…

- 30-01-2012|Tatyana – Благодаря ви, Калине!

Благодаря ви, Калине! За удоволствието, което изпитах, докато четох написаното. Текстът „не иска и не обещава“. Просто, написаното е истинско. За миг идентифицирах свои преживявания, може би и това е допринесло за ефекта от прочетеното.

- 30-01-2012|Българин от Мисури

Хе-хе, гледам, вече доста хорица са напълно убедени, че всичко, описано в разказа е истина – само дето онова там с ножа било измислено…

Представям си сега какъв шаш ще настъпи, като в един момент Калин Терзийски се появи тук и напише такъв пояснителен коментар:

„Хора, разберете, истината е следната: всъщност реално се случи само онова с ножа – а всичко останало за пицата, просяка, златния му зъб, торбата му, аз просто си го доизмислих – защото, нали, някак не върви просто да напиша как съм извадил ножа и направо ми се е искало да наръгам някакъв човек на улицата…“

- 30-01-2012|Циганка

От гледна точка на психиатъра Калин много добре е пресъздал чувствата, които изпитва излъгания и озлобен добър човек.

Хареса ми, с изключение на финала – някак недовършено ми звучи – някак се е старал да завърши оттам откъдето е започнал, но кръгът не се омагьосва.

- 30-01-2012|Златко

Получих вече няколко мейла, в които хора ми казват, че са предпочитали „предишния форум“, в който съм „държал нещата с твърда ръка“ и било „чисто“, докато „сега е хаос“. Съжалявам, в това отношение мога единствено да препоръчам на всички да се заредят с търпение. Завръщане назад, към времето на котрола, не се планира. На теория всички знаем, че няма алтернатива на демокрацията, но когато се сблъскаме с нерядко грозничката ѝ нашенска премяна, някак губим вяра. Аз също, инак не бих прилагал толкова дълго време методите на тоталния контрол. Но вече съм убеден, че алтернатива няма. Демокацията е безалтернативна не защото е особено ефективна или дори приятна (аман от пуснати на свобода нам кво си), а просто защото ВСИЧКО друго е още по-лошо. Казвам това от опит, защото сам видях какво направи от мен контрольорството (Серкане, съжалявам!) Не гарантирам, че няма да има нови „пристъпи“, но поне засега съм имунизиран. Mанежът е изцяло свободен! Съжалявам, ако това води до грозни неща, но не виждам друг начин за надживяването им. Умни, глупави, сговорчиви, дебелоглави, увредени, здрави, обратни, прави – всички тук са свободни…

- 31-01-2012|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Получих вече няколко мейла, в които хора ми казват, че са предпочитали „предишния форум“, в който съм „държал нещата с твърда ръка“ и било „чисто“, докато „сега е хаос“.

В старите общества са организирали клубове – например в Англия; в Париж и Рим дамите са организирали салони. В първите е било невъзможно да влезне жена, а във вторите – селяндур. Тук Златко каза, че манежът е свободен. Аз имам номер на трапец – високо горе във въздуха. Очаквам клоуните, акробатите, дресьорите, жонгльорите и стриптизьорките на пилон! Така де, няма само мъжете да правим цирк… То пък и аз къде се сложих между мъжете, но не мога да отида и при жените. Ама че допотопна история…:)))

- 31-01-2012|Любомир Сирков

Самолете, „старите общества“ именно затова са вече стари – и паднали в миналото – защото не са разбирали общочовешките неща така, както ние днес, макар и много трудно и бавно, с мъка, все пак смогваме да ги разберем.

Който иска да разговаря с хора, просто разговаря – без да поставя никакви предварителни условия.

А който не иска да разговаря, си търси поводи да не разговаря – или търси начини да докаже, че именно неговия „номер“ е много, много, много по-различен от всичко, което другите имат за свой „номер“…

- 03-02-2012|Гост

Колко е вярно написаното най-отдолу за Калинчо – „занимава се с писане“! Точно както момченце със себе си, получило за първи път ерекция…

- 07-02-2012|Стефан Корадов

Слабо и пошло. И стига с тeзи Бийтълс. Има и Ролинг Стоунс на този свят.

- 09-02-2012|Anna – re: Prosyaka

Na put kum Dostoevski…

- 09-02-2012|suhi

абе не е лош разказът, па макар и малко многословен, при това с една неглежирана лексика, която ако е търсена като ефект на клищираното говорене е успех, ако това въобще са изразните средства на писателя е слабост…; все пак грапавините в стила са по-скоро достойнства на добрия писател;

това, което изпъква в разказа е безперспективността на живота /ни/ по български, както и объркаността на съвременния човек. случката в нейната тривиалност и повторяемост също е достойнство на този тип разказ.

пп. ножът е някаква реплика все пак на брадвата на разколников…

колкото да битълс – мисля че поколението на кайо терзиййски, т. е. 40-45 годишните, по би подхождало лед цепелин, пърпъл, флойд, тоест групите, които стимулираха вътрешната ни емиграция през 70те…

- 09-02-2012|suhi

„Дъщеря ми ме гледа объркано, не може да разбере нито какво правя, нито какво мисля“…

Давам пример за „многословие“. Достатъчно е само първото просто изречение, за да се покаже състоянието…

- 13-02-2012|genmila

За мен разказът е слаб – и като сюжет и като изразни средства, някак всичко е банално и подръчно. Всеки има преживявания с подобен сюжет, ето и моите, изразени в стихотворна форма:

Върволица от просяци.

Души нищи и гòрки.

И всеки със своя история:

дете болно; изгубени документи;

ограбен дом; врачуване; билети

или просто несрета.

Забулена в измишльотини,

озлочестена и сирота,

истината с тях крета.

Давам вид, че им вярвам

като давам по малко – кога левче,

кога някоя жълта стотинка.

Благославят ме, а мен душата ми тръпне,

защото не знам как, но си избрах

жена, на която не вярвам.

Колчем протегне ръка и аз отказвам.

Ей така, от някакво

чувство за лично достойнство.

Можеш ли да вярваш на всички

като последен абдал?

Не, разбира се.

Но защо отказвам на нея,

може би най- клетата,

аз – грешната?

- 15-02-2012|Фершела – Мнение

Когато бях малък, пътувах много с майка ми. Тя е контактен човек и винаги съумяваше да завърже разговор със всякакви непознати хора. Създаваше връзки, които поддържаше през годините. През 1989 г., след разпределение, ме изпратиха на работа в Делиормана. Там прекарах няколко дни в точно такива хора. У дома много често отсядаха като гости, за доста дълго време, познати, станали такива при подобни обстоятелства. Някак си тогава всичко това беше нормално. Отношенията бяха по-сърдечни и имаше повече доверие. Всичко това е програмирано и в моето съзнание. Днес много често попадам в ситуации, в които осъзнавам че ме мамят, но ми е много трудно да отреагирам. Давам си сметка, че с поведението си давам личен пример на децата си. Това, обаче не променя нищо. Осъзнаването на нещо не е достатъчно. Важни са социалните умения. На 45 години ми се вижда невъзможно да премахна старите и да придобия нови до степен, че да действам в такава ситуация без съмнения, без вина и с усещането, че постъпвам правилно. Без да коментирам литературните достойнства, мога да кажа, че четивото ме хвана. Това е най-важното.

- 15-02-2012|Любомир Сирков

Трябва да се прави разлика между две принципно различни ситуации (колкото и външно да изглеждат почти еднакви):

1. Ситуация, в която ти си сигурен, че човекът отсреща има нужда от помощ, и то именно от твоята помощ (защото няма към кого другиго да се обърне)

и

2. Ситуация, в която ти по-скоро си сигурен, че човекът отсреща те лъже, или и да не те лъже, не си точно ти този, който в конкретния случай е длъжен да му помогне.

Това са две съвсем различни ситуации, и за съжаление хора от втората ситуация понякога правят всичко възможно, за да представят нещата така, все едно е налице първата ситуация.

А това е просто измама, независимо колко големи и колко реални са нуждите на човека отсреща.

- 18-02-2012|Nestor Ivanovich

Днес прочетох един „разказ“ от К. Т. в Труд – „Мъжество“ /20.09.2011 г./. Някаква абсолютно измислена казармена история. Няма нищо лошо в художествената измислица, но при този текстописец нещата са много плитко скроени. Няма нищо по-гнусно от лъжата в изкуството.

Наскоро същият този бивш алкохолик в Дойче веле публикува един гнусен текст „Да живее простащината“, в който отново е изписал куп лъжи, една от които, че си е губил личната карта 4 пъти. В смешния си плач, че е ненавиждан като интелигент, той простенва пред чиновничката в МВР, че не бива да гледат на него с подозрение и отвращение, защото, видите ли, той е носителят на европейската награда за литература. Отново голяма лъжа, защото той /по някакво недоразумение/ е само един от десетките носители на тази награда.

С такава нечистоплътност, в най-широкия смисъл на думата, в най-скоро врече очаквам К. Т. в някой „разказ“ да стане жертва и на покушение, в което разбира се ще оцелее и ще излезе „по-силен“ от това премеждие. За да ни навре в жадните ни за човешки истории сетива поредната фалшива история.

Поради това обещавам най-тържествено, че повече няма да чета нищо от този класически представител на „извънредно простия български народ“ /квалификацията е негова/.

Кое дефинира един мем?

Автор: Джеймс Глийк

„Онова, което се намира в сърцевината на всяко живо нещо е не огън, не горещ дъх, нито, искрата на живота‘. То е информация, думи, инструкции“, обяви Ричард Докинс през 1986. Вече достигнал статуса на един от водещите еволюционни биолози, той беше уловил духа на една нова епоха. Клетките на организма са възлови точки в една силно преплетена комуникационна мрежа, предаваща и приемаща, кодираща и декодираща. Самата еволюция олицетворява една непрекъсната обмяна на информация между организма и околната среда. „Ако бихте искали да разберете живота“, писа Докинс, „мислете не за вибриращи, пулсиращи пихтии и утайки; мислете за информационна технология.“

Днес ние сме заобиколени от информационни технологии; мебелировката ни включва Айподове и плазмени екрани, а способностите ни включват изпращане на текстови съобщения и търсене в Гугъл. Но способността ни да разбираме ролята на информацията е подложена на тежко изпитание. „Според моята информация“, казваме ние. Достатъчно е обаче само да се огледаме и миналото отново идва на преден план.

Възходът на информационните технологии подпомогна и насърчи един нов възглед за живота. Генетическият код – който вече не е просто метафора – беше разчетен. Учените говореха грандиозно за биосферата: една цялост, съставена от всички форми на живот на земята, гъмжаща от информация, възпроизвеждаща се и еволюираща. А биолозите, след като бяха възприели методите и речника на комуникационните науки, започнаха да дават своя собствен принос към разбирането на самата информация.

Жак Монó, парижкият биолог, който сподели Нобеловата награда от 1965 за откриването на ролята, която информационната РНК играе при пренасянето на генетическата информация, предложи следната аналогия: по същия начин, по който биосферата стои над света на неживата материя, така и над биосферата се възвишава едно друго „абстрактно царство“. Кои са жителите на това царство? Идеите.

„Идеите са запазили някои от свойствата на организмите“, писа той. „Също като тях, те се опитват да увековечат структурите си и да се размножават; те също могат да се смесват, рекомбинират, да разделят съдържанието си; всъщност те също могат да еволюират, и в тази еволюция подборът със сигурност трябва да играе важна роля.“

Идеите притежават „размножителна сила“, отбеляза той – „всъщност заразителност“ – при това някои повече от други. Един пример за инфекциозна идея може да бъде религиозната идеология, която придобива влияние върху голяма група хора. Американският неврофизиолог Роджър Спери беше предложил подобна идея няколко години по-рано, твърдейки, че идеите са „също толкова реални“, колкото и невроните, които те обитават. Идеите притежават мощ, казва той:

Идеите пораждат идеи и подпомагат еволюцията на нови идеи. Те си взаимодействат едни с други, както и с други умствени сили в същия мозък, в съседни мозъци и, благодарение на глобалната комуникация, също и с далечни, чужди мозъци. Освен това те реагират и с околната среда, чрез което произвеждат като цяло един взривен напредък на еволюцията, който е далеч по-мощен от всичко, което се е случвало на еволюционната сцена досега.

Монó добавя: „Няма да спекулирам относно някаква теория за подбора на идеите“. От това нямаше и нужда. Други хора вече бяха готови да го направят.

Докинс направи свой собствен скок от еволюцията на гените към еволюцията на идеите. Според него главната роля се полага на репликатора (онзи, който се размножава), и няма почти никакво значение дали репликаторите са направени от аминокиселини. Неговото правило е „Целият живот еволюира чрез разграничителното (differential) оцеляване на възпроизвеждащи се единици“. Навсякъде, където има живот, трябва да има и репликатори, Може би в други светове репликаторите биха могли да възникнат от химия на силициева основа – или изобщо без никаква химия.

Какво би означавало един репликатор да съществува без химия? „Мисля, че на тази планета преди не много дълго време вече е възникнал нов репликатор“, обяви Докинс към края на първата си книга, Егоистичният ген, през 1976. „Той ни гледа право в очите. Намира се още в детството си, все още тромаво носещ се из първичната си супа, но вече достигащ еволюционни промени със скорост, която оставя стария ген, задъхан, далеч зад себе си.“ Тази „супа“ е човешката култура; носителят на предаването е езикът, а пораждащата среда е мозъкът.

За самия безтелесен репликатор Докинс предложи име. Той го нарече „мем“[137], и това се превърна в неговото най-запомнящо се откритие, далеч по-влиятелно от егоистичните гени или по-късното му проповядване против религията. „Мемите се размножават в мемофонда[138], прескачайки от мозък на мозък в един процес, който, в широк смисъл, може да бъде наречен имитация“, писа той. Те се конкурират едни с други за ограничените ресурси: мозъчно време или широчина на предаването (bandwidth). Преди всичко друго, те се конкурират за внимание. Например:

Идеи. Независимо от това дали възниква еднократно или се появява многократно, една идея може да се разпространява в мемофонда или да западне и изчезне. Един от примерите, които предлага Докинс, е вярата в Бога – древна идея, разпространяваща се не само чрез думи, но и чрез музика и изкуство. Вярата, че земята се върти около слънцето е в не по-малка степен мем, който се конкурира за оцеляване с други такива. (Истината може да бъде полезно за оцеляването на мема качество, но то е само едно сред много други).

Мелодии. Тази мелодия се е разпространявала в продължение на векове по няколко континента.

Лозунги. Едно парченце текст, „Какво е свършил Бог?“ („What hath God wrought?“), се е появило рано и се е разпространило бързо в повече от един медиум. Друго такова, „Четете устните ми“, очертава особена пътека в късния 20-ти век в Америка. „Оцеляването на най-приспособения“ е мем, който, подобно над други меми, мутира безразборно („оцеляване на най-приспособения“, „оцеляване на най-болния“, „оцеляване на най-фалшивия“, „оцеляване на най-туитирания“).

Образи. По времето, в което е живял Исак Нютон, не повече от няколко хиляди души са имали представа за това как той е изглеждал, ако и да е бил един от най-известните мъже в Англия. Днес обаче милиони хора имат доста ясна представа – основаваща се на повече или по-малко точни копия от доста зле нарисувани оригинални портрети. Още по-широко разпространени и неизличими са усмивката на Мона Лиза, Викът на Едуард Мунк или силуетите на множество фиктивни извънземни същества. Това са меми, живеещи свой собствен живот, независим от всякаква физическа реалност. „Може би това не е точно начинът, по който Джордж Вашингтон е изглеждал тогава“, обяснява един туристически гид пред портрета от музея Метрополитън, нарисуван от Гилбърт Стюарт, „но това е начинът, по който той изглежда днес.“ Именно.

Мемите се появяват в мозъка и се движат навън, създавайки си предмостия на хартия, целулоидна лента, силикон или на каквото и да е друго нещо, където информацията може да се съхрани. Те трябва да бъдат разбирани не като елементарни частици, а като организми. Числото три не е мем; нито пък цветът синьо, нито която и да е проста мисъл – по същия начин, по който никой нуклеотид (органична молекула) не може да бъде ген. Мемите са сложни единици, специфични и запазващи се в паметта – единици със способност за оцеляване.

По същия начин не е мем и никой обект. Обръчът за хула-хоп не е мем; той е направен от пластмаса, а не от битове. Когато този вид играчка се разпространи по целия свят в един вид луда епидемия през 1958, той беше само продукт, физическа проява, на един мем, или меми: копнежът по хула-хоп; способността за люшкане, въртене, усукване, свързана с хула-хоп-ването. Самият обръч е средството за разпространение на мема. Такъв, по същия начин, е и всеки човек, практикуващ хула-хоп – едно удивително ефективно средство, в смисъла, елегантно обяснен от философа Даниел Денет: „Една каруца с колела със спици пренася не само жито или някакъв друг товар от място на място; тя пренася брилянтната идея за каруца с колела и спици от интелект на интелект.“ Хула-хопърите вършеха същото за мемите на хула-хопа – а през 1958 те намериха ново средство за разпространение, масовата телевизия, изпращаща посланията несравнимо по-бързо и по-далеч от всяка каруца. Движещият се образ на хула-хопъра изкуши нови умове първо със стотици, после с хиляди, а накрая и с милиони. Мемът е не танцьорката, а танцът.

В продължение на по-голямата част от нашата биологическа история мемите са съществували само за много кратки промеждутъци от време; основният им начин на разпространение е бил онзи, наречен „устна пропаганда“. По-късно обаче те са успели да се задържат в по-солидни субстанции: глинени таблички, стени на пещери, листове хартия. Те постигат дълговечност чрез нашите моливи и печатни преси, магнитни ленти и оптически дискове. Разпространяват се чрез предавателни кули и дигитални мрежи. Мемите могат да бъдат истории, рецепти, способности, легенди или моди. Ние ги копираме, по един човек на един път. Или, погледнато откъм мемо-центричната перспектива на Докинс, те копират самите себе си.

„Вярвам, че при подходящи условия, репликаторите автоматично се обединяват, за да създадат системи, или машини, които ги пренасят и функционират в полза на тяхното продължаващо възпроизводство“, пише той. С това не се внушава, че мемите са съзнателни действащи лица, а само, че те са единици с интереси, които могат да бъдат подпомагани от естествения подбор. Техните интереси не са нашите интереси. „Мемът“, казва Денет, „е информационен пакет със специфично поведение.“ Когато ние говорим за борба за определени принципи или да умреш за една идея, може и да се окажем по-буквални, отколкото предполагаме.

Ала-бала-ница, кръгла-паница… Римата и ритъмът помагат на хората да запомнят парченца текст. Или: римата и ритъмът помагат на парченца текст да бъдат запомнени. Римата и ритъмът са качества, които подпомагат оцеляването на един мем, по същия начин, по който силата и бързината подпомагат оцеляването на някое животно. Членоразделната реч носи еволюционни предимства. Рима, ритъм и разум – защото разумът също е един вид образец, модел.

Също като гените, мемите оказват влияние върху широкия свят отвъд самите себе си. В някои случаи (мемът за палене на огън; за носене на дрехи; за възкресението на Исус) въздействието може да бъде наистина мощно. В процеса на разпространяване на влиянието си върху света, мемите влияят и върху условията, засягащи собствените им шансове за оцеляване. Мемът или мемите, обхващащи морзовия код, притежават силно положителни ефекти на обратна връзка. Някои меми имат очевидни предимства за човешкия им носител („Огледай се преди да скочиш“, познаването на техниките за първа помощ, вярата в нуждата от миене на ръцете), но меметичният и генетичният успех не са едно и също нещо. Мемите могат да се разпространяват с впечатляваща заразност, оставяйки зад себе си купища от непредвидени вреди – патентни лекарства, психическа хирургия, астрология и сатанизъм, расистки митове, суеверия и (в един специален случай) компютърни вируси. В един определен смисъл тези са и най-интересните – мемите, които преуспяват в ущърб на носителя си, като например идеята, че терористите-самоубийци ще получат възнаграждение в рая.

Мемите са могли да пътуват мълчаливо още преди да се породи езикът. Простата имитация е достатъчна за възпроизвеждането на познание – как да се издяла острие на стрела или да се запали огън. Сред животните, за шимпанзетата и горилите е известно, че са в състояние да придобиват определени видове поведения чрез имитация. Някои видове пойни птици учат песните си, или поне техните варианти, след като са ги чули от птици-съседи (а в последно време – и от орнитолози, носещи аудио-плейъри). Птиците придобиват цели репертоари и диалекти от песнопой – накратко, те демонстрират култура на птичето пеене, която предшества човешката култура с цели епохи. Но независимо от тези специални случаи, през по-голямата част от човешката култура мемите и езикът са вървели ръка за ръка. (Клишетата са меми). Езикът служи като първи катализатор на културата. Той замества простата имитация, разпространявайки познанието с помощта на абстракцията и кодирането.

Изглежда, че аналогиите с болестите са неизбежни. Преди още някой да разбира нещичко от епидемиология, нейният език е бил прилаган към определени видове информация. Една емоция може да бъде инфекциозна, една мелодия – прилепчива, един навик – заразителен. „От поглед на поглед, заразителна в тълпата/ паниката галопира“, пише поетът Джеймс Томсън през 1730. Страстта, също, според Милтън: „Ева, чиито очи струяха заразен огън.“ Но едва в новото хилядолетие, във времето на глобалните електронни трансмисии, идентификацията се превръща във втора природа. Нашето време е време на вирусност: вирусно образование, вирусен маркетинг, вирусни е-мейли, видео и мрежи. Изследователите, занимаващи се със самия Интернет като медия – колективно мислене (crowdsourcing), колективно внимание, социални мрежи и разпределяне на ресурси – използват не само езика, но и математическите принципи на епидемиологията.

Един от първите хора, използвали понятията „вирусен текст“ и „вирусни изречения“ изглежда е бил някакъв читател на Докинс на име Стивън Уолтън от Ню Йорк, в кореспонденцията си с когнитивния учен Дъглас Хофстадтър. Мислейки логично – може би по начина, присъщ на компютър – Уолтън предлага някои прости, саморазпространяващи се фрази, по примера на „Кажи ме!“, „Копирай ме!“ или „Ако ме копираш, ще ти изпълня три желания!“ Хофстадтър, по онова време колумнист за Scientific American, сметнал, че изразът „вирусен текст“ е сам по себе си още по-прилепчив.

И така, сега собственият текст на Уолтън, както можете да видите със собствените си очи, е успял да мобилизира съоръженията на много мощен приемник – цяло списание, заедно с печатни преси и служба за разпространение. Той се е качил на борда и сега – даже докато четете това вирусно изречение – вече се размножава лудешки в цялата идеосфера!

Хофстадтер весело обявява себе си за заразен с мема мем.

Един от източниците на съпротива – или поне неудобство – беше свързан с това, че ние, хората, бяхме някак изтласкани към периферията. Достатъчно лошо беше вече да се каже, че един човек не е нищо повече от начина, по който гените произвеждат още повече гени. Сега пък хората се оказват средства за разпространение и на мемите. Никой не обича да го наричат кукла. Денет обобщава проблема по следния начин: „не знам как е при вас, но самият аз първоначално не се чувствам особено привлечен от идеята, че мозъкът ми е един вид торище, в което ларвите на идеите на други хора се обновяват, преди да изпратят копия от самите себе си в една информационна диаспора… Кой тук контролира нещата – ние или мемите?“

Той отговаря на собствения си въпрос, напомняйки ни, че, независимо от това дали ни харесва или не, ние рядко „контролираме“ собствените си умове. Би могъл да цитира Фройд; вместо това той цитира Моцарт (или така смята самият той): „През нощта, когато не мога спя, мислите се тълпят в главата ми… Откъде и как идват те? Не знам и нямам нищо общо с това.“

По-късно Денет беше информиран, че този добре известен цитат не е от Моцарт, в края на краищата. Той е придобил свой собствен живот; самият той, оказва се, е доста успешен мем.

За всеки човек, завладян от идеята за мемите, пейзажът се променяше по-бързо, отколкото Докинс вероятно би могъл да си представи в 1976, когато е писал: „компютрите, в които живеят мемите, са човешките умове.“ През 1989, по времето на второто издание на Егоистичният ген, след като вече самият той е станал нелош програмист, Докинс трябваше да добави: „беше очевидно предсказуемо, че електронните компютри някой ден също ще започнат да играят ролята на гостоприемници за саморазпространяващи се образци на информация. Информацията се разпространява от един компютър на друг когато техните собственици разнасят наоколо флопи-дискове“, а на близкия хоризонт той вече можеше да види друг наближаващ феномен: компютри, свързани в мрежи. „Голяма част от тях“, писа той, „са буквално свързани едни с други в размяна на електронна поща… Това е перфектната среда за разпространение на себевзъпроизвеждащи се програми.“ Действително, Интернет вече се намираше в родилни мъки. Той не само предостави на мемите една богата на хранителни вещества културна среда, той буквално даде крила на идеята за мемите. Самата дума мем скоро се превърна в ключова за Интернет. Осъзнаването на мемите насърчи многократно тяхното разпространение.

Един известен пример за мем, който не би могъл да се появи в пред-интернетската култура е фразата „прескочи акулата“. Всяка фаза от нейното съществуване се характеризира от хитри себе-позовавания. Да прескочиш акулата означава, че нещо (най-често някоя телевизионна серия) е минало отвъд фазата на най-високо качество или популярност, след което е започнало необратимо да запада. Смята се, че фразата е била използвана за пръв път от един студент на име Шон Дж. Конъли, във връзка с епизод от телевизионната серия „Щастливи дни“, в която героят Фонзи (Хенри Уинклър), на водни ски, прескача една акула. Произходът на фразата изисква определено количество обяснения, без които тя не би могла да бъде разбрана първоначално. Може би по тази причина няма никакви записани нейни варианти чак до 1997, когато съквартирантът на Конъли, Джон Хейн, регистрира интернет-домейна jumptheshark. com и създава уебсайт, целящ да направи израза популярен.

На следващата година фразата започва да се разпространява и в по-традиционни медии; Морейн Дауд ѝ посвещава своя статия в Ню Йорк Таймс през 2001; през 2002 колумнистът „За езика“ на същия вестник, Уилям Сафайър, я нарича „фраза на годината в популярната култура“; скоро след това хората започват да използват израза в разговори и в печата вече по подразбиране, без кавички или обяснения – след което, разбира се, различни културни наблюдатели започват да задават въпроса „А дали ‚прескочи акулата‘ вече и сам не е прескочил акулата?“ Като всеки добър мем, той започва да си създава мутации. Статията за „прескочи акулата“ от Уикипедия указва през 2009 г.: „Вижте също: да прескочиш кушетката; да атомизираш хладилника.“

Но дали това е наука? В статията си от 1983 Хофстадтър предлага очевидния меметичен етикет за новата дисциплина: меметика. Изучаването на меметиката привлича учени от напълно разностранни научни области, като например компютърни науки и микробиология. В биоинформатиката например обект на изследване са т. нар. верижни писма. Те са меми, притежаващи еволюционни истории. Самата цел на едно верижно писмо е себевъзпроизвеждането; каквото и друго да се казва във верижното писмо, то въплъщава само едно послание: Копирай ме. Един от изследователите на еволюцията на верижните писма, Даниел У. ВанАрсдейл, изрежда множество варианти, съдържащи се във верижни писма и дори в по-ранни текстове: „Направи седем копия от него точно както е написано“ (1902); „Копирай това изцяло и го изпрати на девет приятели“ (1923); „И ако някой човек отнеме нещо от думите на книгата на това пророчество, Бог ще отнеме неговата част от книгата на живота“ (Откровение 22:19). Верижните писма процъфтяват благодарение на едно изобретение от 19 век: „индиговата хартия“, поставяна между листовете хартия за писане. След това индигото влиза в символично партньорство с друга нова технология, пишещата машина. Вирусни епидемии на верижни писма избухват редовно в ранния 20 век. Две последващи технологии, след като навлизат в широка употреба, помагат на верижните писма да достигнат нови порядъци на величина: фотокопирането (около 1950) и електронната поща (около 1995).

Вдъхновени от един случаен разговор по време на излет в планините около Хонг Конг, учените-информатици Чарлз Х. Бенет от IBM в Ню Йорк и Минг Ли и Бин Ма от Онтарио, Канада, започват анализ на една серия от верижни писма, събрани във времето на копирните машини. Те са разполагали с 33 такива серии, всички те – варианти на едно и също писмо, с мутации под формата на неправилен правопис, пропуски, разменени думи или фрази. „Тези писма са минавали от приемник на приемник, мутирайки и еволюирайки“, пишат те през 2003.

Също като при някой ген, средната им дължина е около 2000 букви. Също като мощен вирус, писмото заплашва да ви убие и ви убеждава да го предадете на „приятелите и познатите си“ – някои варианти на това писмо може би са стигнали до милиони хора. Също като наследствена черта, то ви обещава предимства за вас и хората, на които го предадете. Също като геноми, верижните писма подлежат на естествен подбор, а понякога техни части дори биват разменени между вече съществуващи „видове“.

Отивайки по-далеч от тези привлекателни метафори, тримата изследователи си поставят за цел да използват писмата като „пробно поле“ за някои алгоритми, използвани в еволюционната биология. Алгоритмите са направени така, че да се заемат с геномите на различни съвременни същества, и да тръгнат назад, чрез заключения и изводи, за да реконструират филогенезата им – тоест техните еволюционни дървета. Ако тези математически методи функционират при гените, разсъждават учените, то би трябвало да функционират и при верижните писма. И в двата случая учените са били в състояние да потвърдят мутационните разклонения и мерките по взаимосвързаността на вариантите.

И все пак, повечето елементи на културата се променят и преливат едни в други прекалено лесно, за да могат да бъдат квалифицирани като стабилни репликатори. Те само рядко са така чисто подредени, както е някоя последователност от ДНК. Самият Докинс подчертава, че никога не е и мислил да основава нещо подобно на нова наука, наречена меметика. През 1997 се появява списанието Journal of Memetics – онлайн, разбира се – а след това затихва и изчезва след осем години, прекарани отчасти в дебати относно собствения му статус, мисия и терминология. Дори и сравнени с гените, мемите са трудни за математизиране или дори по-строго дефиниране. Така че аналогията гени-меми причинява неудобство, което се засилва още повече при аналогията генетика-меметика.

Гените поне имат основания в някаква физическа субстанция. Мемите са абстрактни, неосезаеми и неизмерими. Гените се възпроизвеждат с почти перфектна точност, и еволюцията зависи от това: някои вариации са важни, но мутациите трябва да бъдат редки. Мемите рядко биват копирани точно; техните граници винаги са неясни, и те мутират с дива гъвкавост, която би била фатална в биологията. Понятието „мем“ може да бъде приложено към подозрително много единици, от малки до големи. За Денет, първите четири ноти от Петата симфония на Бетовен са „очевидно“ мем, заедно с омироватаОдисея (или поне идеята за Одисеята), колелото, антисемитизма и писмеността. „Мемите все още не са намерили своя Уотсън и Крик“, казва Докинс; „липсва им дори техния Мендел.“

И все пак те са тук. Докато арката на информационния поток се разпростира към все по-обширна свързаност, мемите се развиват и разпространяват по-бързо. Присъствието им се чувства, ако и не вижда, в поведението им, в техните предмостия, информационни каскади и финансови мехури. Диети стават повече или по-малко популярни, като самите им имена вече се превръщат в лозунги – South Beach Diet, Atkins Diet, Scarsdale Diet, Cookie Diet, Drinking Man’s Diet – всички те разпространяващи се с динамика, която няма нищо общо с науката за храненето. Медицинските практики също преживяват „хирургически моди“ и „медицински епидемии“ – епидемии, причинени от моди при леченията, като например модата да се отстраняват сливиците на децата, която беше заляла Съединените щати и части от Европа в средата на 20 век. Някои фалшиви меми се разпространяват благодарение на лукаво подпомагане, като например очевидно несимпатичната идея, че Барак Обама не бил роден на Хавай. А в кибер-пространството всяка нова социална мрежа се превръща в нов инкубатор на меми.

В конкуренцията за място в мозъците и културата ни, ефективните средства са посланията. Новите, неясни, усукани възгледи за гени и меми ни обогатяват. Те ни дават парадокси, които можем да запишем на Мьобиус-ленти. „Човешкият свят е изграден от истории, а не от хора“, пише романистът Давид Мичел. „И хората, които историите използват, за да напишат себе си, не бива да бъдат обвинявани.“ Маргарет Атууд пише: „Както при всяко друго познание, след като вече го знаете, не можете да си представите как е възможно да не сте го знаели преди това. Също като сценична магия, познанието, преди да сте го знаели, се е случвало пред очите ви, но вие сте гледали някъде другаде.“

Фред Дрецке, философ, занимаващ се с проблемите на интелекта и познанието, писа през 1981: „В началото беше информацията. Словото е дошло по-късно.“ И добавя следното обяснение: „Преходът е бил постигнат чрез развитието на организми, способни да изследват тази информация избирателно, за да оцеляват и увековечават собствения си вид.“ Тук бихме могли да добавим, благодарение на Докинс, че преходът е бил постигнат от самата информация, която оцелява и увековечава собствения си вид, чрез избирателното използване на организмите.

По-голямата част от биосферата ин може да види инфосферата; тя е невидима, паралелна вселена, гъмжаща от призрачни обитатели. Но за нас те не са призраци – вече не. Ние, хората, единствени сред органичните обитатели на земята, живеем и в двата свята едновременно. Сякаш, след като дълго време сме живели в близост с невидимото, ние сме започнали да развиваме необходимите извънсетвини възприятия. Ние осъзнаваме множеството видове информация. Държим ги в изкуствено охладени помещения, пълни с компютърни сървъри. Но не можем да ги притежаваме. Когато в ушите ни прозвъни някоя мелодия, или някое увлечение преобърне модата с главата надолу, или някоя измислица доминира глобалната клюка в продължение на месеци, след което изчезва също толкова бързо, колкото се е появила, кой тогава е господарят и кой – слугата?

Източник

Джеймс Глийк (род. 1954) е американски писател и журналист, в чиито книги се изследват културните последствия от развитието на науката и технологиите.

Коментари (12)

- 07-01-2012|Светла (една от всичките) – Преводачааа!

Г-н Енев, ако имате връзка с преводача на този текст, моля, предайте му следното: за да може да превежда приемливо, човек би трябвало да знае в някаква степен езика на оригинала, да владее перфектно езика, на който превежда и освен това да има познания в някаква област на човешка дейност извън филологиите, най-добре – в тази област, от която е превежданият текст.

В дадения случай преводачът донякъде отговаря само на първото условие. Този самонадеян самодеец не знае, например, че:

1) химичният елемент, посочен в 9-и абзац като възможна основа за възникване на репликатори (на англ. silicon), на бългаски се наричасилиций. Съответното прилагателно е силициев(силициева основа, Слициева долина – за разлика от силиконови цици, при които става дума не за силиций, а за силикон, на англ. silicone, който е смес от органични силикати http://bg. wikipedia. org/wiki/%D0%A1%D0%B8%D0%BB% D0%B8%D0%BA%D0%BE%D0%BD);

2) книгата на Докинс The Selfish Gene излезе на български под заглавие“Себичният ген“ (УИ „Св. Кл. Охридски“, 1998 г.);

3) „супата“ от същия абзац е прието да се нарича бульон – първичен бульон, хранителен бульон и т. н.

Аз спрях до тук с четенето на този текст. Нямам нерви да понеса още издевателства на преводача. Прехвърлям се на оригинала. Да му мислят тези, които не знаят английски.

- 07-01-2012|Златко

Здравейте, Светла,

вие разговраяте с преводача на текста, който ви благодари за коментарите (всички текстове тук на сайта са преведдени от един и същ човек, освен ако не е указано другояче). С две думи: като изключим „силиция“, където ви давам право, онова, в което вие ме укорявате, е че не познавам възприетите понастоящем в българския език еквиваленти на един или друг английски термин (дума). Позволете ми да отбележа, че, първо, живеейки на две хиляди километра, не ми е възможно да следя всички преводи у нас, и, второ, не виждам защо на (поне някои) от тях трябва да се гледа като на неща, притежаващи право на непоклатим авторитет. В случая например, съвсем не ми е ясно защо трябва да се предпочете „себичен“ вместо „егоистичен“, нито пък съм в състояние да възприема като оправдан гневния ви тон, все едно изпозлването на малко по-различни думи прави текста неразбираем. Изобщо, в хода на годините тук много често съм се сблъсквал с все едно и също обвинение (именно обвинение), на което не гледам сериозно – че, след като един или друг превод вече е бил направен, то на преводаческия избор трябва да се гледа едва ли не като на собственическо право. Не мислите ли, че има повече смисъл да се дискутират съдържателни, а не формални критерии за оценяване на един или друг текст?

(Сега си спомням, че в училище действително учехме за „първичен бульон“. Според вас думата „супа“ променя ли с нещо смисъла на текста?)

- 07-01-2012|Златко

Между другото, ако утре се позова някъде на книгата „Заблудата Бог“, не бързайте да се гневите: това просто ще е израз на мнението ми, че настоящият български превод, „Делюзията Бог“, ми звучи някак претенциозно и ненужно усложнен.

- 08-01-2012|Ultramarina

бульон и супа sa raslichni neshta

- 08-01-2012|В. Кандимиров

Платон + Маркс. Платон: „Над биосферата се възвишава едно друго абстрактно царство – царството на идеите. Маркс: идеите стават материална сила, когато се усвоят от масите.

- 09-01-2012|Самолет 005 – … прагматично

Кое дефинира един мем? Според мен ефектите му. Напримерq ако християнството е мем, то погледнете множеството му ефекти. Обикновено се дава следното сравнение – християнството е като млякото. От него се получава сирене, кисело мляко, извара, цвик, кашкавал, сметана… а дори и крем карамел. Християнството като мем произвежда религия, идеология (о, ужас!), доктрина и доктринерство (кошмар!), духовност, инквизиция, политически структури, манталитет, индивидуалност, исихия, схизма и купища други неща – метатекстове, наука – библеистика и християнология, херменевтика, както и хомофобия (та-ра-ра-рам!)… Следователно мемът се дефинира от неговия мемогенезис… тоест възпроизводство. Ако нещо се дефинира от неговото възпроизводство, то съвсем логично е да се разглежда като биосубстрат. Аз лично харесвам теорията за мемите.

Мен по-скоро би ми било интересно да разбера биосъвместимостта на мема и при това biocompatibility с гените. Така както вирусите (дори и РНК-вирусите) имат предпочитания, така е много вероятно мемът да има „предпочитания“ към даден генетично дефиниран мозък. Така някак си бихме могли да обясним защо дадени индивиди от дадена порода (аз не деля хората на народи, а на породи!) стават например религиозни, а други не… Религиозните за мен са порода булпит или бултериер. Защо например само две породи котки – турски Ван и патагонска, са единствените породи котки, които плуват и не се страхуват от вода. Има ли в такъв случай цигански мозък и кои меми се размножават на „торището“ (според цитата) на циганския генетичен мозък или на българския генетичен мозък. Тоест каква е взаимовръзката генотип – мемотип. Оттук обаче крачката до евгениката е съвсем малка… Но меметиката може да даде обяснение на много неща и да зададе много въпроси…

Например мемът сътворява ли успоредно, тоест успоредява ли генерирана от него материална действителност в процеса на развитието си? Отговорът е твърдо – да, така като Библията, като мем успоредява нейна действителност (това не съм го измъдрил – аз; не съм чак толкова умен, за да се сетя, но за него се е сетила една професорка, написала великолепната книга – „Библейската жена“. Всичко това е много интересно и аз ръкопляскам. Все пак вселената е лаборатория за експерименти и това е доста забавно, ако не си непременно в поредната експлозия… или поне ако не си устойчив на експлозии. Човечеството не е и това ми дава известна надежда, че ще бъдем заменени от нещо друго някой ден. Хората изпитваме все още онзи първичен страх, онзи „тамбос“ в основата на митологичното мислене, породил обяснението за човешката незначителност. Дали мемите ще ни помогнат да станем значителни, но не в религиозния аспект, а в биологичния е въпрос, който чака отговор. Но дотогава съм си един пъзльо. Nothing is fair in Nature unless you make it fair. И дори мемите го доказват, поради което смятам преводът на заглавието „Себичният ген“ за дълбоко погрешен и залагам на „Егоистичният ген“…:)

- 09-01-2012|Златко

Бих препоръчал следната книга, която изглежда в момента е нещо като „наръчник“ по теорията на мемите.

Susan Blackmore, „The Meme Machine“

- 10-01-2012|Севдина

Дааа, г-н Кандимиров, констатацията ви е абсолютно в духа на меметиката, или както казва Пол де Ман: 21 век ще бъде обсесбен от духа на реторичното четене.

Чудя се, изобщо остана ли място за творчество извън „репликацията“?

- 12-01-2012|Piere – р е п л и к а ц и о н и р а н е…

Да благодарим на Златко за усилието му и за доброто му желание!..

„Супи – бульони“, „егоистични – себични“: излишни и дребнави коментари…

Самолет 005: с все по-изразен вкус за интелектуални спекулации… Поздравления!..

„Царство на идеите“,.. „семантичен континуум“: редица понятия, представи и концепции за „субстанцията“ и всеобхватността на разума… Е, кой ще се захване да състави един смислен (без претенциозна терминология!)обзор по темата? Заслужава си! Златко, Самолет 005, оставете преводите и коментарите (в никакъв случай не ги подценявам!), направете крачка напред в овладяването на тази проблематика… Интересно е, значимо е, заслужава си!

- 20-01-2012|saskia

И аз благодаря за статията и за сайта!

От втората част на интервюто с Джон Ленън, /което прочетох отново тук/прехвърлям мост:

Цитат:

Ленън: Будистът казва: „Освободи се от притежанията на мисълта.“

- 24-02-2012|Веселин

Благодаря, че сте направили така, че статията да е достъпна на български език, т. е. да е достъпна и за мен.

- 19-01-2013|Библиотека – Линк

http://bibliotekata. org/2013/01/17/%D0%B8-%D0%BA% D0%B0%D1%82%D0%BE-%D0%B8%D0%BD%D1%84%D0%BE%D1%80% D0%BC%D0%B0%D1%86%D0%B8%D1%8F/

За опасността от идеите

Автор: Стивън Пинкър

Имат ли жените, по правило, различен профил на способностите и емоциите в сравнение с мъжете? Измислени ли са събитията от Библията – не само чудесата, но и ония, засягащи царе и империи? Подобрило ли се е състоянието на околната среда през последните петдесет години? Вярно ли е, че повечето жертви на сексуално насилие не носят увреждания до живот? Извършвали ли са американските индианци геноцид, плячкосвали ли са съседите си? Притежават ли мъжете вродена склонност към изнасилване? Дали престъпността в САЩ е намаляла през 90-те години благодарение на това, че две десетилетия по-рано множество бедни жени са абортирали деца, които биха били склонни към насилие? Дали терористите-самоубийци са образовани, психически здрави, морално мотивирани хора? Дали ашкенази-евреите са по правило по-умни от не-евреите, защото предците им са били специално подбирани за хитростта, необходима за даването на пари под лихва? Ще намалее ли честотата на изнасилванията ако проституцията бъде легализирана? Имат ли афро-американците по-високи нива на тестостерон от белите мъже? Ще бъде ли по-добре за обществото, ако кокаинът и хероинът бъдат легализирани? Е ли хомосексуалността симптом на инфекциозна болест? Ще бъде ли в съответствие с нашите морални принципи, ако дадем на родителите възможност да евтаназират новородените деца с вродени дефекти, които ги осъждат на живот, прекаран в мъки и недъгавост? Имат ли родителите някакво влияние върху характера и интелигентността на децата си? Дали религиите, в периодите на възхода си, са убили пропорционално повече хора, отколкото нацизма? Ще бъде ли намалена вредата от тероризма, ако се позволи на полицията да измъчва заподозрените при определени условия? Ще има ли Африка по-добри шансове да се измъкне от бедността, ако приеме повече замърсяващи индустрии или започне да съхранява атомните отпадъци на Европа? Намалява ли средната интелигентност на западните нации, защото глупавите хора имат повече деца от умните? Ще бъде ли по-добре за нежеланите деца, ако се открие пазар за правата за осиновяване, при което бебетата отиват при онзи, който предложи най-висока цена? Ще бъдат ли спасени повече животи, ако се установи свободен пазар за органи за трансплантация? Трябва ли хората да имат правото да клонират самите себе си, или да повишават генетическите дадености на децата си?

Може би вече чувствате как кръвното ви налягане се повишава, докато четете тези въпроси. Може би сте възмутени вече от това, че хората могатизобщо да си помислят подобни неща. Може би мнението ви за мен се понижава поради това, че ги поднасям открито. Това са опасни идеи – идеи, които биват осъждани не защото са очевидно погрешни, нито пък защото защищават някакви вредни действия, а защото за тях се смята, че подкопават съществуващия морален ред.

Под „опасни идеи“ нямам пред вид вредни технологии, например ония, които стоят зад оръжията за масово унищожение, или зловещи идеологии, като онези на расистките, фашистки или други фанатични култове. Имам пред вид фактически или политически твърдения, които биват защищавани с факти и аргументи от сериозни учени и мислители, но за които преобладава усещането, че те подкопават колективното благоприличие на нашето време. Идеите от първия абзац и моралната паника, която всяка от тях е предизвикала през последния четвърт век, са само примери. Хората, които са предлагали идеи като тези, са били оклеветявани, цензурирани, уволнявани, заплашвани, а в някои случаи и нападани физически.

Всяко време си има своите опасни идеи. В продължение на хилядолетия, монотеистичните религии са преследвали безброй ереси, плюс различни неприятности, създавани от науката, като хелиоцентризъм, библейска археология и еволюционна теория. Ние можем да бъдем благодарни, че наказанията са били променени от мъчения и осакатявания към отказване на стипендии и финансиране, плюс писане на осъдителни рецензии. Но интелектуалното сплашване, независимо дали чрез меча или перото, с неизбежност оформя идеите, които се вземат на сериозно в дадено време, и погледът назад към историята ни предоставя едно предупреждение. Отново и отново хората са насищали фактически твърдения с етически импликации, които в наше време изглеждат смехотворни. Страхът, че структурата на нашата слънчева система има сериозни морални измерения, е пример с почтена възраст, докато пробутването на „интелигентния дизайн“ на днешните студенти по биология е пример от нашето собствено време. Тези пародии би трябвало да ни накарат да се запитаме дали днешният интелектуален мейнстрийм не подхранва подобни морални заблуждения. Задължително ли е да се възмущаваме от собствените си неверници и еретици, които историята някой ден може би ще оправдае?

Предложих на Джон Брокман[139] да посвети годишния въпрос на Edge на опасните идеи, защото вярвам, че ще ни се наложи да се сблъскваме с тях все по-често и че сме зле подготвени за това. Когато се върши както трябва, науката (заедно с други институции за търсене на истината, като историята и журналистиката) представя света такъв, какъвто той е, без значение чии морални чувства могат да бъдат наранени. Специално науката винаги е била източник на ереси, а днешният галопиращ напредък в чувствителни области като генетиката, еволюцията и науките по околната среда с неизбежност ни изправя пред обезпокояващи възможности. Нещо повече, възходът на глобализацията и Интернет позволяват на еретиците да се открият едни други и да заобиколят бариерите на традиционните медии и академични списания. Подозирам също, че разликата в поколенческите възприятия ще ускори този процес. Понятието „политическа коректност“ обхваща разбирането за морална честност от 1960-те, което ние, бейби-бумърите, донесохме със себе си, докато завладявахме академическите, журналистически и правителствени среди. В моя личен опит днешните студенти – черни и бели, мъже и жени – са сериозно объркани от идеята, съвсем обичайна сред родителите им, че определени научни мнения са неморални или дадени въпроси – прекалено горещи, за да бъдат дискутирани.

Но кое прави една идея „опасна“? Един фактор е мислимата последователност от събития, в които приемането на идеята би могло да доведе до резултат, който едва напоследък е бил осъзнат като зловреден. В религиозните общества страхът е, че ако някога хората престанат да вярват в буквалната истинност на Библията, те ще престанат да вярват и в авторитета на нейните морални повели. Тоест, ако днес хората отхвърлят онази част, в която Бог създава земята за шест дни, утре те ще отхвърлят и онази, която повелява „Не убивай!“ В прогресивните среди страхът е, че ако някога хората признаят каквито и да е разлики между расите, половете или индивидите, те ще се почувстват оправдани при дискриминацията или потисничеството им. Други опасни идеи пускат в ход страховете, че хората ще започнат да занемаряват или малтретират децата си, ще станат безразлични към околната среда, към цената на човешкия живот, че ще приемат престъпността, че ще се предадат прекалено лесно пред социални проблеми, които биха могли да бъдат решени с достатъчно воля и оптимизъм.

Едва ли е нужно да се казва, че всички тези резултати биха били плачевни. Но никой от тях всъщност не следва от утвърждаваната като опасна идея. Дори и ако например се окаже, че някои групи от хора се различават по средните си „параметри“, то припокриванията със сигурност са толкова големи, че би било ирационално и нечестно да се дискриминират индивиди на тази основа. По същия начин, дори и ако се окаже, че родителите нямат властта да оформят личностите на децата си, грешно е от гледна точка на самата човешка почтеност да се малтретират или занемаряват собствените деца. И ако се окаже, че популярните в момента идеи за това как може да се подобри околната среда, са неефективни, то това само би показало още по-ясно необходимостта да се знае какво би било ефективно.

Друг източник на представата за опасността са интелектуалните наочници, които хората са склонни да си слагат, когато се разделят на фракции. Човешките същества притежават неприятния навик да се сплотяват в коалиции, обявяващи определени вярвания за символи на тяхната преданост към коалицията, и третиращи коалициите-съперници като интелектуално негодни и морално покварени. Дебатите между членовете на коалициите могат да влошат нещата дори още повече, защото когато противната страна откаже да капитулира пред собствените унищожителни аргументи, това доказва само, че тя е неподатлива на разума. В това отношение е обезкуражително, когато се види, че двете институции, които би трябвало да имат най-голям интерес в утвърждаването на истината – академичните среди и правителството – често са заслепени от морално оцветени идеологии. Една такава идеология е, че хората са „чисти плочи“ (табула раза) и че социалните проблеми могат да бъдат решавани само чрез правителствени програми, които по специален начин уравновесяват перфидността на мъжете-европейци. Нейна противоположност е представата, че моралността е вътрешно присъща на патриотизма и християнската вяра, и че социалните проблеми могат да бъдат решавани само от правителствени програми, които наказват греховете на конкретните престъпници. Новите идеи, нюансираните идеи, хибридните идеи – а понякога и опасните идеи – често се сблъскват с трудности, когато трябва да бъдат изслушани на фона на тези групово-оформящи конвенции.

Убеждението, че честните мнения могат да бъдат опасни, може да се дължи дори и на една черта на човешката природа. Филип Тетлок и Алан Фиске твърдят, че някои човешки отношения се утвърждават на основата на непоклатими убеждения. Ние обичаме децата и родителите си, верни сме на съпругите/съпрузите си, подкрепяме приятелите си, даваме принос към общностите си, лоялни сме към коалициите си не защото постоянно поставяме под въпрос достойнствата на тези ангажименти, а защото буквално „ги усещаме в костите си“. Един човек, който изразходва прекалено много време в размисъл върху това дали логиката и фактите оправдават ангажирането с някое от тези отношения, бива разглеждан като някой, който просто „не разбира“. Почтените хора не претеглят постоянно предимствата и недостатъците на идеята да продадат децата си или да предадат приятелите, съпрузите/съпругите, колегите или страната си. Те отхвърлят тези възможности начаса; те просто „не правят такива неща“. Така че табуто върху поставянето под въпрос на свещените ценности има своя смисъл в контекста на личните отношения. Но то има далеч по-малко смисъл в контекста на това да се открие как функционира светът или как се управлява една страна.

Трябва ли наистина да третираме някои идеи като опасни? Нека изключим директните лъжи, измамната пропаганда, подстрекателските конспиративни теории от страна на злонамерени маниаци, както и технологическите предписания за всеобщо разрушение. Нека разглеждаме само идеи, касаещи истинността на емпирически твърдения или ефективността на политики, които, ако се окажат истинни, биха изисквали значително преосмисляне на нашите морални чувствителности. Както и идеи, които, ако се окажат погрешни, биха могли да доведат до вреда, ако хората биха ги възприемали като истина. Във всеки от тези случаи ние не знаем предварително дали те са верни или погрешни, така че можем да открием това единствено чрез изследвания и дебати. Накрая, нека приемем, че няма да говорим за изгаряне на клада или изтръгване на нечий език, а само за не-подкрепа за нечии изследвания и колкото е възможно по-малка публичност.

Съществуват добри основания да се изследват всички идеи, касаещи настоящите ни проблеми, без значение докъде ще ни доведат. Самият акт на започването на рационален диспут предполага ангажимент с оценяването на идеите единствено според интелектуалните им достойнства. Как иначе човек би могъл дори да защищава тезата, че опасните идеи трябва да бъдат обезкуражавани, в лицето на някой друг, който пък твърди, че самата идея за обезкуражаването на идеите е морално опасна? Трябва ли тогава привържениците на идеята, че опасните идеи трябва да се държат под похлупак, да бъдат принудени да държат тази идея под похлупак, защото опонентите им считат самата нея за опасна? И ако не, то защо тогава те трябва да получат привилегия, която не отдават на никой друг? Идеята, че някои идеи би трябвало да бъдат обезкуражавани предварително, е вътрешно противоречива. Действително, върхът на арогантността е да се приеме, че някой може да бъде толкова сигурен в добротата и истинността на собствените си идеи, че да обезкуражава дори изследването на чуждите мнения.

Освен това, трудно е да си представим какъвто и да е аспект на обществения живот, при който невежеството и заблудите да са нещо по-добро от осъзнаването на истината, дори и когато тя е неприятна. Само децата и лудите се занимават с „магическо мислене“ – самоизмамата, че добрите неща могат да се сбъднат просто като вярваме в тях, или че лошите неща ще изчезнат, ако ги игнорираме или си пожелаем те да се махнат. Рационалните зрели хора искат да знаят истината, защото всяко действие, основаващо се на погрешни предпоставки, няма да има последствията, които те си желаят. Нещо по-лошо, логиците ни казват, че една система от идеи, съдържаща противоречие, може да бъде използвана за извличане на каквото и да е заключение, без значение колко абсурдно. И тъй като идеите са свързани с други идеи, понякога по обиколни и непредсказуеми начини, изборът да се вярва в нещо, което може би не е вярно, или дори поддържането на стени от незнание около някоя тема, може да поквари целия интелектуален живот, разпространявайки грешки надлъж и нашир. Дали бихме желали в ежедневието си да бъдем лъгани или държани на тъмно от покровителствени „пазители“, когато става дума за здравето и финансите ни или дори само за времето? Представете си някоя публична фигура, която би твърдяла, че не трябва да вършим изследвания на глобалното затопляне или недостига на енергия, защото ако се открие, че тези неща са сериозни, това би довело до много неприятни последици за икономиката? Днешните лидери, които заемат тази позиция по премълчаване, с право биват осъждани като интелектуално безотговорни хора. Но защо останалите неприятни идеи би трябвало да бъдат третирани другояче?

Има и друг аргумент против третирането на идеите като опасни. Много от нашите морални и обществени политики са предназначени да осуетят нещата, за които знаем, че са израз на най-лошите черти на човешката природа. Системата на проверки и баланси при демокрацията например, е била измислена в открито признаване на факта, че човешките лидери винаги ще бъдат изкушени да си присвояват власт. По същия начин, нашата чувствителност към расизма идва от разбирането, че групите от хора, оставени сами на себе си, са склонни да дискриминират и потискат други групи, често по много грозни начини. Историята ни учи, че желанието да се наложи някоя догма и да се потискат еретиците е постоянна човешка слабост, която е водила до множество вълни на най-жестоко потисничество и насилие. Признанието, че у всеки от нас живее по един Торквемада, би трябвало да ни накара да се отнасяме с недоверие към опитите за насилствено налагане на консенсус или демонизиране на ония, които му се противопоставят.

„Светлината е най-доброто дезинфекциращо средство“, гласи прословутата присъда на съдия Луис Брандайс в известния случай по свободата на мисълта и словото. Ако една идея наистина е погрешна, само откритото ѝ обсъждане може да определи, че тя е такава. А в този момент ние ще бъдем в по-добра позиция да убедим и другите, че тя е фалшива, отколкото ако бихме я поставили под похлупак, тъй като самият факт, че сме избегнали обсъждането ѝ, вече служи като мълчаливо признаване, че тя може и да е истинна. Ако пък идеята е истинна, ние ще направим по-добре да приспособим моралните си чувствителности към нея, тъй като от узаконяването на една заблуда не може да се получи нищо добро. Това може дори да се окаже по-лесно, отколкото си мислят идеофобите. Моралният ред не се е срутил когато е било доказано, че земята не се намира в центъра на слънчевата система, така че тя ще оцелее и след други ревизии на разбирането ни за това как функционира светът.

Източник

Стивън Пинкър (род. 1954), е психолог в Харвардския университет и автор на редица популярни книги. Пинкър пише редица научни и популярни трудове за езика и когнитивните науки. Предмет на изследванията му са неправилните глаголи и езиковото развитие при децата (вж. усвояване на езици). Пинкър е привърженик на еволюционната психология и подкрепя възгледите на Чомски за езика, като развитие на инстинкт в еволюционния процес.

Коментари (14)

- 25-01-2012|Самолет 005 – … отново…

Отново много интересен текст. Идеите, освен че имат съдържание, имат и начин на поднасяне. Това е обаче техника за вещи манипулатори (първи аспект – да видиш и почувстваш с умонагласа и сетивност).

Иначе структурата на една идея е (според мен) сравнително проста. Погледнете идеите, които е дал самият автор като въпроси. Те са от типа „нещо е такова“ или „нещо прави това“ или „нещо става (така)“. Логичният въпрос е: „нещо е такова“, но за кого… „нещо прави това“, но кой го вижда и казва… Нали Исус дори бил казал – „Който МОЖЕ, нека приеме…“ (втори аспект с подаспект – не само да можеш, но и да поискаш)

Веднъж в един разговор с една доста умна, но остра по български християнка обсъждахме догмата. Всяка догма е идея. Ето и идеята за догма на християнката – разговорът е неформален: „Колкото до значението на думата „догма“ – общо взето, означава общозадължителна истина носеща заряд от сотириологичност и възприета от еклисийното събрание под въздействието на Светия Дух – ерго, тя е неизменияема, вечна, общозадължителна и спасителна“. Всичко е много хубаво. Но винаги си поставяме въпроса – за кого.

За кого една догма, тоест една идея приета за добра, е спасителна и изобщо идеята за спасението за кого е вярна и не само вярна, а нещо по-страшно – истинна? (трети аспект – да направиш идеята правило)

- 25-01-2012|Любомир Сирков

Гледам по-горе текста на Стивън Пинкър („За опасността на идеите“) и се чудя: Златко да не би да се е преродил? Да не би извънземни да са дошли и да са заменили предишния Златко с някакъв негов двойник?

Само така мога да си обясня пускането от Златко тук на текст, в който така открито се отстояват една голяма част от същите идеи, заради които аз лично съм бил тук досега поне някалко пъти обвиняван (от Златко, но и от други хора) в най-различни грехове, а на моменти дори и лишаван от възможността да коментирам…

Извинявам се, ако това прозвучи на някого като самохвалство, но за мен голяма част от нещата, които Пинкър е писал по-горе, са си просто естестествена част от моето мислене и за да ги прилагам в дискусиите тук, аз не съм имал нужда преди това да чета някакъв представител на еди-какво си съвременно интелектуално направление…

Действително, нужно ли е да прочетем Пинкър (и то представен ни от Златко), за да сме наясно с простата истина, че

(цитирам)

„науката (заедно с други институции за търсене на истината, като историята и журналистиката) представя света такъв, какъвто той е, без значение чии морални чувства могат да бъдат наранени.“

И че „от узаконяването на една заблуда не може да се получи нищо добро“.

Или трябва ли непременно да сме много чели, независимо какъв вид литература, за да стигнем до най-естественото нещо на света, а именно: че „ако една идея наистина е погрешна, само откритото ѝ обсъждане може да определи, че тя е такава“.

Всъщност, от моя гледна точка публикуването именно на този текст по-горе („За опасността от идеите“) би трябвало да бъде истинският „лакмусов“ момент тук: дали това е просто някакво „временно отклонение“ на Златко, или той действително се променя в посока към едно по-нормално отношение към идеите (а от там – и към хората)?

- 25-01-2012|Б. Павлов – страхът от „покръстване“

Интересно ми е, Самолете, случайно ли не отбелязваш разликата между догма и догмат?

Но и догматите не са „табу“ в рамките на самата Църква, както показва дългата ѝ, консервативна история. Вярно, че веднъж възприети, църковните догмати са истинни, но – единствено за общността на вярващите и подлежат на преосмисляне и по-нататъшно развитие. Един светски разговор „за догмите“ няма особени последствия, и е показателен единствено за личната добронамереност и интелектуалната честност на събеседниците.

За мен, интелектуалният ужас от всякакъв род „покръствания“ също е част от предложената тема.

Иска ми се да си обясня, как става така, че след триста години Просвещение страхът от въплъщаването на една идея не е напуснал човека. Тук се сблъскваме, според мен, с нещо пред-христианско и, може би, „до-човешко“.

В невинността си, „Адам“ е бил въплъщение на „идеята“ на Твореца – но дали точно тази „обреченост на идеята“ го е подтикнала да „съгреши“ срещу Него? И ето, че „Господ“ трябва да вкарва „идеята“ си през задната врата, кто чудо, чрез раждането на Христос и – „фокусът“ с въплъщението проработва!

Значи ли това, че човек се нуждае от чудо (най-малкото от чудото на словото) за да повярва дори на най истинското Слово?

Струва ми се, че Стивън Пинкър е мислил и за това, затова го обичам. И благодаря за чудесния текст.

- 25-01-2012|Серкан

Това е, за мен, най-интересния абзац в текста:

„Съществуват добри основания да се изследват всички идеи, касаещи настоящите ни проблеми, без значение докъде ще ни доведат. Самият акт на започването на рационален диспут предполага ангажимент с оценяването на идеите единствено според интелектуалните им достойнства. Как иначе човек би могъл дори да защищава тезата, че опасните идеи трябва да бъдат обезкуражавани, в лицето на някой друг, който пък твърди, че самата идея за обезкуражаването на идеите е морално опасна? Трябва ли тогава привържениците на идеята, че опасните идеи трябва да се държат под похлупак, да бъдат принудени да държат тази идея под похлупак, защото опонентите им считат самата нея за опасна? И ако не, то защо тогава те трябва да получат привилегия, която не отдават на никой друг? Идеята, че някои идеи би трябвало да бъдат обезкуражавани предварително, е вътрешно противоречива. Действително, върхът на арогантността е да се приеме, че някой може да бъде толкова сигурен в добротата и истинността на собствените си идеи, че да обезкуражава дори изследването на чуждите мнения.“

„Силата е Контрол“.

Границите в интернет и демокрацията.

Това е всеобщия проблем и СТРАХ навсякъде, особено в съвремения свят, където има ядрени и биологични оръжия, които могат да приключат с човечеството окончателно.

Или с демокрацията.

Или пък с нечие (вездесъщо) статукво.

Или… примерно с това, което правиш и ти харесва, а се оказва, че е малко по-сложна поддръжката му САМОСТОЯТЕЛНО – „психологически“, етично, финансово, …

- 26-01-2012|Самолет 005 – re: страхът от „покръстване“
Б. Павлов писа:

Интересно ми е, Самолете, случайно ли не отбелязваш разликата между догма и догмат?

===

За мен, интелектуалният ужас от всякакъв род „покръствания“ също е част от предложената тема. Иска ми се да си обясня, как става така, че след триста години Просвещение страхът от въплъщаването на една идея не е напуснал човека. Тук се сблъскваме, според мен, с нещо пред-христианско и, може би, „до-човешко“. В невинността си, „Адам“ е бил въплъщение на „идеята“ на Твореца – но дали точно тази „обреченост на идеята“ го е подтикнала да „съгреши“ срещу Него?…

Благодаря ти, че ми обърна внимание върху разликата, защото не се бях замислял. Сега вече правя разлика.

Иначе и човек и животно искат да си живеят живота безгрижно. Оттам и страхът от „покръстване“. Много ми хареса отговора ти на въпрос, зададен от мен на друг събеседник, в друга тема… „Защо сме въплътени?“ От размислите ти се оказва, че всяко чудо се изработва с къртовски труд… Затова да вярваме в чудеса е част от безгрижието (за да се върна към аспекта от темата, който ти разглеждаш). Въплъщаването на нещо пръкнало се не минава без болка (освен ако не сме Adam-like). Ние сме такива само в първите месеци от живота си, от който нито помним болките при собственото ни раждане, нито болките от собственото ни адамоподобно живеене. Затова колегите неонатолози наричат новороденото – „ембрион извън утробата“ (тук една ужасна хумореска – жалко е, че много не го осъзнават и мислят новороденото за нещо друго, а не за ембрион (Адам); те го влачат из градинки, показват го на хора и дори му поставят на още меката фонтанела шнолички, ако видиш ли, адамът е от женски анатомичен пол – каква ултраматеринска видиотеност! – на както и да е…) Адам съгрешава, чак когато след появява на евата (тоест много след амплификацията, както го наричат в лабораториите на генетиката и геномиката) се осъществява синехизъм – протичането и протяжността на идеята. Тогава идва и болката, и срамът, и грижата…

Виж как Пърс говори за синехизма (ще превеждам бунашки в случай, че някой знае английски още по-зле от мен самия):

„There is a famous saying of Parmenides, „being is, and not-being is nothing.“ This sounds plausible; yet synechism flatly denies it, declaring that being is a matter of more or less, so as to merge insensibly into nothing. [Парменид е казал „битието е…, а небитието е нищо“. Като че ли е правдоподобно, но синехизмът решително го отрича, твърдейки, че малко или повече битието е материя, за да може неусетно да се стече в нищо]“

„Synechism, even in its less stalwart forms, can never abide dualism, properly so called. [Синехизмът, дори и в неговата не толкова твърда формулировка, не може да изтърпи дуализъм.]“

„In particular, the synechist will not admit that physical and psychical phenomena are entirely distinct,… but will insist that all phenomena are of one character, though some are more mental and spontaneous, others more material and regular. [В часност синехистът не се съгласява, че физичните и душевните явления са напълно разделни… а би настоявал че всички феномени са от едно естество, макар някои да са по-материални и основни.]

„Nor must any synechist say, „I am altogether myself, and not at all you. [Никой синехист не би казал: „Аз съм изцяло себесъщностен и нямам нищо общо с теб.“]

Това е много в контекста и на говоренето за пола.:)

- 26-01-2012|Б. Павлов – за „гузния“ уют на схоластиката…

Самолете, за мен, да вярваме в „чудеса“ е част от отговорността ни да сме човеци (Странна работа, освен всичките, изначални ограничения на „творението“, ние сами сме си добавили още едно:). Моят ментор твърди, че съвестта е абсолютна – не може да има половин съвест – и изброява няколко други такива цялости-опори на човечността, без които бихме били „безгрижни“ като птичките божи. И! – веднага ни предупреждава: тези „програми“ Господ не ни ги е „инсталирал“, не е възможно и ние да си ги инсталираме веднъж завинаги. Тоест: ние сме човеци не по принцип, а във всеки конкретен случай!!!

Това твърдение, за мен, е оня бисер сред купчинката пъстри камъчета във „философстването“, за който говори Буда – с надеждата, че все някой някога ще го намери…

Остава гузният, безполезен уют на схоластиката, дали и защо тези цялости (абсолюти) са „чудеса“:)

- 26-01-2012|Б. Павлов – нещичко за „нищото“

Да добавя и нещо за „нищото“:): Действията ни, извършени „от доброта“ или „по съвест“, никога не са „нищо“ и не могат да бъдат. И това е така, защото „човешкото“ за което говорим е трансценденция, „не материя“ – смисъл! Парменид казва: „Битието и мисълта, която го осъзнава са едно и също нещо.“ Значи, все пак има моменти, равни на вечността. Но има и страдание, което ни отделя от тези моменти.

- 26-01-2012|Самолет 005 – re: за „гузния“ уют на схоластиката…
Б. Павлов писа:

Самолете, за мен, да вярваме в „чудеса“ е част от отговорността ни да сме човеци… Тоест: ние сме човеци не по принцип, а във всеки конкретен случай!!!

Вероятно не те разбрах напълно – но в чудесата има ли чудо или те се случват благодарение на много положени усилия за всеки конкретен случай?

Чудото е ли thambos (страшно) или не е – thambos e онзи предрелигиозен спрял от вцепеняването ни дъх дори непознаващ Бога? Имай предвид, че тамбосът е най-първият страх; той няма общо с инстинктите за самосъхранение и със смъртта, а се отнася повече до ужаса от това, че сме родени, защото ние сме продукт от нещо, на което не сме присъствали – копулативният акт на родителите (Паскал Киняр го описва великолепно в книгата си „Секс и ужас“, която горещо препоръчвам).

Но да се върна към споменатата от теб отговорност – въплътяването на една идея чудо ли е или е акт на труд, на случване, на протяжност, на преодоляване на съпротива? Затова ли сме отговорни – просто не те разбрах, съжалявам…:(

А за уюта на схоластиката те аплодирам!:)))

- 26-01-2012|Самолет 005 – re: нещичко за „нищото“
Б. Павлов писа:

Да добавя и нещо за „нищото“:): Действията ни, извършени „от доброта“ или „по съвест“, никога не са „нищо“ и не могат да бъдат. И това е така, защото „човешкото“ за което говорим е трансценденция, „не материя“ – смисъл! Парменид казва: „Битието и мисълта, която го осъзнава са едно и също нещо.“ Значи, все пак има моменти, равни на вечността. Но има и страдание, което ни отделя от тези моменти.

Съгласен! Пърс реагира на друго – на поставянето на рязка граница… Няма рязка граница дори между жива и нежива природа (вземи вирусите), а камо ли да допуснеш такава граница във философски аспект. Моят гуру ми каза, че когато Пърс казва Matter is lawful има предвид точно липсата на отчетливи граници. Дори и материята заживява благодарение на закона (на правилото)… Някои могат и да го наричат Божи закон – защо не…

- 26-01-2012|Б. Павлов – „битие“ е нашата отговорност за смисъла

Следователно, Самолете, случването на смисъла е нашата отговорност за „чудото“ (винаги в „усмирителната риза“ на кавичките!:)

А Човечността е „Абсолютният Мит“ на Лосев, който, подозирам упорито ни, „живее“ – колкото и да се опъваме:)

- 26-01-2012|Любомир Сирков

Самолета, с неговите свободно реещи се асоциации, често успява, ей-така, с лекота, да отклони всеки нужен и важен разговор в някаква съвсем отнесена посока…

Хората му говорят за „идеи“ – Самолета си мисли за „догми“.

Не, Самолете, това НЕ Е едно и също нещо. (И добре, че не е)

Какво е „идея“ – най-просто казано, идеята е нещо, което се намира в главите на хората. А „догма“ е нещо съвсем различно: догма е нещо, което е на хартия (предимно).

Разликата е съществена: на теория всяка „догма“ изглежда по-силна от всяка идея – но на практика често се намират идеи, които са по-силни от всяка догма…

Иначе, да, някои идеи (малко на брой) може и да се превърнат в догми – случва се и това. И може пак да се случи. Но идеите като цяло са по принцип нещо много по-обширно от догмите.

Навсякъде около нас (а и вътре в нас) има множество най-различни идеи. Тяхното количество е толкова огромно, че е много трудно обозримо. Ако един човек реши да си направи списък не на всички, а само на тези идеи, които по един или друг повод го интересуват лично, вероятно списъкът пак ще се получи твърде дълъг и този човек ще бъде принуден твърде скоро да се откаже да попълва този списък.

Сред цялото множество различни идеи има както взаимно отричащи се, така и взаимно припокриващи се.

Основното обаче, което опитът на всеки човек показва, е, че самото съществуване на повечето идеи по никакъв начин не се отразява на действителността.

Огромното мнозинство от всички съществуващи идеи са много далеч от всякаква, дори и най-минимална, осъществимост.

Затова, когато на фона на цялата тази сравнително спокойна обща „идейна“ картина се появи някой и започне да плаши останалите с твърдения, че дадена идея била „опасна“, парадоксалният резултат е, че това веднага повишава усещането за осъществимост на точно тази идея…

За съжаление, уви, нашата реалност, колкото и да богата във всяко отношение, не смогва да осигури в себе си осъществяване на всички идеи – затова понякога се случва така, че осъществяването на една идея осуетява друга…

И, разбира се, нормалният човек би трябвало да се безпокои не толкова да не би нечия чужда идея току-виж да вземе и да се осъществи – нормалният човек би трябвало повече да се тревожи, дали собствените му идеи ще се осъществят…

- 26-01-2012|Б. Павлов – личността като непрестанно осъществявано чудо

„Както не може да се спре на отвлечената идея, като такава и, волю не волю, се налага да говорим за осъществяването на тази идея, за вещта, в която тази идея се въплъщава, точно тъй не може да се говори за интелигентен смисъл, т. е. за самосъзнание като такова не осъществено в нищо и, като че ли, никому не принадлежащо. Разбира се, това е самостоятелна категория и трябва да бъде изяснена в пълната си самостоятелност и независимост. Но тя диалектически изисква следващата категория, – именно категорията на фактите, наличността, действителността, и, разбира се, не на фактите въобще, а на фактите на самата тази интелигенция, самосъзнанието, интелигентния смисъл като осъществена даденост или, казано простичко, личност. (…). А съвпадението на протичащата случайно история на личността с идеалното ѝ задание е чудо.“ (Алексей Лосев, „Диалектика на мита“)

- 29-01-2012|В. Попова – За опасността от идеите

Интересен въпрос: Защо „ще ни се наложи да се сблъскваме с тях [опасните идеи]все по-често и че сме зле поготвени за това“.

- 02-07-2013|Peter Petrov – Идеи

Страхотна статия! Дано повече хора да я прочетат и разберат!

Болестта като политическа метафора

Автор: Сюзън Зонтаг

1

Наказателната представа за болестта има дълга история и особено се активизира при рака. Говорим за „борба“, за „кръстоносен поход“ срещу рака; ракът е „убиец“; раковоболните са „жертви на рака“. На пръв поглед обвиняемият е самата болест. Но болният също се изкарва виновен. Общоприетите психологически теории за болестта прехвърлят крайната отговорност както за заболяването, така и за подобряването, върху нещастния болен. А практиките за лекуване на рака не като просто болест, а като дяволски враг, го превръщат в не само смъртоносно, но и срамно заболяване. В зенита си проказата също буди подобен прекомерен ужас. През средновековието прокаженият е свидетелство за социалната корупция, илюстрация, емблема на упадъка. Няма нищо по-наказателно от това болестта да се натовари със смисъл – неминуемо морализаторски. Всяка по-значителна болест, чиято причина е неизяснена и за която няма ефикасно лечение, обикновено е удавена в многозначителност. Първо, с болестта се отъждествяват всякакви ужасии (поквара, упадък, осквернение, аномалии, неблагополучия). Самата болест се превръща в метафора. Второ, в името на болестта (като се използва за метафора) този ужас се прехвърля върху други неща. Болестта се превръща в един вид прилагателно. За нещо се казва, че е болестоподобно, което означава, че то е гнусно, отвратително. На френски lépreuse (прокажен) се употребява за олющена фасада.

Епидемиите са обичайно сравнение за обществен безпорядък. От „pestilence“ (чума, мор) идва pestilent (смъртоносен, гибелен), което според Оксфордския речник на английския език в преносен смисъл е „вреден, оскърбителен за вярата, нравите или обществения мир – 1513“; и pestilential (заразен, чумав) което е „вреден, пагубен за морала – 1531). Представите за злото се проектират върху болестта. А болестта (така смислово натоварена) се проектира върху света.

В миналото подобни бомбастични представи неизменно съпровождат епидемиите – болестите, които са колективно бедствие. През последните два века болестите, най-често използваните като метафора за злото, са сифилисът, туберкулозата и ракът – тоест тези, които се възприемат най-вече като индивидуални. Сифилисът се смята на само за ужасна, но за унизителна, просташка болест. Антидемократите я използват, за да обозначат светотатствата на егалитарната епоха. Бодлер пише в една бележка от недовършената си книга за Белгия:

„Републиканският дух тече във вените ни, както сифилисът в костите: ние се демократизираме и се венеризираме.“

В смисъла на зараза, която морално опорочава и физически омаломощава, сифилисът става стандартен образ в антисемитските полемики от края на XIX и началото на XX век. През 1933 г. Вилхелм Райх сочи, че „ирационалният страх от сифилиса е измежду главните източници на националсоциалистическите политически възгледи и техния антисемитизъм“. Но макар да е доловил проектирането на сексуалните и политически фобии върху болестта в зловещите разпявки на „Моята борба“, Райх така и не се досеща как се проектира собствената му натраплива употреба на рака като метафора за злините на модерната епоха. Е, ракът като метафора може да покрие много повече от сифилиса.

Сифилисът е ограничен като метафора, защото самата болест не се схваща като мистериозна, а само е ужасна. Белязаната наследственост („Призраци“ на Ибсен), опасностите на секса („Бюбю от Монпарнас“ на Шарл-Луи Филип, „Доктор Фаустус“ на Ман) – предостатъчно ужас има в сифилиса. Но не и мистерия. Причината му е ясна и се приема за единствена. Сифилисът е най-зловещият дар, „предаван“ или „пренасян“ от най-често несведущ изпращач до неподозиращ получател. За разлика от него туберкулозата се смята за тайнствена зараза и болест с безброй причинители – също както днес, когато всеки знае, че ракът е неразрешима загадка, но и че зависи от много фактори – ракообразуващи вещества (карциногени) в околната среда, генетична предразположеност, понижени защитни сили на организма (поради предишно заболяване или емоционална травма), характерологична склонност. Мнозина изследователи пък смятат, че ракът е не само една, а над сто клинично обособени болести, че всеки рак трябва да се проучва сам за себе си и с времето вероятно ще се разработят куп лекарства, по едно за всеки отделен вид рак.

Сходството между днешните идеи за множеството причинители на рака и дълготрайните, но днес дискредитирани схващания за туберкулозата навежда на предположението, че в крайна сметка ракът може да е една-единствена болест и може да се окаже, както при туберкулозата, че има някакъв основен причинител и той ще бъде овладян с определена програма на лечение. Всъщност, както отбелязва Луис Томас, изяснява се, че всички болести, чиито причинители са установени и които могат да бъдат предотвратени или излекувани, имат чисто физическа причина – като пневмококите за пневмонията, туберкулозният бацил за туберкулозата, витаминодефицитът за пелаграта – и едва ли е чак толкова невероятно нещо подобно да бъде изолирано някога и за рака. Идеята, че дадена болест може (а се обясни само с множество причини, е характерна именно за болести снеизяснен причинител. А именно такива болести (тоест тайнствени) дават най-широки възможности като метафори за всячески социални и морални злини.

Туберкулозата и ракът са използвани да изразят не само груби представи за оскверняване като сифилиса, но също и доста сложни чувства, свързани със силата и слабостта, с енергията. Над век и половина туберкулозата е метафорично равносилна на изтънченост, чувствителност, тъга, безсилие; докато всичко смятано за грубо, неумолимо, хищно може да се аналогизира само с рака. (Бодлер пише в есето си „Езическото училище“ От 1852 г.: „Влудяващата страст към изкуството е рак, който поглъща всичко останало…“) Туберкулозата е двусмислена метафора – едновременно бич и емблема за изисканост. Но на рака никога не се е гледало другояче освен като на бич; в метафоричен смисъл той е варваринът вътре в нас. Докато за сифилиса се смяташе, че се придобива по пасивен начин – изцяло нежелана болест, – за туберкулозата някога, а и за рака днес се смята, че са вид патология на енергията, болести на волята. И на двете болести се приписват отговорности за енергията и чувствата, страхове от поразиите, които причиняват. Да хванеш туберкулоза е равносилно на дефектна или пропиляна жизненост. В „Домби и Син“ Дикенс пише за малкия Пол, „че му липсвала виталност… и имал голяма телесна отпадналост“. Викторианското схващане за туберкулозата като болест на слабата енергия (и повишената чувственост) намира точното си допълнение в идеята на Райх за рака като болест на внезапната енергия (и притъпените чувства). По време, когато като че няма пречки човек да бъде продуктивен, хората се угрижват при недостиг на енергия. В нашия век на разрушителното свръхпроизводство в икономиката и на все по-нарастващите бюрократически спънки за индивида сме в страх от прекомерната енергия и в тревогата за енергията, която няма отдушник.

Подобно на теорията на Фройд за измеримата енергия (вложението) представите за туберкулозата, възникнали през миналия век (и продължили доста и в нашия) преповтарят схващанията за първоначалното натрупване на капитала. Човек има ограничен обем енергия, която трябва да бъде правилно изразходвана. (Да стигнеш до оргазъм в английския от XIX век е наречено не „да се получи“, а „да се свърши“.) Аналогично със спестяванията енергията може да се изтощи, да се изчерпи, да се изразходва, ако се пилее безразсъдно. Организмът започва „да се самоизяжда“, жертвата „се топи“. В картината на рака обаче се използва езикът на друга икономическа катастрофа: този на нерегулирания, противоестествен, хаотичен растеж. Туморът има енергия, а не болният; „то“ е извън контрол. Според описанията в учебниците раковите клетки са клетки, отхвърлили механизма, който „обуздава“ растежа. (Растежът на нормалните клетки е под „самоконтрол“ благодарение на механизъм, който се нарича „контактно ограничение“.) Клетките без ограничения, раковите, растат неправилно, раковите разраствания разрушават нормалните клетки в организма, строежа и функциите.

Ранният капитализъм приема необходимостта от регулирания разход, спестяването, отчетността, дисциплината – стопанисване с рационално ограничаване на желанието. Туберкулозата се представя с образност, която сумира негативното повеление на homoeconomicus на XIX век: унищожение; изтляване; похабяване на жизнеността. Напредналият капитализъм се нуждае от експанзия, спекулация, създаване на нови необходимости и (проблемът за задоволяването и незадоволяването); купуване па кредит; раздвиженост – стопанисване с ирационално угаждане на желанието. Ракът се представя с образност, която сумира негативното поведение на homo economicus на XX век: Противоестествен растеж; потискане на енергията, тоест отказ от потребление или изразходване.

Туберкулозата, както и лудостта, се възприема като вид едностранчивост: или пълна безволевост, или свръхнапрежение. Колкото и да е ужасна, туберкулозата винаги носи и патос. Подобно на днешния душевноболен туберкулозният се смята за човек с присъща уязвимост и пълен със саморазрушителни приумици. Лекарите от XIX и началото на XX век се мъчат да примамват туберкулозните си пациенти обратно към здравето. Предписанията са досущ като за душевноболните: приятна среда, опазване от стреса и домочадието, здравословна диета, упражнения, почивка.

Схващанията за рака предлагат съвсем различни, отявлено груби идеи за лечение. (Едно обичайно остроумие от раковите болници, изричано толкова често от лекарите, колкото и от пациентите, гласи: „Лечението е по-ужасно от болестта“.) И дума не може да става за глезене на пациента. След като се приеме, че организмът е „нападнат“ от рак единственото лечение е контранападението.

Господстващите метафори в описанието на рака всъщност идват не от икономиката, а от военния език: всеки лекар и всеки внимателен пациент поне познава, ако не е вече и свикнал с тази военна терминология. Така, раковите клетки не просто се множат; те атакуват съответните органи. (Както се казва в един учебник, „злокачествените тумори рушат органите дори когато растат съвсем бавно“.) Раковите клетки метастазират от първоначалния тумор до най-отдалечени органи, като първо разполагат миниатюрни аванпостове („микрометастази“), както се предполага, макар и да са неоткриваеми. „Защитните сили“ на организма рядко са достатъчно мощни да унищожат тумора, който си е осигурил собствена хранителна база от кръвоносни съдове и наброява милиарди разрушителни клетки. Колкото и „радикална“ да е хирургическата намеса, колкото и да е „сканиран“ организмът, повечето подобрения са временни; перспективите са, че „туморната инвазия“ ще продължи или че изродените клетки в края на краищата ще се прегрупират и ще предприемат нов щурм срещу организма.

Лечението също е с бойни алюзии. Лъчетерапията използва метафори от въздушните битки; пациентите се „бомбардират“ с опасни лъчи. А химиотерапията е химическа война, която борави с отрови[140]. Лечението има за цел „да убие“ клетки (без, предполага се, да убие пациента). Набляга се, дори твърде много се набляга на неприятните странични ефекти. („Агонията на химиотерапията“ е стандартен израз.) Невъзможно е да се избегне увреждането или унищожаването на здрави клетки (даже някои методи за лечение на рака могат да причинят рак), но се смята, че почти всички нанесени увреждания в организма на пациента са оправдани, ако спасят живота му. Разбира се, често това не сполучва. (Както: „Трябваше да разрушим Бен Сук, за да го спасим.“) Взима се предвид всичко освен организма.

Военните метафори се използват нашироко в медицината най-напред през осемдесетте години на XIX век, когато се отриват бактериите като болестотворни агенти – те „нахлуват“, „проникват“ в организма. Но сега, при рака, употребата на термини от областта на обсадата и битката за описание на болестта придоби поразителна буквалност и достоверност. И не само що се отнася до клиничния развой на болестта и нейното лечение – самата болест се възприема като враг, срещу който се води обществена война. В още по-ново време битката срещу рака вече звучи като колониална война – със съответните огромни инвестиции на правителствени пари – и в десетилетие, кога го колониалните войни ме се развиват твърде успешно, това военизирано красноречие като че ли си връща с обратен резултат. Въпреки големия напредък в химиотерапията и имунотерапията, постигнат до 1970 г., песимизмът сред лекарите относно ефикасността на лечението нараства. Журналистите, които отразяват „борбата срещу рака“ често предупреждават аудиторията да прави разлика между официалните илюзии и горчивите факт; преди няколко години един научен публицист откри съобщения на Американското онкологично дружество, че ракът се лекува и в тази област е постигнат прогрес, „който напомня оптимизма отпреди краха във Виетнам“. Все пак едно е да сме скептични за сладкодумието, свързано с рака, съвсем друго – да поддържаме многото неинформирани лекари, които настояват, че не бил отбелязал никакъв напредък в лечението му и че наистина е неизлечим. Баналностите на американските противоракови институции, които неуморно приветстват предстоящата победа над рака, както и професионалният песимизъм на мнозина онколози, които говорят като капнали от битки офицери, затънали в безкрайна колониална война – това са огледалните деформации на милитаристическата реторика, свързани с рака.

С разширяване на раковата образност в грандиозни военни схеми идват други деформации.. Обратно на туберкулозата, която се представя като одухотворяване на съзнанието, ракът се възприема като разрушаване или смазване на съзнанието (от безсъзнателното). При туберкулозата човек се „самоизяжда“, пречиства се, постига същността си, истинското си „аз“. При рака неразумните („примитивни“, „ембрионални“, „атавистични) клетки се размножават и азът се изтласква от не-аза. Имунолозите дефинират раковите клетки, като „трансформирани“.

Заслужава да се отбележи, че Райх, който има най-голям принос за насаждането на психологическата теория за рака, намира нещо равнозначно на рака в биосферата:

„Съществува смъртоносна оргонна енергия. Тя е в атмосферата. Може да се долови чрез прибори от типа на гайгеровия брояч. Тя е като тресавище… Застояла, смъртоносна вода, която не тече, която е безжизнена. Ракът също се дължи на застоялия приток на жизнена енергия в организма.[141]„

Езикът на Райх се разгръща неподражаемо. Все повече и повече – с нарастване достоверността на метафорите му – човек си представя рака точно като него: космическа болест, олицетворение на всички разрушителни враждебни сили, на които е подложен организмът.

Туберкулозата беше болестта на болната същност, ракът е болестта на другото „аз“. Ракът напредва като по научнофантастичен сценарий: „враждебни“ или „мутантни“ клетки, по-силни от нормалните, завземат организма („Нападение на телесните хищници“, „Невероятният стопяващ се човек“, „Отокът“, „Нещото“). Обичаен сюжет в научната фантастика е мутацията; мутантите или пристигат от космоса, или са резултат случайно отклонение сред хората. Ракът може да се представи като триумфална мутация и мутацията е най-вече представата за рака. Като теория за психологическия генезис на рака образът на Райх за блокираната енергия, която не намира излаз навън и се обръща навътре към себе си, изпълвайки клетките с дива ярост, е вече готова научна фантастика. А идеята му за рака като смърт във въздуха – онази смъртоносна енергия, която може да се регистрира с гайгеровия брояч – доказва до каква степен в образността от научната фантастика, приложена към рака (болест, идваща от смъртоносни лъчения и лекувана със смъртоносни лъчи), властва всемирният кошмар. Първоначално страхът от атомната радиация идваше от генетичните деформации в следващото поколение; по-късно го измести друг – когато статистиката започна да показва колко по-голям е процентът на раковоболните сред оцелелите от Хирошима и Нагазаки и тяхното потомство.

Ракът е метафора за бурните енергии; а тези енергии са крайна заплаха за естествения ред. В един научнофантастичен разказ от Томазо Ландолфи космическият кораб се нарича „Крал Рак“. (Едва ли обхватът на туберкулозната метафорика би позволил на някой писател да си представи устремен кораб, който да се нарича „Кралица Туберкулоза“). Когато не се обяснява като нещо психологическо, скрито в дълбините на човешката същност, ракът се увеличава и проектира в метафора като най-върлия враг, крайната цел. Така, за да не падне по-долу от Кенеди, който обеща на американците да ги качи на Луната, Никсън ги зарадва с равностойно обещание: победа над рака. И двете дръзновения са от областта на научната фантастика. Като еквивалент на узаконяването на космическата програма се появи Националният закон за рака от 1971 г., който изобщо не предвиждаше по-леснодостъпни разрешения като например контрол над замърсяващата индустрия, а само крайната цел – лекарството.

Туберкулозата беше болест, която обслужваше романтичното светоусещане. Днес ракът е в услуга на опростенческия мироглед, който може да се превърне в налудност. Ракът често се възприема като един вид демоничен плен – туморите са „злокачествени“ или „доброкачествени“ като тайните сили – и много подплашени раковоболни са склонни да търсят врачки и народни лечители. Главната организирана подкрепа на такива опасни церове като лаертила идва от разни крайно десни групировки, чиято фантазия за чудотворния цяр против рака е благодатна прибавка към параноичната им политика, както и вярата в летящите чинии. (Обществото „Джон Бърч“ разпространява едно 45-минутно филмче, озаглавено „Свят без рак“.) За по-просветените ракът олицетворява бунта на увредената екосфера: природата си отмъщава на злосторния технократски свят. Много фалшиви надежди и примитивни страхове се пораждат от разни нескопосани статистики, стъкмени за широката публика, като например, че 90% от всички ракови заболявания са „причинени от околната среда“ или че само нездравословната храна и тютюнът причиняват 75% от всички смъртни случаи от рак. Като допълнение към тези цифрови игри (как може да бъде достоверна статистика, която борави с „всички заболявания от рак“ или „всички смъртни случаи от рак“) се установява, че все по-нарастващ списък от неща, с които сме свикнали, причиняват рак: цигарите, боите за коса, беконът, захаринът, бройлерите, пестицидите, лошокачествените въглища. Рентгеновите лъчи предизвикват рак (лечението чрез убиване); също и излъчванията от телевизора и микровълновата фурна, светещият циферблат на часовника. Както при сифилиса: някое днес невинно или обичайно действие – или подлагане на такова действие – в далечното бъдеще може да има пагубни последици. Знае се също, че сред работниците в много видове производства има висок процент раковоболни. И макар че точният начин на причиняването на болестта, скрит зад статистиките, остава неизвестен, изглежда съвсем ясно, че много случаи на рак е могло да бъдат предотвратени. Но ракът не е само болест, въведена от индустриалната революция (в Аркадия също е имало рак) и със сигурност е нещо повече от грях на капитализма (с много по-ограничения си промишлен капацитет руснаците замърсяват много повече от нас). Всеобщото схващане за рака като болест на индустриализацията е също толкова необосновано, колкото и фантазията на десницата за „свят без рак“ (като свят без гибелни сили). И двете почиват на погрешното мнение, че ракът е типична „съвременна“ болест.

Средновековното схващане за чумата е здраво свързано с идеята за морална нечистота и винаги се търси някаква „изкупителна жертва“ извън поразената общност. (Навсякъде в Европа по време на чумата от 1347-1348 г. стават масови убийства на евреи, които приключват с отминаването на епидемията.)

При модерните болести е трудно да се отдели „изкупителната жертва“ от самия болен. Но колкото и да са индивидуални, тези болести също поемат някои от метафорите на епидемиите. (Болести, за които е установено, че са чисто епидемични, стават по-неупотребими метафори, както личи от почти напълно забравената ужасна грипна пандемия от 1918-1919 г., взела повече жертви от четирите години на Първата световна война.) Сега същото клише да се казва, че ракът се причинява „от околната среда“, както по-рано – а и днес – да се казва, че става от неовладени емоции. Туберкулозата се свързва със замърсяване (за Флорънс Найтингейл[142] „идва от мръсния домашен въздух“), а ракът днес се смята за болест на световната зараза. Туберкулозата беше „бялата чума“. Откакто се обърна внимание на замърсяването на околната среда, се заговори за ракова „епидемия“ или „чума“.

2

Болестите винаги са били използвани като метафори за онагледяване на обвинения, че дадено общество е корумпирано или несправедливо. Традиционните болестови метафори са просто начин да се покаже съпричастност; в сравнение със съвременните метафори те са почти безсъдържателни. Шекспир си играе с една стандартна форма – рани в „тялото на държавата“, – без да прави разлика между зараза, възпаление, рана, абсцес, язва или това, което днес наричаме тумор. Като средство за нападки болестите са само два вида: болезнена, но излечима, и вероятно фатална. Специфичните болести фигурират като примери за двата най-общи вида; никоя болест няма своя отличителна логика. Болестовата асоциация идва да изрази загриженост за социалния ред – за здравето се приема, че всички знаят какво е. Подобни метафори не въплъщават съвременната идея за специфичната основна болест, при която предмет на спор е самото здраве.

Основните болести като туберкулозата и рака са по-специфично полемични. Те се използват, за да създадат нови, критически модели на индивидуалното здраве и да изразят чувството на недоволство от самото общество. За разлика от метафорите па елизабетинската епоха – които оплакват някакво генерално отклонение в общественото бедствие, разпръснато в крайна сметка по разни индивиди – съвременните метафори предполагат дълбоко неравновесие между индивида и обществото, при което обществото се възприема като противник на индивида. Метафорите на болестите се използват, за да се осъди обществото не като неуравновесено, а като потискащо. Те често се появяват в реториката на романтизма, където се противопоставят главата и сърцето, спонтанността и разумът, естественото и изкуственото, селото и градът.

Когато в началото на XIX век като лечение за туберкулозата се въвеждат пътувания за по-добър климат, започват да се предлагат най-различни места. Югът, планината, пустинята, островите – самото им разнообразие вече подсеща какво е общото между всички тях: отхвърлянето на града. В „Травиата“, щом Алфредо спечелва любовта на Виолета, двамата се махат от нездравословния порочен Париж в благотворната провинция: Виолета бързо се възстановява. А отказът ѝ от щастието означава да напусне провинцията и да се върне в града – където участта ѝ е неизбежна, туберкулозата я надвива и тя умира.

Метафората за рака разширява още повече темата за отхвърлянето на града. Преди още да започне да се схваща като буквален причинител на рака (канцерогенна среда), градът е видян като самия рак – място на ненормалния, неестествен растеж. В „Живият град“ (1958) Франк Лойд Райт сравнява по-раншния град, един здрав организъм („Градът тогава не беше злокачествен“), със съвременния. „Да разглеждаш карта с уличната мрежа на който и да е голям град е все едно да съзерцаваш тумор в разрез.[143]„

През XIX век метафориката на болестите става по-жлъчна, нелепа, демагогска. Появяват се тенденции да се нарича болестна всяка ситуация, която не се одобрява. Болестта, която може да се приеме за част от природата също както и здравето, става синоним на всичко „неестествено“. Юго пише в „Клетниците“:

„Монашеството, с крайностите, които са съществували в Испания и които все още съществуват в Тибет, е един вид охтика за човечеството. То е направо спирачка за живота. Чисто и просто обезлюдява. Отшелничеството е равносилно на кастриране. То беше същинско бедствие за Европа.“

Биша през 1800 г. определя живота като „съвкупност от функции, които се противопоставят на смъртта“. Това противопоставяне между живота и смъртта прераства в противопоставяне между живота и болестта. Болестта (вече приравнена със смъртта) е онова, което противостои на живота.

През 1916 г. Грамши в „Социализъм и култура“ изобличава „навика да се мисли, че културата представлява енциклопедично познание… Тази форма на културата служи за създаването па онзи безцветен и задушаващ интелектуализъм… който роди цяла тълпа самохвалковци и мечтатели, по-вредни за здравословния обществен живот, отколкото са микробите на туберкулозата или сифилиса за красотата на тялото и здравето“.

През 1919 г. Манделщам отдава почит на Пастернак по следния начин:, Да четеш стиховете на Пастернак е все едно да си прочистиш гърлото, да си укрепиш дишането, да си оздравиш дробовете; тези стихове сигурно са лек за туберкулоза. Днес нямаме по-здравословна поезия. Тя е като кумис след американското мляко.“[144]

А през 1920 г. Маринети заклеймява комунизма така: „Комунизмът е най-лошата форма на бюрократичния рак, който винаги е разяждал човечеството. Германски рак, продукт на типично германския педантизъм. Всяка педантична подготовка е античовешка…“

Заради един и същ порок профашистки настроеният италиански писател се нахвърля върху комунизма, а бъдещият основател на Италианската комунистическа партия атакува поредната буржоазна идея за културата („наистина болестотворна, особено за пролетариата“, твърди Грамши) – изкуственост, педантичност, закостенялост, безжизненост. Туберкулозата и ракът редовно се споменават, когато трябва да бъде заклеймена определена репресивна практика и идеал – репресията, схващана като околна среда, която те лишава от сили (туберкулозата) или от подвижност и спонтанност (ракът). Модерните метафори на болестта изграждат специфичен идеал за общественото благосъстояние, аналогичен на физическото здраве, който е колкото антиполитичен, толкова и призив за нов политически ред.

Най-старият проблем на политическата философия е редът и ако е приемливо сравнението на град с организъм, то е приемливо да сравним държавното безредие с болест. Класическите формулировки, сравняващи политическото безредие с болест – от Платон, да речем, до Хобс, – се основават върху класическата медицинска (и политическа) идея за равновесието. Болестта се дължи на някакво неравновесие. Лечението цели да възстанови правилния баланс – казано на политически език, правилната йерархия. Прогнозата по принцип е винаги оптимистична. Обществото по определение никога не хваща фатална болест.

Когато Макиавели използва образа на болестта, той приема, че тя ще бъде излекувана. „Туберкулозата – пише той – в началото е лесна за лечение и трудна за разбиране; но когато не е била нито открита навреме, нито лекувана както трябва, тя става лесна за разбиране и трудна за излекуване. Същото е и с държавните работи, когато се предвиждат отрано -както умеят талантливите хора, – тогава и злините, които може да се появят, лесно се лекуват; но когато от липсата на прозорливост се разраснат дотолкова, че стават видими за всеки, тогава вече няма лек.“

Макиавели споменава туберкулозата като болест, чийто развой може да бъде спрян, ако се установи в ранен стадий (още когато симптомите ѝ едва се забелязват). При правилното предвиждане ходът на болестта не е необратим; същото важи и за държавата. Макиавели употребява метафора, която не се отнася толкова до обществото, колкото до държавните дела (разглеждани като лечителско изкуство): както благоразумието е необходимо за овладяването на сериозната болест, така предвидливост е нужна за овладяване на социалните кризи. Това е метафора за предвидливостта и призив към предвидливост.

В голямата традиция на политическата философия аналогията между болестта и държавното безредие цели подтикване на управниците към провеждане на по-рационална политика. „Макар че нищо сторено от смъртния не е безсмъртно – пише Хобс, – все пак, ако хората използваха разума така, както претендират, че го използват, техните общности щяха да бъдат осигурени поне срещу гибелта вследствие вътрешните болести… Затова, когато те се разпадат не поради външно насилие, ч поради вътрешно безредие, вината не е в хората като материя, а като нейни създатели и уредници.“

Становището на Хобс в никакъв случай не е фаталистично. Управниците имат отговорността и възможността (посредством разума) да контролират безредието. За Хобс убийството („външното насилие“) е единственият „естествен“ начин да загине едно общество или институция. Но да загине поради вътрешна неразбория – аналогично на болестта – е равносилно на самоубийство, нещо напълно предотвратимо; акт на воля или по-скоро на безволието (тоест на разума).

Макиавели и Хобс наблягат върху тази страна на медицинската мъдрост: колко е важно сериозната болест да се оперира рано, докато все още може да се овладее. Но болестовата метафора може да бъде използвана също така за подтикване на управниците към друг вид предугаждане. През 1708 г. лорд Шафтсбъри пише:

„У човека има такава течност, която по необходимост трябва да намери излаз. Човешкият ум и човешкото тяло по природа са склонни към смутове… както в кръвта има странни ферменти, които в много тела пораждат невероятен взрив и разтоварване… Ако лекарите се опитат да укротят тези ферменти в организма и се намесят в течностите, които излизат наяве в такива изблици, възможно е вместо да излекуват болния, да стигнат дотам, че да пламне чума и да превърнат пролетната треска или есенното преяждане в епидемия на тежка злокачествена треска. Точно толкова лоши, както тези лекари в политиката на организма са и онези целители, които непременно искат да се намесят в умствените разтоварвания и под благовидния предлог, че ще излекуват самата язва на суеверието и ще спасяват душите от заразата на ентусиазма, ще обърнат цялата природа надолу с главата и ще превърнат няколкото невинни цирея във възпаление и смъртоносна гангрена.“[145]

Позицията на Шафтсбъри е, че е рационално да се търпи известна доза ирационалност („суеверие“, „ентусиазъм“) и че строгите репресивни мерки по-скоро биха утежнили безредието, отколкото да го изцелят, като превърнат една малка досада в бедствие. Телесната политика не бива да се свръхмедицинизира; не за всяко нарушение трябва да се търси лек.

За Макиавели – предвиждането; за Хобс – разума; за Шафтсбъри – толерантността – са все идеи как точното държавническо управление, изразено с медицинска аналогия, може да предотврати фаталното безредие. Приема се, че обществото фактически е здраво; болестта (безредието) по принцип винаги може да се усмири.

В по-ново време използването на болестовата образност в политическата реторика има други, по-немилостиви предпоставки. Съвременно понятие за революцията, базирано върху преценката за постоянния мрак на съществуващото политическо положение, разклати старата, оптимистична употреба на болестовите метафори. Ето какво пише Джон Адамс[146] в своя дневник през декември 1772 г.:

„Перспективата пред мен… е доста мрачни. Страната ми е в дълбоко нещастие и почти няма основание за надежди… Тялото на народа сякаш се е изхабило от бедствията и продажността, сервилността и проституцията изяждат всичко и се разрастват като рак.“

Става всеобща практика политическите събития да се определят като безпрецедентни, радикални, а впоследствие и двете граждански вълнения започват да се схващат всъщност като революции. Напълно в реда на очакванията болестните метафори в модерния смисъл на думата излизат на сцената не с Американската, а с френската революция – особено в консервативната реакция на последната. В „Размишления за революцията във Франция“ Едмънд Бърк[147] я сравнява с войните и гражданските безредици от миналото, за да стигне до извода, че тази е с изцяло нов характер. Преди, независимо от размерите на бедствието, „органите… на държавата, макар и съсипани, продължават да съществуват“. Но, обръща се той към французите, „вашите сегашни смутове са сковали като паралич извора на самия живот“.

Както класическите теории за полиса са минавали през теориите за четирите телесни течности, така и тази модерна представа за политиката се допълва с модерна представа за заболяването. Болестта е равна на смърт. Бърк се позовава на паралича (и „живата язва на разядената памет“). Ударението скоро ще бъде поставено върху заболяванията, които са отблъскващи и фатални. Такива болести не можеш да обуздаеш, камо ли да лекуваш – те трябва да бъдат атакувани. В романа на Юго за Френската революция „Деветдесет и трета година“ (1874) революционерът Говен, осъден на гилотина, все пак е склонен да прости на революцията въпреки всичките ѝ кръвопролития, включително и собствената му предстояща екзекуция:

„Защото е буря. Бурята винаги знае какво прави… Цивилизацията боледуваше от чума, този могъщ вятър я лекува от нея. Може би не е внимателен в избора. Но може ли иначе? Пада му се толкова много да измете! Пред опасността от миазмите аз си обяснявам яростта на бурята.“[148]

Това определено няма да е последният път, когато революционното насилие е било оправдавано под предлог, че обществото страда от вродена ужасна болест. В модерния политически дискурс мелодраматичността на болестовата метафора придобива осъдителни нотки: болестта вече не е наказание, а признак за зло, нещо, което трябва да получи своето възмездие.

Модерните тоталитарни системи, без значение дали леви или десни, изпитват особена – и красноречива – склонност да си служат с образите на болестта. Нацистите обявяват, че всички хора от смесен „расов“ произход са като сифилитиците. Еврейството в Европа постоянно е оприличавано на сифилис или рак, който трябва да се изкорени. Метафорите на болестта са крайъгълен камък и в болшевишката полемика, а Троцки, най-даровитият представител на комунистическата полемика, ги използва и най-разточително – особено след изгонването му от Съветския съюз през 1929 г. Сталинизмът е наречен холера, сифилис, рак[149]. Когато в политическата реторика се използват само фатални заболявания, метафората придобива много по-голяма агресивност. Да оприличаваш дадено политическо събитие или ситуация с болест вече означава, че вменяваш вина, настояваш за възмездие.

Горното важи с особена сила, когато за метафора се използва ракът. Това преди всичко означава да кажеш, че нещата са се влошили по неописуем и необратим начин. Винаги се получава изключително силна реакция. Хитлер в първия си политически памфлет, антисемитска филипика, писана още през септември 1919 г., обвинява евреите, че са причинители на „расова туберкулоза сред народите“[150]. Туберкулозата все още е запазила престижа си на съдбовната и заслужваща порицание болест на XIX век. (Да си припомним как Юго сравнява монашеството с охтика.) Но нацистите бързо модернизират реториката си, а и в интерес на истината ракът е много по-подходящ за техните цели. Когато в речите през 30-те години непрестанно се повтаря, че „еврейският въпрос“ трябва да се третира като рак, човек трябва много да внимава с чисто медицинските конотации. При нацистите раковата символика неизменно предполага „радикално“ лечение за разлика от по-“деликатното“, което се е смятало подходящо за туберкулозата – това е разликата между санаториума (тоест изгнанието) и операционната (тоест крематориума). (Евреите също така са отъждествявани с градския живот и се превръщат в негова метафора – в случая нацистката реторика повтаря всички клишета на романтизма за града като омаломощаваща, чисто церебрална, морално разлагаща, нездравословна среда.)

Да описваш явление като рака е равнозначно на подбуждане към насилие. Използването на рака в политическия дебат насърчава фатализма и оправдава „суровите“ мерки – както и укрепва широко разпространената представа, че самото заболяване е задължително фатално. Представата за болестта никога не е безобидна. Но би могло да се спори дали раковите метафори сами по себе си са непременно геноцидни. Нито един конкретен политически възглед не е успял да установи монопол върху тази метафора. Троцки нарича сталинизма „рак на марксизма“. Миналата година (1976) Бандата на четиримата се оказа покрай всичко друго и „ракът на Китай“. Джон Дийн обяснява Уотъргейт на Никсън по следния начин: „Вътре в нас има раков тумор – близо до Президентството – който нараства.“ Стандартната метафора на арабската полемика, която израелците ежедневно чуват по радиото от двадесет години насам, е, че Израел е „рак в сърцето на арабския свят“ или „ракът на Близкия изток“, а един офицер от ливанските християнски десни сили, които обсадиха палестинския лагер в Тал Заатар през август 1976 г., нарече самия лагер „рак в ливанското тяло“. Изглежда, че никой не може да устои пред раковата метафора, когато иска да даде ефектен израз на възмущението си. Затова и Нийл Ашърсън писа през 1969 г., че аферата Слански била „огромен рак в тялото на чехословашката държава и нация“, Саймън Лийс в „Китайски сенки“ говори за „маоисткия рак, оглозгал лицето на Китай“; Д. Х. Лорънс нарече мастурбацията „най-дълбокия и най-опасен рак на нашата цивилизация“, а и аз самата веднъж писах в прилив на отчаяние заради войната, че „бялата раса е ракът на човешката история“.

Но как да бъдеш строг моралист в края на XX век? Как, когато са толкова много нещата за порицание; как, когато имаме усет за злото, но не и предишния религиозен или философски език, за да говорим интелигентно за злото. Когато се опитваме да представим „радикалното“ или „абсолютно“ зло, ние търсим адекватни метафори. Но модерните метафори за болестта до една са изтъркани от употреба. Хората, които страдат от истинската болест, едва ли ще почувстват някакво облекчение, когато постоянно чуват да се повтаря наименованието на тяхното заболяване като олицетворение на злото. Историческо събитие или проблем може да се оприличи на болест само в крайно стеснен смисъл на думата. А раковата метафора е особено примитивна. Тя неизбежно води до опростяване на сложното, както и до самооправдание, ако не и фанатизъм.

Поучително е да се сравни представата за рака с представата за гангрената. Тя има някои от свойствата на рака: започва от нищо; разраства се; гнусна е – сякаш носи всичко, което може да си пожелае полемистът. И наистина беше използвана в една важна морална полемика – срещу прилаганите мъчения от французите в Алжир през петдесетте години; прочутата книга, изобличаваща тези мъчения, беше озаглавена „Гангрената“. Но между раковите и гангренните метафори има голяма разлика. Първо, при гангрената причината е ясна. Тя е външна (гангрената може да се развие от драскотина); ракът се приема за тайнствена болест с множество причини, и вътрешни, и външни. Второ, гангрената не е всеобхватно бедствие. Често води до ампутация, по-рядко до смърт; ракът в повечето случаи завършва със смърт. Така че не гангрената – и не чумата (въпреки забележителните опити на такива различни автори като Арто, Райх и Камю да наложат чумата като метафора за мрака и нещастието), – а ракът си остава най-радикалната от тези метафори. И тъкмо защото е толкова радикална, тя е особено тенденциозна – добра метафора за умопобърканите, за онези, които искат да превърнат своите кампании в кръстоносни походи, за фаталистите (рак = смърт) и за омагьосаните от историческия революционен оптимизъм (идеята, че само най-радикалните промени са желателни). Откакто описанието и лечението на рака се забули в такова милитаристично хиперболизиране, той стана съвсем неприемлива метафора за миролюбците.

Разбира се, вероятно е в следващите години езикът, който се използва за рака, да се развие. Той с положителност ще се промени, когато болестта най-накрая бъде разбрана и процентът на излекуване се повиши. Той дори вече се променя с въвеждането на нови форми на лечение. Както химиотерапията все повече измества облъчването при лечението на раковоболните, изглежда вероятно да се намери ефикасна форма на лечение в някакъв вид имунотерапия (тя вече е въведена като допълнително лечение с доказан ефект). Нови идеи се раждат в някои медицински кръгове, в които лекарите наблягат върху рязкото засилване на имунната реакция на организма срещу рака. С развитието на езика на лечението от военните метафори на агресивната битка към метафорите, изтъкващи „естествените защитни сили“ на организма (така наречената „имунозащитна система“ може също – ако ще късаме напълно с военните метафори – да се нарече „имуноспособност“), ракът ще бъде отчасти демитологизиран; и може би тогава ще стане достъпно нещо да се сравни с рака, без сравнението да включва непременно нито фатална диагноза, нито призив за борба с всякакви средства срещу някакъв смъртен, коварен враг. Може би едва тогава вече ще е морално допустимо – за разлика от сега – да се използва ракът като метафора.

Но тогава вероятно никой няма да иска да сравнява нещо ужасно с рака. Защото смисълът на тази метафора е именно, че се отнася за болест, така преситена с представи за неизбежна фаталност. Защото схващанията ни за рака и метафорите, които сме му наложили, са до голяма степен изразно средство за големите недостатъци на нашата култура, за повърхностното ни отношение към смъртта, за страха ни от чувствата, за безразсъдното и нехайно отношение към истинските ни „проблеми на растежа“, за неспособността ни да изградим модерно индустриално общество, което правилно да регулира консумативността, а и за оправдания ни страх от все по-бурния ход на историята. Бих предрекла, че метафорите на рака ще бъдат вече отживелица много преди да се разрешат проблемите, на които са тъй убедително отражение.

Превод: Христина Кочемидова

Текстът е част от:

„Болестта като метафора. Спин и неговите метафори“, Изд. „Златорогъ“, 1999 г.

Сюзън Зонтаг (1933–2004) е американска литературна критичка, романистка, кинематографистка и политическа активистка.

Коментари (1)

- 28-01-2012|Серкан

Тук една интересна „метафоризация“ на трите основни фундамента (ПСИХОЛОГИЯ, МЕТОД, УПРАВЛЕНИЕ НА РЕСУРСИТЕ) – „ирационалност / толерантност“ (Шафтсбъри / Зонтаг), „разум“ (Хобс), „предвиждане“ (Макиавели). Естествено, колкото по-сложна е системата („табуретката“), която крепят тези „три крака“, повече се преплитат помежду си за да я запазят устойчива.

„Най-старият проблем на политическата философия е редът и ако е приемливо сравнението на град с организъм, то е приемливо да сравним държавното безредие с болест. Класическите формулировки, сравняващи политическото безредие с болест – от Платон, да речем, до Хобс, – се основават върху класическата медицинска (и политическа) идея за равновесието. Болестта се дължи на някакво неравновесие. Лечението цели да възстанови правилния баланс – казано на политически език, правилната йерархия. Прогнозата по принцип е винаги оптимистична. Обществото по определение никога не хваща фатална болест.

Когато Макиавели използва образа на болестта, той приема, че тя ще бъде излекувана. „Туберкулозата – пише той – в началото е лесна за лечение и трудна за разбиране; но когато не е била нито открита навреме, нито лекувана както трябва, тя става лесна за разбиране и трудна за излекуване. Същото е и с държавните работи, когато се предвиждат отрано -както умеят талантливите хора, – тогава и злините, които може да се появят, лесно се лекуват; но когато от липсата на прозорливост се разраснат дотолкова, че стават видими за всеки, тогава вече няма лек.“

Макиавели споменава туберкулозата като болест, чийто развой може да бъде спрян, ако се установи в ранен стадий (още когато симптомите ѝ едва се забелязват). При правилното предвиждане ходът на болестта не е необратим; същото важи и за държавата. Макиавели употребява метафора, която не се отнася толкова до обществото, колкото до държавните дела (разглеждани като лечителско изкуство): както благоразумието е необходимо за овладяването на сериозната болест, така предвидливост е нужна за овладяване на социалните кризи. Това е метафора за предвидливостта и призив към предвидливост.

В голямата традиция на политическата философия аналогията между болестта и държавното безредие цели подтикване на управниците към провеждане на по-рационална политика. „Макар че нищо сторено от смъртния не е безсмъртно – пише Хобс, – все пак, ако хората използваха разума така, както претендират, че го използват, техните общности щяха да бъдат осигурени поне срещу гибелта вследствие вътрешните болести… Затова, когато те се разпадат не поради външно насилие, ч поради вътрешно безредие, вината не е в хората като материя, а като нейни създатели и уредници.“

Становището на Хобс в никакъв случай не е фаталистично. Управниците имат отговорността и възможността (посредством разума) да контролират безредието. За Хобс убийството („външното насилие“) е единственият „естествен“ начин да загине едно общество или институция. Но да загине поради вътрешна неразбория – аналогично на болестта – е равносилно на самоубийство, нещо напълно предотвратимо; акт на воля или по-скоро на безволието (тоест на разума).

Макиавели и Хобс наблягат върху тази страна на медицинската мъдрост: колко е важно сериозната болест да се оперира рано, докато все още може да се овладее. Но болестовата метафора може да бъде използвана също така за подтикване на управниците към друг вид предугаждане. През 1708 г. лорд Шафтсбъри пише:

„У човека има такава течност, която по необходимост трябва да намери излаз. Човешкият ум и човешкото тяло по природа са склонни към смутове… както в кръвта има странни ферменти, които в много тела пораждат невероятен взрив и разтоварване… Ако лекарите се опитат да укротят тези ферменти в организма и се намесят в течностите, които излизат наяве в такива изблици, възможно е вместо да излекуват болния, да стигнат дотам, че да пламне чума и да превърнат пролетната треска или есенното преяждане в епидемия на тежка злокачествена треска. Точно толкова лоши, както тези лекари в политиката на организма са и онези целители, които непременно искат да се намесят в умствените разтоварвания и под благовидния предлог, че ще излекуват самата язва на суеверието и ще спасяват душите от заразата на ентусиазма, ще обърнат цялата природа надолу с главата и ще превърнат няколкото невинни цирея във възпаление и смъртоносна гангрена.“

Позицията на Шафтсбъри е, че е рационално да се търпи известна доза ирационалност („суеверие“, „ентусиазъм“) и че строгите репресивни мерки по-скоро биха утежнили безредието, отколкото да го изцелят, като превърнат една малка досада в бедствие. Телесната политика не бива да се свръхмедицинизира; не за всяко нарушение трябва да се търси лек.

За Макиавели – предвиждането; за Хобс – разума; за Шафтсбъри – толерантността – са все идеи как точното държавническо управление, изразено с медицинска аналогия, може да предотврати фаталното безредие. Приема се, че обществото фактически е здраво; болестта (безредието) по принцип винаги може да се усмири.“

Книгите и България – Quo vadis?

Автори: Васил Георгиев, Калин Терзийски,

Раймонд Вагенщайн, Светлозар Желев, Манол Пейков,

Богдан Русев, Александър Кръстев,

Теодора Мусева, Светослав Тодоров

Александър Кръстев, създател на „Аз чета“: Забавянето на е-книгите в България е lose-lose ситуация

От Дневник

В края на годината започват неизбежните обобщения. Сред тях и класациите за най-четени, най-продавани книги, за литературни награди, за очаквания за следващата година. Освен тези традиционни четива обаче „Дневник“ ще ви срещне с български писатели и издатели, в които те правят личните си класации с любими книги за годината и коментират бъдещето на българската литература.

Задаваме им и въпрос биха ли и коя книга подарили като част от припомненото послание на Георги Господинов „Подари книга за Коледа. Отново“.

Александър Кръстев е само на 20 години, когато през 2006г. създава сайта „Аз чета“. Оттогава цялото му свободно време е резервирано за книгите и насърчаване на четенето. Занимава се професионално с PR и споделя, че „това му помага да се справя по-добре с достигането на нови хора при „пропагандирането“ на любовта към хубавите книги. Вдъхновението, което ми носи всеки нов човек, привлечен към читателската кауза, е едно от нещата, които ще ме задържат в България и през 2012“.

Коя книга препрочетохте през тази година?

– Като се замисля, май не съм препрочитал нищо старо. Обаче имаше една книга, която тази година прочетох два пъти – „Морската звезда и паякът“, където съавтор е президентът на ICANN Род Бекстрьом.

Книгата разказва за няколко типични примера за организации, които нямат ясно изразен център или ръководен орган и точно тази децентрализираност им помага да се развиват светкавично и да взимат „правилните“ решения във всеки един момент. Липсата на ядро на практика прави „справянето“ с тях непосилна задача – както е например с онлайн пиратството през различните торент тракери и дори с клетките на „Ал Кайда“.

Една теория, която много ми хареса, и затова реших да я приложа и в „Аз чета“. Тепърва предстои да видим дали ще проработи, но е факт, че след структурните промени, екипът ни се разраства, а броят на авторите ни, които пишат за книги, се увеличава постоянно.

Четат ли повече хората в България?

– Искрено се надявам да е така, а още повече се надявам за пет години нашият сайт да е допринесъл за това. Със сигурност ще продължаваме да работим в тази насока, защото сме го приели като лична кауза.

Може би финансовото състояние на българите не им позволява да си купуват много нови книги, но пък много семейства са наследили големи библиотеки с нелоши заглавия. Ако желанието на хората в България да четат се увеличава, начини за намиране на нещо хубаво за четене винаги има.

Коя книга вие лично бихте подарили за Коледа?

– Вече подарих няколко неща, повечето от които бяха бизнес ориентирани – за по-добро управление на екипи, за „овластяване“ на способните служители, за предприемачество. Тази Коледа съм по-скоро на такава вълна.

Ако трябва да спомена нещо конкретно като художествена литература, може би последното от Георги Господинов. „Физика на тъгата“ тепърва ще се превръща в явление – първият тираж вече бе изчерпан.

Винаги препоръчвам да се подаряват книги от български автори – дори да не харесвате някои от тях, има прекалено много качествени неща, за да ги отминаваме с лека ръка.

Електронните книги – заплаха или възможност?

– Заплаха. Но са заплаха от гледна точка на това, че ако издателите не видят възможността и не се активизират в публикуването в електронни формати поне за българските си автори, младите и по-технологично ориентираните читатели просто ще спрат да четат на български заради липса на дигитално съдържание. Забавянето на е-книгите в България просто е lose-lose (губиш-губиш) ситуация.

„Аз чета“ е най-голямата специализирана онлайн медия за новини и тематични материали за книгите и четенето в България. Екипът насочва все повече усилия към кампании и насърчаване на четенето сред децата. През 2012 г. ще се появи и портала www. detskiknigi. com.

Какви литературни събития очаквате през 2012?

– Много е трудно да се отговори конкретно на този въпрос. За разлика от издателствата по света, които планират книгите си с месеци, дори с години напред, тук нещата се правят по-скоро седмица за седмица. Въпреки че вече се знаят имената на няколко световни автори, които ще посетят България през 2012г., за книги-събития трудно можем да си говорим отсега.

По-скоро можем да си пожелаваме – например повече литературни фестивали като София: Поетики, повече наши автори да бъдат превеждани в чужбина, а може би е време и за голяма световна литературна награда за българин.

Би било чудесно и ако през следващата година институциите най-накрая се включат и подкрепят идеята за денонощна библиотека в София – един проект, който би могъл да се развие чудесно и дори да се самоиздържа.

Топ 5 на книгите-събития за 2011, подреден от екипа на „Аз чета“

Голяма част от книгите-събития се превърнаха в такива заради дълго чакане – като например „Физика на тъгата“, която излиза 12 години след първия роман на Георги Господинов, или“Танц с дракони“, която Джордж Р. Р. Мартин публикува 6 години след четвъртата част от поредицата „Песен за огън и лед“.

Официалната биография на Стив Джобс също бе очаквана доста дълго време, а пускането ѝ дори бе изтеглено няколко седмици напред, заради смъртта на Стив.

Няма как да пропуснем и пробива на Милен Русков с „Възвишение“, която като че ли бе пренебрегната от медиите, но получава страхотни отзиви от читателите. И нещо специализирано, направено със страхотно качество и с много достъпен стил – „Властта на хората“ на Пламен Русев – може би първото сериозно издание за социални медии от български автор.

Единодушно решихме да отбележим извън този своеобразен Топ 5 възхода на детското книгоиздаване у нас през 2011 г. Много от световните детски поредици най-накрая стъпиха и на българския пазар, а издателствата вече комбинират хартията освен с pop-up технологии и с мултимедия и добавена реалност.

Богдан Русев, писател: Българите нищо не четат

Богдан Русев има дълга визитка. Ако трябва да се съкрати – освен писател, най-много се занимава с реклама – в момента пак работи в рекламната агенция „Demner, Merlicek & Bergmann Sofia“. Последната му книга „Три новели“ е по книжарниците, а в момента превежда Александър Хемон – „много интересен американски автор от босненски произход, който за пръв път ще излиза на български език“. Другите му актуални занимания – заедно с Радослав Парушев (писател и адвокат) пише в блога otkraivreme. bg, води „Лига на разказвачите“ и журира конкурс за къс разказ.

Кои са за вас книгите – събития за 2011?

– „Възвишение“ на Милен Русков, „На изток от запад“ на Мирослав Пенков, „Градът и градът“ на Чайна Миевил, „The Dervish House“ на Йън Макдоналд, но тя не е от 2011, просто през тази година открих този автор за себе си.

Коя книга препрочетохте през тази година?

– „Look to Windward“ на Йън М. Банкс, препрочитам я всяка година.

Какви литературни събития очаквате през 2012?

– Обичам да се изненадвам приятно, така че не очаквам нищо от литературата.

Четат ли повече хората в България?

– Не, нищо не четат. Много са заспали хората в България, честно. Казвам го с най-добри чувства, но си е така.

Пишете ли в момента?

– Да, дълги разкази. Мисля да ги събера в книга към края на 2012, най-вероятно ще се казва „Думите“.

Коя книга вие лично бихте подарили за Коледа?

– Вече го направих – беше един от онези скъпи лъскави сборници с много снимки от сорта на „1000 филма, които трябва да гледаш, преди да умреш“. Безопасен подарък за офис парти, на което изтегляш листче с името на някой колега и трябва да му подариш нещо.

Манол Пейков, издател, „Жанет 45“: Видно е, че има все повече четящи хора

Манол Пейков е неуморният управител на „Жанет 45“ от пет години. Той непрекъснато снове между Пловдив (където е издателството и където живее) и София, за да организира премиери на книги и други събития. През тази година издателството продължи активно да представя както нова и актуална европейска литература, така и българска и да впечатлява с вниманието към детайла в оформлението на книгите.

Кои са за вас книгите събития за 2011 г?

– Труден въпрос, тъй като обикновено краят на годината засенчва началото ѝ. Със сигурност сред книгите събития са „Възвишение“ на Милен Русков и „Физика на тъгата“ на Георги Господинов. Едва смогваме на интереса към нея, продавачите на „Славейков“ стоят до късно, за да получат нови бройки, което е много определящ фактор. Също така книгата за графика Стефан Кънчев „Анонимният известен“, която подготвяхме в продължение на няколко години и която запълва една голяма празнина. Нашите дизайнери обикновено се учат от чужди образци, а сега всички могат да видят, че има и български такъв.

Това са заглавия, издадени от „Жанет 45“. За чужди ми е трудно да се сетя, все пак човек помни по-ясно своите неща от чуждите.

Коя книга препрочетохте през тази година?

– Нямам никакво време за препрочитане поне на този етап от живота си. Чета много нови книги на английски и български, купувам много заглавия на други издателства, така че препрочитането за мен отива на заден план.

Електронните книги – възможност или заплаха?

– Със сигурност не са заплаха, по-скоро възможност. Според мен електронните книги в краткосрочен план ще помогнат, защото може да активизират читателите, които са отвикнали да четат на хартия, докато тези, които продължават да четат на хартия, мисля, че няма да я оставят. Ние издаваме някои от книгите си дигитално, но за да издадем всички, ще бъдат необходими години, много сложен процес е, най-вече и заради процента на ДДС в България, който е най-високият в Европа. В дългосрочен план не се наемам да кажа как биха стояли нещата. Задава се едно поколение, което отрано се научава да борави с компютъра, съдя и по дъщеря си, която не изпитва никакво затруднение. А дъщерята на едни приятели веднъж се опита да премести чаша с пръст, все едно е тачскрийн.

Но мисля, че четящите на хартия са достатъчна силна група от хора и винаги ще я има. Все пак хартията е оцеляла толкова векове, така че мисля, че ще оцелее още няколко столетия. По-опасна е ситуацията за книжарите, които и сега са на ръба.

Коя книга бихте подарили за Коледа и на кого?

– Вече съм започнал да подарявам. Имам принцип да не подарявам заглавия, които са издадени от „Жанет 45“, но този път направих изключение с „Физика на тъгата“ на Георги Господинов. Давам книги, които искрено ме кефят и в които вярвам. Често ги купувам от колегите от „Сиела“ в Пловдив, тъй като там има неща, които понякога не знам, че са вече на пазара.

Увеличава ли се или намалява четящата аудитория в България?

– Увеличава се, което за мен е видно, въпреки че то си е почти като просветителска работа. Хубавото е, че излизаме от прехода, когато ценностите бяха напълно разместени и това се проявяваше в отношението към всичко, дори поп музиката. Сега започват да се отварят сетивата. Впечатлен съм колко млади хора идват на представянията на книгите и то на автори, които не са чак толкова млади.

Проблемно е по-скоро нечетенето, когато няма пример в семейството за човек, който чете. Но това не е всичко. Докато в София и по-големите градове нещата са горе-долу добре, в по-малките положението е отчайващо. В чирпанската библиотека не са чували за Георги Господинов, а това са четящи хора. Значи нещо във връзката се чупи и кара тези хора да остават в средните векове.

Какво ви мотивира да продължавате да се занимавате с книгоиздаване в България?

– Усещането за лично удовлетворение. Мисля, че правим нещо добре и го правим със страст, и може би и затова не ме уморява. Отворен съм за нови неща и въпреки кризата или може би заради нея, имам повече енергия отвсякога. В една друга ситуация може би бих пял, бих превеждал, бих писал, но точно в този момент ролята на издател за мен е по-допринасяща. Задържат ме и два основни фактора – детските спомени и преживявания, чувството на принадлежност и усещането, че трябва да продължа това, което е започнато преди мен. Моята роля е да променям и го правя, както го разбирам. Работя и в екип от хора, които са отдадени на това, отдадени са на изкуството. Не е като в бизнеса, където единствената цел са парите и забогатяването.

Светлозар Желев, издател, „Сиела“: Подарявам само книги на най-близките си хора

Светлозар Желев е директор на издателство „Сиела“, чиито автори тази година станаха носители на някои от най-престижните отличия в страната – националната литературна награда „Елиас Канети“ (Галин Никифоров за „Къщата на клоуните“), български роман на годината (Галин Никифоров за „Лятото на неудачниците“), национална награда „Хр. Г. Данов“ (Недялко Славов) и награда „Хеликон“ (Васил Георгиев за „Деград“).

Кои са за вас книгите събития за 2011 г.?

– Автобиографията на Кийт Ричардс, „От Изток на Запад“ на Мирослав Пенков, която за мен е най-голямото събитие в българската литература, тъй като излиза на 12 от най-големите пазари на света, включително САЩ, Германия, Италия, Испания и Великобритания. Бих отличил и „Лудост“ на Калин Терзийски, както и предстоящата книга на Захари Карабашлиев „Симетрия“, която излиза на 20 декември. За мен е страхотно и че „Сиела“ взе най-големите литературни награди в страната.

Като чуждестранни заглавия годината не беше особено силна.

Коя книга препрочетохте през тази година?

– Много са! „Илюзии“ на Ричард Бах, „Сътворението“ на Гор Видал, „Стършел“ на Етел Войнич.

Коя книга ще подарите за Коледа и на кого?

– Подарявам само книги на близките си хора и тази година ще го направя пак. Бих подарил „За ползата от позите“ на Калин Терзийски, „Симетрия“ на Захари Карабашлиев, както и едно страхотно издание – „Загадки и мистерии на Втората световна война“.

Електронните книги – възможност или заплаха?

– В никакъв случай не са заплаха. Единственото притеснение може да е, че хората трябва да четат повече. Иначе електронната книга е като всички други и притежава всички нейни характеристики както при написването си, така и при изработката си.

Увеличава ли се, или намалява четящата аудитория в България?

– Много е трудно да се каже, тъй като това не подлежи на статистика. Ако се движа само с хора, които четат, ще ми се струва, че всички четат, ако никой около мен не чете, ще си мисля, че не са останали такива хора. Въпреки че може би процентно четящите са по-малко, не мисля, че интересът е по-малък. А вече купуващи и четящи литература са две съвсем различни неща.

Какво ви мотивира да продължавате да се занимавате с книгоиздаване в България?

– Мотивира ме примерно това, което се случи на панаира на книгата, който тази година имаше огромен успех. Има и толкова много хора, които се интересуват, има и много нови имена като автори. Най-голямо е удовлетворението, когато някой ти каже лично или ти напише имейл, в който казва колко много е харесал някоя книга. Това е най-красивото нещо.

Раймонд Вагенщайн, изд. „Колибри“: Бих подарил книги на всичките си приятели

Раймонд Вагенщайн е управител на издателство „Колибри“ от над 20 години и е директор на Международния панаир на книгата, който се проведе с голям успех и тази година. Той е и кинокритик, журналист, сценарист и автор на поредица от кулинарни книги.

Кои са за вас книгите събития за 2011 г.?

– Мемоарите на Анжел Вагенщайн, както и друга негова книга – „Преди края на света“. А от международните – трилогията „Милениум“ на Стиг Ларшон, „Възнегодувайте“ – едно есе на Стефан Есел, което подлуди света. Също така четирите части за Малкият Никола, останалите шест трябва да се появят през 2012 г.

Коя книга препрочетохте през 2011 г.?

– Не ми остава никакво време за препрочитане, дори ми е трудно да довърша това, което съм започнал. Получавам по пет книги на ден.

Електронните книги – възможност или заплаха?

– Вероятно са възможност, въпреки че това е актуален формат най-вече в САЩ. В Европа това е идея, която още се оформя. Иначе книгите, които издаваме, могат да се намерят и в електронен вариант.

Коя книга бихте подарили за Коледа и на кого?

– На всички си приятели бих подарил книги, а коя книга – това зависи от човека.

Намалява ли, или се увеличава четящата аудитория в България?

– И едното, и другото. Като демографски процент намаляват, но страшно много хора остават заинтригувани.

Какво ви мотивира да продължите да се занимавате с книгоиздаване в България?

– Друго не умея да правя.

Калин Терзийски, писател: България е идеално място за силния дух

Започваме с Калин Терзийски. 2011 г. беше изключително силна за него – той издаде романа „Лудост“, спечели Европейска литературна награда за нови или утвърждаващи се автори за сборника „Има ли кой да ви обича?“, а в началото на този месец излезе и новата му стихосбирка „За ползата от позите“.

Кои за Вас са книгите-събития за 2011 г?

– Мисля, че романът „Възвишение“ на Милен Русков е събитие, както и „Физиката на тъгата“ на Георги Господинов. Още не съм чел „Машини за любов“ на Момчил Николов, но от познати знам, че е нещо сериозно. Също така „Чекмедже за единични неща“ на Гергана Пожарски, много сериозна писателка. Бих споменал и новата ми стихосбирка „За ползата от позите“, тъй като поезията трябва да влиза в живота на хората. Причината да включа и моя книга е жест към тези, които не проявяват византийска скромност – тази, която е фамилиарна и фалшива.

През тази година мисля, че нови чуждестранни книги не съм прочел. Предпочитам да чета стари. Дразня се, когато някой чете нови неща, единствено, за да се информира. Това е все едно да правиш секс с жена, за да се информираш каква е. Любопитството при четенето е жалка работа.

Коя книга препрочетохте тази година?

– „Моби Дик“ за пореден път – това е фундаментална, християнска и философска книга. Също така „Тъй рече Заратустра“ на Ницше, „Нежна е нощта“ на Ф. Скот Фицджералд, продължавам да чета и Карл Юнг.

Коя книга бихте подарили за Коледа и на кого?

– Книгите освен нещо като свещенодействие, са също така нещо работно, което не подлежи на подаряване – също като хляба. Може би бих подарил такива, които са красиви като оформление, като предмет – фото албум или енциклопедия. Книги и торти не държа да получавам.

Какво може да очакваме от вас през 2012г.?

– Сборник от разкази и се надявам да завършва новия ми роман „Войник“, въпреки че напоследък нямам много време за писане от всичките ми „светски“ изяви.

Намалява ли или се увеличава четящата аудитория в България?

– Увеличава се особено при българските автори, тъй като българските читатели щурмуват мощно, както никога. Ако не се случват обществените и социалните дейности, литературата ще бъде маргинализирана и достъпна единствено за просветените. Мисля, че тя вече влезе в живота на хората.

Какво ви мотивира да продължите да работите в България?

– Мотивира ме шопската проклетия или ако трябва да бъде по-помпозен – моята воля. Както казва Ницше – силният дух иска да му е тежко. България е голям товар и много подходяща за силния дух. Който иска да му е лесно, отива някъде другаде.

Васил Георгиев, носител на „Хеликон“ 2011: Аз съм писател в правото и адвокат в литературата

Сборникът „Деград“ на Васил Георгиев спечели „най-ценното литературно пиле“ в България по неговите думи – десетата награда на „Хеликон“ за нова българска художествена проза. Тя беше обявена на церемония на 15 декември.

„Деград“ (издател „Сиела“) е сборник с 13 разказа, написани между 2008 и 2010 г. Още при излизането на книгата през януари се предвиждаше сборникът да се превърне в едно от литературните събития на 2011 г. Авторът е адвокат и доктор по право, преподава конкурентно право на ЕС в СУ „Св. Климент Охридски“.

„Дневник“ разговаря с победителя за егото и „слонското търпение“ на писателя.

Казвате, че наградата „Хеликон“ е най-ценното литературно пиле в България (статуетката изобразява орел – бел. р.). Какъв занаят е литературата?

– Според мен е занаят за силни и здрави мъже и жени. По-скоро е слонски занаят, защото се изисква слонско търпение.

Нуждае ли се добрата литература от награда?

– Нужни са много награди, дори жанрови награди – за разказ, за роман, за фантастичен разказ и т. н. Защото колкото повече награди има, толкова по-оценено е егото на писателя. А то е изключително важно, за да продължава той да пише. Ако съдя по себе си, като пиша нещо, аз се опитвам да се защитя пред някакви хора.

Трябва да има повече награди, за да може писателският труд да стига по-лесно до хората. Важно е да имаш някакво признание за цялата работа. Не мога да преценя дали пиша за признанието – малко пишеш за себе си, малко пишеш за другите, малко пишеш за пари, малко от суета… Не мога да намеря категоричните отговори и никога не съм можел, защото прекалено много мисля. А хората, които мислят прекалено много, не са много решителни.

Не е ли наградата преграда?

– Да, разбира се. Преграда е, защото много хора не издържат психически на прекалено голямото внимание, което получават. Защото наградата много отдалечава нещата от истината. Например имаш 12 номинирани книги и трябва да избереш една от тях. Това по някакъв начин показва, че останалите книги не са толкова добри. Голяма част от номинираните книги са прекрасни и аз съм много изненадан, че аз спечелих. Аз обаче не мога да си прочета своята книга отстрани, с други очи. В този смисъл тази изключителност, която се приписва на човека, може да му е преграда, ако иска да продължи да работи добре. Но може и да е стимул. Аз като адвокат гледам от всяко нещо да извличам някаква полза. Дали успявам или не, е друг въпрос.

Кога намирате време да пишете?

– Винаги се намира свободно време – по 12-20 минути до половин час, през ден, през два. Както имаш време за четене, за ходене на ски – намира се време. Нямам специално време, когато си казвам „Сега ще седна да пиша“, нямам специална дисциплина. Много автори я имат, но аз съм мързелив писател – не пиша много.

Какво в професията ви ви помага в литературата и обратно?

– Подреденият начин на мислене в адвокатската работа ми помага в писането, а въображението от литературата ми помага да пиша по-добри молби, по-добри договори, защото всички тези юридически документи представляват някакъв сценарий на нещата – едно предложение как да се случат.

Тоест сте писател в правото и адвокат в литературата?

– Точно така. Не се бях замислял! Да, чета написаното по 20 пъти, разделям го на подточки, а така си пиша и юридическите документи.

Какво е добра награда?

– Добрата награда е заслужената награда. Четох в един сайт покъртителни истории на хора, които е по-добре да не са печелили милиони от Тотото, защото те са ги докарали до крайна бедност, наркомания, хазарт… А в моя случай не знам – наградата е в мен от половин час и засега ми се отразява благотворно! (смее се)

Има ли място за български книги на световния пазар?

– За да има такова, първо трябва да има добре развита агентска система, за да могат авторите да имат кой да ги представлява пред издателствата в чужбина. Липсва тази връзка. Тя ще се появи в някакъв момент, когато се натрупат достатъчно книги. Но сред номинираните книги наистина имаше много добри.

(по материали от в. „Дневник“)

Източник

Коментари (11)

- 27-12-2011|митко_б – И какъв е смисълът?

Това е компилация от интервютата в Дневник.

Повечето нищо не казващи.

Какъв е смисълът от тази статия тук?

Quo vadis, Domine?

Павел се е върнал в Рим, а гореизброените корифеи?

- 27-12-2011|Златко

Не съм сигурен, че ви разбирам, Митко. Какво точно очаквате да ви кажат? И от какво точно сте разочарован? Кажете го тогава вие, щом те не успяват.

- 28-12-2011|Иван Рангелов

Ето, Златко отново се прави, че не разбира… (?!?!)

Или действително е толкова заслепен, че просто не забелязва?

Първо: най-горе материалът е анонсиран като „Написано от Калин Терзийски“

А като се зачете човек, бързо става ясно, че това са интервюта главно с издатеии (и отчасти с писатели), и интервюто с Калин Терзийски е само едно от общо 6-7 интервюта в подборката…

Второ: В интервютата е зададен и въпросът „Намалява ли или се увеличава четящата аудитория в България?“ – който въпрос така и не получава ясен и конкретен отговор от никой от интервюираните издатели. Самият факт, че никой от издателите не си позволява да спомене някакви поне най-общи пазарни данни (например от типа „обемът на продажбите се увеличи“, или „броят на продадените екземпляри тази година е по-голям, отколкото миналата“, или „тази година читателите са склонни да дават за една книга средно повече пари, отколкото миналата година“) е достатъчен. Очевидно този въпрос е неудобен за издателите.

Трето: има и друг въпрос, който така и не получава конкретен отговор от никой от издателите: въпросът за електронните книги. Никой от издателите не използва отговора си на този въпрос, за да анонсира някаква своя конкретна инициатива в тази област.

Четвърто: Не може да не направи впечатление, че издателите много често използват отговорите си на въпроса „Кои за Вас са книгите-събития за 2011 г.?“ единствено за да … споменат книги, издадени от собственото им издателство.

- 28-12-2011|Златко

Поводът за този коментар е недоразумение, Иване. Програмата, с която работя, не ми дава възможност да поставя над един материал повече от едно име. Единственият начин да изброя всички автори е в краткото въведение към текста, което публикувам на заглавната страница на сайта (този текст е част от януарския брой, страницата на който е в процес на обработване и още не може да се види), и в бюлетина на списанието, който изпращам по електронната поща. Там наистина са изредени всички автори.

По всичките си останали въпроси ще трябва да поизчакаш, също като мен. Разбирам недоволството ти, но друго засега няма…

- 07-01-2012|Велко Милоев – Страхотен филм за печатните и е-книгите

На всеки, който се интересува от спора за „умирането на книгата“ и „е-книгите – заплаха или възможност“, силно препоръчвам едночасовия британски документален филм Books: The Last Chapter? Presented by Alan Yentob. Задълбочено проучване, с много човещина в дискусията. Финалът – за мащабни проекти за дигитализиране на печатни издания с невероятното участие на доброволци – е сложен в контекста на финала на „451 по Фаренхайт“.

- 08-01-2012|Bogomil Kostov AVRAMOV-HEMY – ЖАНЕТ ИЛИ ТАБЛАНЕТ?

ПОВЕЧЕ ОТ ДВЕ ГОДИНИ ОЧАКВАМ ОТГОВОР-РЕШЕНИЕ ЗА ПРЕДЛОЖЕН СБОРНИК-РАЗКАЗИ „AMERICAN LOG BOOK“. КАКВА Е РАЗЛИКАТА МЕЖДУ ИК „ЖАНЕТ“ И ТОТАЛИТАРНОТО КНИГОИЗДАВАНЕ?

- 10-01-2012|Златко Ангелов

Позволявам си да цитирам един читател, който написа вчера във Фейсбук: „Може би съм старомоден, но за мен в повечето случаи в основата на хубавата книга лежи хубава история… При някои от цитираните по-горе автори няма история, а просто лични пиянско – наркотични случки, поръсени със секс. Нещо като записки от кварталната кръчма. А що се отнася до истории …ако погледнем например към Мураками, Кормак Маккарти, Сафон или Паланюк става ясно …“ Личи си: изказване на човек нормален, земен, онзи когото бихме определили като интелигентен читател. А „цитираните по-горе автори“ от други коментиращи са Парушев, Терзийски, Карбовски, Секулов, Дилов, „Деград“, Момчил Николов, Алек Попов, Иво Сиромахов, Богдан Русев … Дори и обобщението на читателя да не се отнася точно за всички от тях, основният извод, към който той и другите дискутиращи водят е ДРЕБНОТЕМИЕТО, ДРЕБНАВОСТТА, сгушването в ДРЕБНИЯ свят на личния сантимент или солипсичната усукана мисъл, ЛЕСНОТО разпъване на словото около теми свързани с долната половина на тялото.

За тях сякаш България е тъжен ъгъл на света, в който няма истински човешки трагедии и където индивидът е смачкан до първичните си инстинкти. Но дори и от такова светоусещане, писателят с усет за традиция и бъдеще може да словотвори литература, която да показва ГОЛЯМАТА КАРТИНА--защо е така, откъде тези хора и тази държава идват и накъде отиват. Човешкото състояние и в България е драматично, трагично, хумористично, оптимистично и какво ли не още--каквото е навсякъде по света. Човешкото състояние е неизчерпаем извор на истории, които стават негови метафори, стига да излязат изпод перото на писатели, които не хленчат над нещастията си, а ги виждат като път към пречистване. Такива писатели в България има. Малко са. Но някой трябва да ги посочи и да ги сравни с Балзак, Мураками, Сафон, Паланюк и Роберто Боланьо, за да почувстват хората, че има световна мярка, по която и българските писатели могат да бъдат мерени.

- 10-01-2012|Златко

Приветствам коментара на адаша, но все пак си мисля, че само с критика и отхвърляне не може да се създаде климат, който да насърчава творческите импулси на хората. В смисъл, да, действително литературата ни е слабичка, хилава, гледа повечко към пъпа си и пр. Добре, но какво можем (и трябва) тогава да правим, за да променяме по малко нещата? Според мен отговорът е прост – и всеки, който е отгледал деца, го знае: хубави, лоши, ТРЯБВА да ги обичаме и ценим, инак тежко ни! Това не означава да ги глезим и да им спестяваме истината, но пък и само с пръчката не става. Човек трябва и да приема, и да прощава, и да разбира… Абе, всичко. Но най-вече да обича! Ето защо, при всичката бедничка грозотийка, която прозира през повечето кратки разкази, които публикувам тук от български автори, аз продължавам да мисля, че друг път няма. Не са особено добри; особено дразнят случаите, в които публиката започва да се прехласва пред откровено грозни и беднички патета, но това е, братко! Който не му харесва, да не се е раждал българин, или поне не през този век.

Повтарям, не става дума за оправдаване и заглаждане на грозотията. Но само с придържане към един-двама автори също не става. Човек трябва да намира в себе си енергията и силата да надмогва себе си и собствените си ограничения, особено когато възрастта започва яко да чука по вратата. И безсюжетното писане на един Георги Господинов, с цялата доброта, тъга и човечност, от които е пропито, е не непременно по-лошо от класическата изпипаност и речево богатство на романите на Зарев. Трябва да намираме повече място в душите си, инак животът и хората по неизбежност ще ни избутат в някой ъгъл и ще престанат да ни обръщат внимание. Народът го е казал възможно най-просто и ясно: „Сърдит Петко – празна му торбичка!“

Та така…

- 10-01-2012|Златко Ангелов

Присъединявам се към Златко само доколкото тезата му отразява гледната точка на издателя, който трябва да вземе решение какво да публикува и какво да отхвърли. Също се присъединявам към споменаването на Господинов и Зарев в едно и също изречение, като двама писатели, с които България може да се гордее. Имено те двамата създават литература--макар и полюсно противоположна--която е прицелена в Голямата Картина.

В същото време подчертавам, че аз пледирам за МЯРКАТА, не за опрощаващото погалване на бащата (а и ако писателите с високото си самочувствие чуят, че биват сравнявани с деца, едва ли ще им стане приятно). Става дума не за това, че в литературния процес диапазонът на качество е много широк и плява има винаги предостатъчно. Обаче в България хората нямат пътеводител как да намерят зърното. Хората--включително и издателите. Гоненето на печалба и в утвърдените литературни пазари е водеща мотивация, обаче там то става върху една традиция, която ЗНАЕ МЯРКАТА. Стандартите са налице. „Манхатън мирише.“ -- както писа вчера един млад автор на този сайт.

Става дума за това, че за истински добрата литература се мълчи. Защото дори рецензиите за „Физика на тъгата“ издават по-скоро стъписване от текста, но не и дълбокото му проникновено тълкуване. Става дума за това, че един безмилостен роман като „Реквием за никого“ от Златко Енев не се чете, защото бил прекалено натуралистичен, чувствителните сърца не издържали на насилието. (А издържат на пиянски вопли …) Става дума за това, че в немско Зарев е сравняван с Балзак и Достоевски, а в българско младите хора не знаят името му.

Става дума, в края на краищата, за онова, което представя България като народ, национален характер, литературна традиция и СВЕТОВЕН СТАНДАРТ.

- 21-01-2012|коко – ужас

Колко нещастници графомани около групичката на господинов!

- 21-01-2012|коко – ужас 2

вижте ги как само се самооблъщават, как говорят само за себе си или за своя тартор, как се хвалят взаимно, че и сами себе си,, мислят, че те са пъпа на света, а в действителност са толкова жалки. Прочетете обаче прехваления роман на господинов или пък този терзийски и ще разберете какъв балон е. за естествен роман да не говорим, просто е ужас. Но това са назначените писатели от отворено общество и Ефтимов, смешници и търговци чрез измислени и преписани книги.

Да разбереш Борхес

Автор: В. С. Наипол

Борхес, говорейки за славата на писателите, беше казал: „Важен е образът, който си създавате в умовете на хората. Много хора смятат, че Бърнс е посредствен поет. Но той е свързан с много неща и хората го харесват. Образът – както при Байрон – в края на краищата може да се окаже по-важен от творчеството.

Борхес е велик писател, сладък и меланхоличен поет; хората, които знаят добре испански език, го почитат като автор на директна, не-реторична проза. Но англо-американската му репутация като сляп възрастен аржентинец, автор на няколко много къси и много мистериозни истории, е толкова раздута и фалшива, че затъмнява истинското му величие. Може би това му струваше Нобеловата награда – и може би ще стане така, че когато фалшивата репутация намалее, както би трябвало, доброто творчество също ще изчезне.

Иронията е в това, че Борхес, в най-добрите си произведения, не е нито мистериозен, нито труден. Поезията му е достъпна; голяма част от нея дори е романтична. Темите му си остават постоянни в течение на последните петдесет години: военните му предци, кончините им в битки, самата смърт, времето и старият Буенос Айрес. Има и десетина успешни разкази. Два или три са директни, дори старомодни, детективски истории (един от тях беше публикуван в Ellery Queen’s Mystery Magazine). Някои се занимават, по много кинематографичен начин, с измета на Буенос Айрес около началото на века. Гангстерите получават епическа величина; те се издигат, сблъскват се с предизвикателства и понякога бягат.

Другите разкази – другите, които подлудяват критиците – са от рода на интелектуалните шеги. Борхес взема някоя дума като „безсмъртен“ и си играе с нея. Да предположим, казва той, че хората наистина биха били безсмъртни. Не просто хора, които остаряват и отказват да умрат, а несъкрушими славни мъже, оцеляващи във вечността. Какъв би бил резултатът? Отговорът – който е и неговата история – е, че всяко възможно преживяване ще сполети всеки човек, че всеки човек в някакъв момент ще придобие всеки мислим характер, и че Омир (прикритият герой на тази история) може би дори ще забрави през 18 век, че е написал Одисеята. Или да вземем думата „незабравим“. Да предположим, че нещо би било наистина незабравимо, че не би могло да бъде забравено дори и за секунда; да предположим че това нещо би се оказало, подобно на монета, във ваше притежание. Разширете идеята по-нататък. Представете си някой мъж – всъщност не, би трябвало той да бъде момче – което не може да забрави нищо, чиято памет се раздува и раздува с всички незабравими детайли от всеки миг от живота му.

Това са някои от интелектуалните игри на Борхес. И може би най-успешното му прозаично произведение, което е и най-късото, е чиста шега. То се нарича „За точността на науката“ и се представя като извлечено от някаква книга с пътешествия от 17 век:

В онази Империя изкуството на Картографията придоби такова Съвършенство, че Картата само на Една провинция покриваше пространство колкото цял един Град, а Картата на самата Империя – цяла Провинция. В хода на Времето тези Подробни карти бяха счетени за някак недостатъчни, и така Колегията на картографите направи Карта на Империята, която беше със същия Мащаб като самата Империя и съвпадаше с нея точка по точка. По-малко интересуващи се от Изучаването на Картографията, следващите Поколения започнаха да считат една карта от такава Величина за малко неудобна и, не без Непочтителност, я изоставиха на Произвола на слънцето и Дъжда. В западните Пустини, разпокъсани Фрагменти от Картата все още могат да бъдат открити, подслоняващи по някой и друг Звяр или просяк; сред цялата нация не е останала никаква друга Следа от Дисциплината на Географията.

Това е абсурдно и перфектно: точната пародия, гротескната идея. Загадките и шегите на Борхес могат да се окажат пристрастяващи. Но те трябва да бъдат разпознати като онова, което са; те не винаги могат да поддържат метафизическите интерпретации, които получават. И все пак има много неща, които могат да привлекат академичния критик. Някои от номерата на Борхес изискват – и понякога изчезват под – екстравагантни демонстрации на странна ученост. Към това се добавя и евентуалния бароков език на ранните истории.

Кръгообразните руини – една сложна, почти научно-фантастична история за сънуващ човек, който открива, че самият той съществува единствено в нечий друг сън – започва така: „Nadie lo vio desembarcar en la unánimenoche.“ Буквално: „Никой не го видя да дебаркира в единодушната нощ“. Норман Томас ди Джовани, който превежда само Борхес през последните четири години, и направи повече от всеки друг за популяризирането на творчеството му в англоезичния свят, казва:

Можете да си представите колко много нещо се изписа за това „единодушна“. Предложих на Борхес два превода, „заобикаляща“ и „всеобхватна“. И му казах, „Борхес, какво всъщност имате пред вид под единодушна нощ?“ Бях удивен от отговора му. Той каза: „Ди Джовани, това просто е пример за безотговорния начин, по който пишех тогава.“ В превода използвахме „всеобхватна“. Но мнозина от професорите не искаха да се разделят с тяхната единодушна нощ…

Имаше една жена. Тя написа есе за Борхес в някаква книга. Не знаеше испански език и есето ѝ се основаваше на два доста посредствени английски превода. Дълго есе, около 40 страници. И едно от ключовите твърдения беше, че Борхес пишел много латинска проза. Трябваше да ѝ посоча, че Борхес няма друг избор освен да пише латинска проза, защото пише на испански, а испанският е диалект на латинския език. Тя не беше се консултирала с никого, когато беше полагала основите. А накрая крещи „помощ!“ и вие се втурвате и виждате как този огромен небостъргач потъва в подвижите пясъци.

Ди Джовани придружаваше Борхес по време на авторска обиколка из Съединените щати през 1969:

Борхес е джентълмен. Когато хората дойдат и започнат да му обясняват какво всъщност означават историите му – в края на краищата, той само ги е написал – той има най-великолепния отговор, който някога сте чували. „А, благодаря ви! Обогатихте историята ми. Направихте ми великолепен подарък. Изминах целия път от Буенос Айрес до Х – да речем Лубок, Тексас – за да открия тази истина за себе си и своята история.“

В продължение на години Борхес се наслаждава на значителна репутация в испаноезичния свят. Но в „Автобиографично есе“, което беше публикувано като „Профил“ в The New Yorker през 1970, той казва, че докато не е спечелил наградата Форментор през 1961 – тогава беше на 62 – той е бил „практически невидим, не само в чужбина, но и в Буенос Айрес.“ Това е преувеличение от вид, който смайва някои от аржентинските му поддръжници; някои биха казали, че „безотговорността“ му е нараснала със славата. Буенос Айрес е малък град и онова, което може би е било безобидно, когато Борхес е принадлежал само към този малък град, става много по-малко такова когато чужденците започнат да чакат на опашка за интервюта. Някога, без съмнение, преклонението на Борхес пред военните му предци и техните смърти в различни битки е ласкаело цялото общество, давайки му усещане за минало и завършеност. Днес то изглежда така, сякаш го изключва, сякаш обявява някакво частно величие; за мнозина то е само егоистично и арогантно. Не е лесно да си известен в малък град.

Борхес дава много интервюта. И всяко от тях изглежда също като останалите. Той прави въпросите да изглеждат без значение; той проиграва, както беше казала една аржентинска дама, своите discos, своите грамофонни плочи; той играе. Той казва, че испанският език е негова „орисия“. Критикува Испания и испанците: той все още води онази колониална война, в която обаче старите въпроси са били объркани с по-простия аржентински предразсъдък срещу бедните и изостанали имигранти от северна Испания. Казва своите нетактични – и очаквани – шеги за индианците от пампата. Нетактични, защото само двадесет години преди да бъде роден, тези индианци бяха унищожавани систематично; и все пак очаквани, защото кланета от такъв мащаб могат да станат приемливи единствено когато жертвите им бъдат направени смехотворни. Той говори за Честъртън, Стивънсън и Киплинг. Говори за староанглийския език с ентусиазма на човек, който сам си е подбрал тема. Говори за английските си предци.

Това е едно странно-колониално изпълнение. Аржентинското му минало е част от представлението му; той го предлага като такова и в края на краищата е патриот. Почита знамето, един образец на което виси от балкона на офиса му в националната библиотека (той е директорът). И е развълнуван от химна. Но в същото време изглежда страстно се стреми да се обяви разделеността си от Аржентина. Представлението може би е насочено към новата му англо-американска студентска аудитория, която това ласкае по множество начини. Но позите са стари.

В Буенос Айрес все още се помни, че в 1955, само няколко дни след като Перон беше свален и онази деветгодишна диктатура свърши, Борхес изнесе лекция за – от всички възможни теми – Коулридж, за дамите от Асоциацията за английска култура. Някои от строфите на Коулридж, каза Борхес, били сред най-добрите в английската поезия, „es decir la poesia, тоест поезията“. И онези четири думи, по времето на всеобщата национална радост, изглеждаха като ненужна атака срещу аржентинската душа.

Норман ди Джовани разказва една балансираща история. „През декември 1969 бяхме в университета Джорджтаун във Вашингтон. Човекът, който ни представяше, беше от Аржентина, Тукуман, и той използва повода да каже на аудиторията, че военната диктатура е закрила университета в Тукуман. Борхес не показа абсолютно нищо по отношение на онова, което онзи мъж беше казал, чак докато вече бяхме на път за летището. Но тогава някой започна да говори за това и внезапно Борхес беше много ядосан. ‚Чухте ли какво каза този човек? Че са закрили университета в Тукуман‘ Запитах го каква е причината за гнева му, а той отговори: ‚Този човек нападаше моята страна. Не могат да говорят по този начин за моята страна.‘ А аз казах ‚Борхес, какво искате да кажете, „този човек“? Този човек беше аржентинец. Той идва от Тукуман. И онова, което казва, е истина. Военните наистина са закрили университета в Тукуман.‘

Борхес е среден на ръст. Почти невиждащите очи и бастунът правят изгледа му още по-отличителен. Той се облича с много вкус. Казва, че е писател от средната класа, а един писател от средната класа не трябва да бъде просто денди или впечатляващо небрежен. Той е изискан: той смята, заедно съсСър Томас Браун, че джентълменът е човек, който се опитва да създава възможно най-малко неприятности. „Потърсете това в Religio Medici„[151]. Може би чрез достъпността си, чрез готовността да дава дълги интервюта, повтарящи други, които е давал, Борхес комбинира идеала за незабележимост на средната класа и маниерите на джентълмена, с личното пространство на писателя, с необходимостта му да се запазва в името на работата си.

Има намеци за това лично пространство (вътре в достъпността) в начина, по който той желае да се обръщат към него. Може би не повече от половин дузина хора имат привилегията да го наричат с малкото му име, Хорхе, което те превръщат в „Джорджи“. За всички останали той желае да бъде просто „Борхес“, без señor, което счита за испанско и помпозно. „Борхес“ разбира се, поддържа дистанция.

И дори „Автобиографичното есе“ от петдесет страници не нарушава това лично пространство. То просто е като още едно интервю. Не казва почти нищо ново. Раждането му в Буенос Айрес през 1899, като син на адвокат; военните му предци; седемгодишният престой на семейството в Европа от 1914 до 1921 (когато песото е ценно, а Европа – по-евтина от Буенос Айрес): всичко това се повтаря в съкратен вид, като в интервю. И есето бързо се превръща просто в отчет за писателския му живот, за книгите, които е чел и които е написал, литературните групи, в които е участвал и списанията, които е основал. Животът липсва. Една възможно най-лека скица за кризата, през която изглежда е преминал в края на тридесетте и началото на четиридесетте си години – семейните пари са изгубени – той се занимава с всякакви видове журналистика; когато баща му умира, а самият той се чувства сериозно болен и се „страхува за умствената си непокътнатост“; когато работи като помощник в една квартална библиотека, добре известен като писател извън библиотеката, непознат вътре в нея. „Спомням си как един колега веднъж забеляза в енциклопедията името на някой си Хорхе Луис Борхес – факт, който го накара да се диви над съвпадението на нашите идентични имена и рождени дати.“

„Девет години на солидно нещастие“, казва той; но отделя на този период само четири страници. Личното пространство на Борхес започва да изглежда като нещо забранено.

Дадено ми беше

Онова, което е позволено на смъртните да знаят.

Целият континент познава името ми;

Не съм живял. Искам да бъда някой друг.

Това е Борхес, пишещ за Емерсон; но то би могло да бъде и Борхес, пишещ за Борхес. Животът, в Автобиографичното есе, наистина липсва. Така че всичко, което е важно у човека, трябва да бъде намерено в творчеството му, което при Борхес по същество е поезията. А всички теми, които е опитвал през дългия си живот се съдържат, както самият той казва, още в първата му поетическа книга, публикувана през 1923. Една книга, напечатана за пет дни, 300 екземпляра, раздавана безплатно.

Ето го военния предтеча, умиращ в битка. Още тук, на 24 години, съзерцанието на славата се превръща в размишление върху смъртта и времето и „стъклените перли“ на индивидуалния живот:

…когато самият ти си въплътеното продължение

на онези, които не са живели в твое време

а други ще бъдат (и са) твоето безсмъртие на земята.

Някъде по това време животът спира; всичко, което следва, е литература: грижа за думите, безкраен опит да се остане, да не бъдат предадени, емоциите на това толкова необичайно минало.

Аз съм себе си и него днес

Човекът, който умря, чиято кръв и име

Са мои.

От написването на тази книга насам нищо, освен може би откриването на староанглийската поезия, не е дало на Борхес материал за толкова интензивни размишления. Нито дори горчивите години на Перон, когато той бива „повишен“ навън от библиотеката, до поста инспектор за птици и зайци по обществените пазари, и подава оставка. Нито дори краткия му, нещастен брак късно през живота, някога обект на статии по списанията, и все още тема за клюки в Буенос Айрес. Нито дори непрекъснатата компания на майка му, днес на 96 години.

„През 1910, столетието на Аржентинската република, ние гледахме на Аржентина като на почтена страна и не се съмнявахме, че нациите ще започнат да идват при нас. Днес страната е в тежко положение. Заплашва ни завръщането на ужасния човек.“ Това е начинът, по който Борхес пише за перон: той предпочита да не използва името.

Получавам множество лични заплахи. Дори и майка ми. Те ѝ позвъниха в малките часове – два или три сутринта – и някой ѝ каза с много груб глас, гласът, който очаквате от някой Peronista, „Трябва да убия вас и сина ви.“ Майка ми попита „Защо?“ „Защото съмPeronista.“ Майка ми каза, „Що се отнася до сина ми, той е над седемдесет и практически сляп. Но в моя случай трябва да ви посъветвам да не си губите времето, защото съм на деветдесет и пет и мога да умра в ръцете ви преди да ме убиете.“ На следващата сутрин казах на майка си, че съм чул телефона да звъни през нощта. „Да не би да съм сънувал?“ Тя каза „Просто някакъв глупак.“ Тя е не само умна, но и смела… Не знам какво мога да направя за всичко това – политическата ситуация. Но си мисля, че трябва да правя каквото мога, след като в семейството ми е имало военни.

Първата поетическа книга на Борхес се нарича Страсти от Буенос Айрес. В нея, казва Борхес в предговора, той се е опитвал да възпее новия и растящ град по специален начин. „Подобно на римляните, които са мърморели думите ‚numen inest‘, когато са минавали през някоя гора, така и моят стих обявява ‚Божеството е тук‘, утвърждавайки чудото на улиците… Местата от ежедневието стават, малко по малко, свещени.“

Но Борхес не освещава Буенос Айрес. Светът, който вижда посетителят, не е светът от стиховете – не по начина, по който Симла[152] (също толкова нов и изкуствен, колкото е и Буенос Айрес) си остава, след всичките тези години, градът от разказите на Киплинг. Киплинг се вглежда остро в един реален град. Буенос Айрес на Борхес е нещо лично, град на въображението. А сега и самият град е в упадък. Дори и онзи на Борхес. В южната му част все още оцеляват някои стари сгради, с мощните си входни врати и смаляващи се дворове, всеки от тях застлан с различни плочки. Но много по-често вътрешните дворове са затворени; много от старите сгради са били съборени. Елегантността – ако в този плебейски град елегантността действително е съществувала извън визиите на архитекти-изгнаници – е изчезнала; сега тук има само безпорядък.

Белият и блед аржентински флаг, който виси на улица Мексико от балкона на офиса на Борхес в националната библиотека е зацапан от боклуци и автомобилни газове. Пък и разгледайте тази сграда, може би най-красивата в целия квартал, която е била използвана като болница и затвор по времето на гангстера-диктатор Росас преди повече от 120 години. Все още има красота в покритата с шипове ограда, във високия железен портал, в грамадните дървени врати. Но отвътре стените се лющят; прозорците в централния двор са изпочупени; по-нататък, двор след двор; в един от коридорите виси пране, стъпалата са изронени, а металната вита стълба е покрита с боклуци. Това е държавно учреждение, отдел на Министерството на труда: то говори за администрация, която е рухнала, за град, който умира, за страна, която не функционира истински.

Навсякъде стените са изподраскани с лозунги, призоваващи към насилие; по улиците действат партизански групи; песото пропада; градът е пълен с омраза. Кръвнишкият лозунг повтаря: Rosas vuelve, Росас се завръща. Страната очаква нов терор.

Numen inest, тук живее Божеството: заклинанието на поета не е проработило. Военните предци са умрели в битки, но онези дребни битки и напразни смърти не са постигнали нищо. Само в поезията на Борхес ония герои населяват „епохална вселена, седнали изправени в седлата“, „alto…en su épico universo“. А това е великото му съзидание: Аржентина като проста митическа страна, цял митичен свят от „републики, кавалерия и утрешни дни“, „las repúblicas, los caballos y las mañanas,“ на воювани битки, на установено отечество, на създадения велик град и на „улиците с имена, отекващи от миналото в кръвта ми“.

Това е визията на изкуството. И все пак, от тази митична Аржентина, създадена от самия него, Борхес протяга ръка, чрез английската си баба, към английските си предци, и чрез тях, към техния език „в зората му“. „Хората ми казват, че днес изглеждам като англичанин. Когато бях по-млад, не изглеждах като англичанин. Може би усещането, че съм англичанин, е дошло при мен чрез четенето.“ И макар Борхес да не го съзнава, една повтаряща се тема в късните разкази е онази за северняци, израждащи се сред някой безутешен аржентински пейзаж.

Шотландските Гутри се превръщат в mestizo[153] Гутре и вече не познават дори и Библията; едно английско момиче се превръща в индианска дивачка; хора на име Нилсен забравят произхода си и живеят като животни, със зверския сексуален код на блудника-macho.

Борхес каза при първата ни среща: „Не пиша за изроди.“ Но един друг път каза, „Тази страна е била обогатена от хора, мислещи преди всичко за Европа и Съединените щати. Само за цивилизованите народи. Гаучосите са били много простовати. Варвари.“ Когато разговаряхме за аржентинската история, той каза: „Има един шаблон. Не очевиден шаблон. Самият аз не мога да видя гората заради дърветата.“ А по-късно добави: „Онези граждански войни са безсмислени днес.“

Може би, тогава, паралелно с визията му за изкуството, у Борхес се е развила и една втора такава, колкото и да не е призната, визия за реалността. А сега, при всички случаи, реалният свят вече не може да бъде отречен.

В средата на май Борхес отиде за няколко дни в Монтевидео, Уругвай. Монтевидео беше един от градовете на неговото детство, гард на „дълги, мързеливи почивни дни“. Но днес Уругвай, най-образованата страна в Южна Америка, вече е, по думите на един аржентинец, „карикатура на държава“ – фалирала, като Аржентина, след военновременно богатство, и разкъсваща се на парчета. Монтевидео е град във война; партизани и войници водят престрелки по улиците. Един ден, докато Борхес беше там, четирима войници бяха застреляни на улицата.

Вдиях Борхес когато се върна. Красиво момиче му помагаше да слезе по стъпалата на Католическия университет. Изглеждаше още по-крехък; ръцете му трепереха повече. Беше захвърлил оживения маниер от интервютата си. Беше изпълнен от катастрофата на Монтевидео; беше в стрес. Монтевидео беше още нещо, което беше изгубил. В едно стихотворение „утрините на Монтевидео“ са сред нещата, за които той благодари на „божествения лабиринт от причини и следствия“. Сега Монтевидео, също като Буенос Айрес, също като Аржентина, вече е прекрасен само в паметта и в изкуството му.

октомври, 1972

Източник

В. С. Наипол (Сър Видиядхар Сураджпрасад Найпол) е британски писател, произлизащ от индийско семейство от Тринидад и Тобаго. Прозата и пътеписите му са обвинявани в очерняне на Третия свят. Противоречия предизвиква и крайният му индуизъм. Найпол получава Нобелова награда за литература през 2001.

Смяна на крепостите

Автор: Асен Валентинов

приказни есета

АЗ ПИША, БЯГАЙКИ ОТ СЛЪНЦЕТО

Едва ли мога да пиша за мен самия. Винаги съм писал, обръщайки се към някой друг. В повечето случаи това са били писма или пасажи от един ден, от един сън, от една тъга, която е преливала. Аз също като теб се страхувам, че като пиша, ще изневеря на себе си, ще заключа в сюжети нещо, което не e единствено история, осъдена да бъде разказана или да не бъде.

По принцип писането е силно разбуждане на сетивата, достигане до най-интимните елементи на собственото аз, и до голяма степен, пишейки, човек се разголва, предава се на другите, за да не бъде рана сам за себе си. Писането за мен не е спасение, не е начин да подреждам живота си, не е Авенариусова тенденция към психична стабилност, не е изгаряне на клада на всичко съкровено, а само докосване до теб по друг начин.

Винаги съм писал за някой друг. Черпил съм енергия от въздуха, направо от нищото, стоял съм на границата между светлината и мрака, посвещавал съм най-скъпите си образи, за да не изгубя и последния миг, в който ни е имало. Ти сигурно смяташ, че си една от всичките, една от тези, за които пиша – невидим мост към другите, и до известна степен ще си права, ако мислиш така. Разликата е, че ти не си далече и не трябва да те диря под чужди хоризонти, не трябва да вдигам отново стълбовете на света, за да открия следа от теб, за да я зазидам в думи, за да не я изпусна.

Писането е забранена игра, нещо като таен вход към Ерусалим. Човек разбира, че пише, едва когато за първи път наруши правилата, към които строго се е придържал дотогава. Просто ден, в който си решил да си сложиш цветните дрехи и да се разходиш сред хилядите индуси, облечени в бяло, като по този начин раздразниш ретината на окото, за да започнеш да пишеш отново.

И така, писането не е теорема, която трябва да бъде доказана, защото тя ще се окаже невалидна за другите или ще се нуждае от незадоволителни обяснения, което най-малко ще разтвори точното чувство, ще наруши парадоксалния, но истински ритъм на думите, съпътстващ всяко заклинание, каквото всъщност е то.

Никога не съм предполагал, че ще пиша за онова, което ни се случва, че писането ще бъде внезапна фотография на емоциите и състоянията ни. Аз вярвах, че ще пиша за отсрещния бряг, където вълните събарят крепостта камък по камък, а ти ще бъдеш спокойният бряг, на който ще пренеса всичко, което съм имал.

Иначе писането е мрак. Човек пише, когато се намира в крайната точка на пълнолуние, когато думите идват на вълни и преливат някъде натам, където още никой не е ходил. Когато банките са затворени и чиновниците спят. Когато не чуваш никакъв друг шум освен глухите удари на сърцето си.

I

ИДЕАЛНИЯТ СВЯТ

Идеалният свят не съществува, но за съжаление ние всички имаме спомени от него. Тези, които са успели да ги отстранят или, по-скоро – оперират, наричат себе си благовъзпитани възрастни хора. Всеки от нас е срещал обитателите на идеалния свят. На мен ми се случи в един еднообразно пътуващ влак, беше съвсем обикновено момиче, чиито физически данни едва ли ще ви заинтересуват толкова много. Мога да ги съчиня, както и да ѝ измисля име, но ще бъде нечестно спрямо нейния нереален произход. Наречете я Лигея, като едноименния разказ на Джузепе Томази ди Лампедуза, и така и най-невярващите от вас ще намерят поетични референции за мистичното ѝ същество. Моята Лигея отдавна я няма. Аз реших, че тя е проекция на идеалния свят, а не негова същност, и постепенно се отрекох от нея. Дълго време държах заключени в овехтяла кожена чанта проникновените ѝ писма. Страхувах сe да я отворя и да ги прочета отново, за да не изгубя, подобно на рибаря Урашима, „вечната си младост“. Ето как митовете ни натрапват своята действителност, а действителността прелива от митове.

Ако искате да задържите „златната рибка“, трябва да се откажете от най-кървящите си метафори, от най-силните си призраци. И живеейки със „златната рибка“ в аквариума, вие ще видите колко много тя боледува, как се смалява, как променя цветовете на кожата си, как се отвръща от вас и от себе си, докато идеалният свят не изтече между пръстите ви. Затова тези, които наричат себе си просветители, междузвездни звена, които всеки ден преминават отвъд хоризонта, за да дишат друго небе и да се радват на други звезди, знаят със сигурност, че пълнолунието е част от тях, не астрономическа величина, а духовна гледка; и никога не се отказват от идеалния свят, от невидимата му шапка, от детските му атрибути, без които ме можем, ако искаме да бъдем щастливи, а ние поне засега сме именно такива.

ВЕСТОНОСЦИТЕ

Вестоносците не носят странни одежди, нито отличителни знаци, по които да ги разпознаете между останалите хора. Те са самотници, но самотата им е космическа и няма нищо общо със земната. Способни са да ви говорят с часове за смъртта на една звезда или планета така, както вие – за тази на съседа ви, поразен от слънчев удар.

Вестоносците не застават по средата на площада, за да разтръбят новината си. Тяхната новина се съдържа изцяло в духа, чиято сфера е великолепна и изключително по-голяма от сферата на еднородното съзнание. Ето защо те нямат собствени групировки, не се събират в масонски ложи, не са партии и не издават вестници. Независимо от това влиянието им е значително и осезаемо за всички, дори за онези, които въобще не са чували имената им.

Вестоносците никога не се събуждат от сън, макар те самите често да боледуват от безсъние. За тях небето е сляпо денем и тогава те предпочитат да се упояват в полумрачни стаи и кръчми, далече от жестоките лъчи на слънцето, които им нанасят непоносими изгаряния. Навярно така се подготвят за дългите си нощни полети, когато се срещат с двойниците на вашите двойници и унило им разказват за смъртта ви, за всичко, което ще ви се случи или вече ви се е случило.

Не се учудвайте на чуждоземните пейзажи, на сияйните йероглифи, които нечия невидима ръка е изрисувала по стените на прозрачните ви сънища и за които утре вие дори няма да си спомните, защото от сън спомени няма, освен от тия на Вестоносците.

ГРАДЪТ, КОЙТО СЪНУВАМ

Градът, който сънувам, се намира на хиляди километри от мен, близо до едно море, което е било пустиня, и близо до една пустиня, която сега е море. В града, който сънувам, всички къщи са бели, с пъстри цигански покриви. В него има яснота и математически ред, но погледнат от друга страна, той е плод на зрителна измама. Тук са се преселили хора от различни епохи, които не се задоволяват с идоли, не се степенуват в цветове и полутонове и въпреки че страдат от сериозни смущения, тяхната основна цел е изучаването на светлината.

На пръв поглед този град изглежда еднообразен, град за „просветените“ и „посветените“. Едва когато се сближиш с обитателите му, можеш да получиш усещане за небесна топлота, за избистряне на цветовете, стигащо понякога до маниакалност. Навярно те дълго са живели в сянката, избягвали са наложената перспектива и тласкани единствено от собствената си фантазия, наивно са се стремели към пълно разчупване на пространството. Ето защо улиците придобиват ново чувство за обем, а обектите са осветени директно, така както това става в приказките или в чистата и мирна атмосфера на светлите дни.

Градът, който сънувам, се намира на хиляди километри от морето, но никога няма да се превърне в пустиня, в траурна процесия, пък било то и за светица. Човек трудно ще се ориентира по сградите му, тъй като те са по-скоро поетически видения, детски опити за пластично осъществяване на мечтата. В него няма нито църкви, нито камбанарии, понеже хората са обърнали времето не навън, а навътре към себе си. Те дори не предполагат, че са сънувани от друг, също както и аз не знаех, че моят свят е свят на сънни проекции в необятния край и крайната необятност на времето.

ПУСТИННИ СИЯНИЯ

I

Те вървяха с гръб към слънцето, с лице към звездите. Утринната светлина кротко ги заливаше. Приличаха на огромни златни бръмбари, кацнали върху ръба на пустинята. Не идваха отникъде и наникъде не отиваха. Различаваха пътя по неуловими за другите знаци. Когато се появяваха, разлайваха кучетата. Но не оставяха следи, по които да бъдат намерени.

Бяха прекосили много дни – сами под гигантското слънце – и обиколили много нощи, привлечени от сиянието на Млечния път и луминесцентната светлина на луната. Яздеха бавно, сякаш насън. Кога ли пътят им щеше да свърши. И нямаше ли да се затворят очите на това бездънно небе, което си играеше безстрастно с вълните на пустинята.

Странно беше да гледаш как мълчаливо се движат мъжете, леко прeвити под тежестта на товара си. Как от време на време тайнствено си кимат, преди да отронят стон или дума по посока на вятъра. Не е чудно, че след толкова месеци нещастно пътуване те откриваха нещо чуждо у себе си, което ги караше да пришпорват нервно животните и да се вслушват все по-дълбоко в необятния и разтърсващ глас на пустинята. Тя сега ги мамеше, като се издигаше на прах от долината и посипваше със златни песъчинки тъмните им дрехи. И така до залез, когато те безшумно потъваха в студената нощ и като стадо тюлени заспиваха направо върху облите камъни.

II

Девет дни и девет нощи валя кървав сняг над празните урви и мъртвите сипеи. Ала на десетата спря. Слънцето бавно просветна, а топлият вятър сушеше сълзите им. Приличаха на ослепели бойци, които се катерят по кривия гръб на пустинята. Не чуваха нищо и не виждаха никого. На дъното на кервана вървяха децата, с изпокъсани дрехи, нахапани от дивите кучета. След тях, увити с черни була, се движеха жените. Тихо, почти беззвучно. Те често подгъваха крака, доближавайки жадните си устни до горещата кожа на пясъка, сякаш искаха да изпият самотата му.

Пустинята беше сияйна врата, която някой е отворил в безкрая на очите им. Някой, когото те не познаваха и който плуваше като тъмен делфин между острите гребени на дюните. Пресичаше небето там, където то е най-крехко и неизмеримо. Извръщаше молитвите им и ги влачеше дълго след себе си, докато забравят кои са. А после ги оставяше сами да дишат чуждото небе. И те поемаха по обратния път. Опиянени от хаоса. Озарени от слънцето, което не залязваше нощем. И звездите, които денем не угасваха.

KAFKA

Откога обикалям безсмисления град на Кафка, без да ми се случи нищо. Стигнах чак покрайнините му, а дори не се натъжих. Не разбирам защо непрестанно вали, след като Кафка не плаче. Видях всички пражки джуджета да се движат в редица, да носят конусообразни шапки, омагьосани от самоизмамата и жестокостта на неговото необикновено сърце.

Отдавна не чета Кафка, отдавна нехая за книгите му, но той не ми се сърди и прекосява нелегално границата с някой от разнебитените вагони на дълбокото пражко метро. Тук той е само абстракция, странна и непоправима изява на нищото, име или понятие. Къщата, в която се укрива вечер, е продадена на други. Ала слугинята пак се нарича Фелице и в един и същ час му поднася едно и също горчиво кафе. Те двамата всъщност са несъвместими части на едно и също мълчание. Никога няма да се разберат докрай. Никога няма да се опознаят напълно. В писмата си до г-ца Ф. той с математическа точност се опитва да опише и най-незначителните прояви на изроденото си тяло, като че ли с това ще докосне нейната непоправимо здрава душа.

Така и до днес не узнах къде се намира гробът на Кафка. Омръзна ми да присъствам на ексхибиционистичните му представления.

Той мисли, че смъртта е детска лъжа, която може да бъде лесно приета и забравена, а по този начин оскърбява себе си и ония, които го обичат. Страда и се забавлява едновременно – като фокусник, който хвърля невидими топки към небето, а върху земята падат камъни.

Навярно Кафка е объркал измеренията. Изповедта с любовта. Спомнете си само колко пъти напразно се мъчи да изповяда баща си, да го накара да се разкае. Той вярва, че разкаянието е добродетел, а не едно от най-долните човешки състояния. При него то идва като закономерност. Като опит да съхрани себе си чрез омразата на другите. И като опит да „разкрие“ другите чрез омразата към себе си.

Сега Кафка мълчи. Сигурно се разхожда тежко, мразовито в безкрайните си замъци. Или в спомена за тях. Достатъчно е да прекосите старинния мост над Вълтава и ще видите как сянката му преминава през вас, без да ви докосне. Малко преди мръкване. А сърцето му свети като гилотина.

Асен Валентинов (р. 1968) публикува в сп. „Факел“, както и в много чуждестранни издания. Редактор е на стихосбирката на Георги Борисов „Точно в три“. Сборникът с есета „Безлунния“ е дебютната му книга. Авторът разделя времето си между София и друга европейска столица, има особен поглед и собствено мнение за света, в който живеем, и е особено интересен събеседник.

Повече скромност, по-малко илюзии

Автори: Юрген Хабермас, Адам Михник,

Адам Кржемински

Разговор между Адам Михник и Юрген Хабермас (модератор: Адам Кржемински)

Адам Кржемински[154]: Вие имате много различни житейски истории и опит с европейската левица, така че бих искал да изнеса тези различия на преден план докато дискутираме Германия и „процеса на изравняване на сметките с миналото“, както и начините, по които Полша и Германия се намират в много различни фази от развитието си. Да започнем може би със събитията от 1989. Беше ли за вас изненада падането на Берлинската стена и обединението на Германия?

Юрген Хабермас: Разбира се, аз бях също толкова изненадан, колкото и повечето германци. Но за пръв път бях в ГДР през 1988, в Хале. Впечатлението ми от душевното състояние на хората, които тогава участваха в симпозиума, беше унищожително. Те бяха цинични и отчаяни. От някаква надежда не беше останала и следа. В този смисъл по-късно вече ми беше малко по-ясно до каква степен тази система беше вече ерозирала. Но, разбира се, не бях успял да предвидя този край.

Адам Михник: Спомням си един разговор с вас през 1979 във Варшава, когато вие изобщо не желаехте да разговаряте за обединението на Германия. В началото бях много безропотен, защото човек не може да не бъде безропотен когато говори с Хабермас, но след това казах, че по мое мнение немската левица прави същата грешка като Роза Люксембург в Полша, защото не желае да разбере силата и динамиката на немското национално чувство. Моят собствен парадокс се състои в това, че по мое мнение тогава съм имал право.

Но когато по-късно четох вашата полемика в рамките на Дебата на историците[155], разбрах, че сте имали право, когато сте обвинявали Щюрмер, Хилгрубер и Нолте в желание да релативират престъпленията на Хитлер чрез престъпленията на Сталин и да насърчат ново съживяване на национализма. В това отношение съзнанието ми е леко шизофренично. Напълно солидарен съм с вашата позиция в Дебата на историците и смятам, че на нас поляците ни липсва точно една такава дискусия и един Хабермас. Но по въпроса за обединението на Германия все пак съм имал право, тъй като немската интелигенция очевидно е подценила този проблем.

Кржемински: През лятото на 1989 стената си беше също толкова здрава, колкото винаги, ако и германците в Унгария да си опаковаха багажа, а Адам Михник и Бронислав Геремек (по онова време председател на фракцията „Солидарност“ в полския парламент – Бел. ред.) говореха открито за обединение на Германия. От една страна това беше изненада за мнозина на Запад и в Полша. От друга страна мисълта, че разделението на Германия не може да бъде вечно, беше истински жива, поради особеностите на нашата собствена национална история.

Хабермас: Тези заявления на Михник и Геремек от лятото на 1989 са ми убягнали, но по онова време аз със сигурност бих бил противник на перспективата за обединение. Но да останем още малко при немското национално съзнание. Не трябва да се забравя, че по разбираеми исторически причини то е играело и ще продължава да играе една по-различна роля, отколкото в Полша. За поляците то е осигурявало в продължение на 150 години тяхната идентичност, въпреки липсващата независимост. А като политическа ценност в Германия то е играело прогресивна роля само до 1848. В края на краищата Прусия никога не е функционирала на някаква национална основа. И въпреки това бисмарковата империя е използвала национализма за свои цели, и от 90-те години на 19 век е причинила множество злини. След 1945, в противоположност на това, в Германия за пръв път беше установена една донякъде разумна демокрация, и то само защото националсоциализмът беше дискредитиран.

Михник: От много години насам аз се намирам под влиянието на едно великолепно есе от професор Хабермас за конституционния патриотизъм[156]. Днес виждам известна двойственост в настоящата германска ситуация. Първата фаза от обединението на Германия донесе свободата, но втората – погрома в Хойерсверда[157]. В Полша между другото е същото, или може да стане същото.

Хабермас: Това е може би малко прекалено рязко казано. Искам да кажа, първият израз на обединението беше свободата, а вторият – три седмици по-късно – посланието „Ние сме един народ“. Лозунгът първо беше „Ние сме народът“, а след това „Ние сме един народ“. Що се отнася до Хойерсверда, аз съм западногерманец и нямам същия интуитивен опит като източногерманците. Но до определена степен мога да разбера, макар и, разбира се, не да оправдая, как този десен екстремизъм се поражда в бившата ГДР. Много по-труден за разбиране за мен е ефектът на заразност, който тези подпалвачески нападения имаха в западна Германия. В края на краищата, условията там не бяха се променили. Тоест, на Запад шлюзите на обществената комуникация трябва да са се отворили и общественият климат дотолкова да се е променил, че определени стереотипи и представи, които до този момент, да кажем, са били споделяни от около петдесет процента от населението, под прага на обществената комуникация, внезапно са придобили друг статус.

Изведнъж отново могат да се говорят неща, които преди са били табу. Чрез това възниква една среда, при която вече също и в западна Германия ксенофобията и антисемитизмът не само излизат на бял свят, но освен това младите хора придобиват усещането, че изразяват мнението на едно мълчащо мнозинство. Самият аз съм убеден, че те не изразяват мнението на мнозинството, но все пак климатът се промени. И аз мисля, че това е по-голям проблем за западна Германия, отколкото за бившата ГДР, която – но тук вие двамата можете да прецените по-добре от мен – се намира вътре в един огромен процес на трансформация. Там не са живели толкова много чужденци, и всички негативни стереотипи, които се използват в момента, са били забранени от режима.

Михник: Но нямате ли усещането, че днес в цяла демократична Европа ние наблюдаваме криза на идеята за мултикултурното общество, и Германия не е в някаква изключителна ситуация? Същото виждаме във Франция, а в някаква „разводнена форма“ – също и в Полша. От друга страна онова, което вие казвате за внезапното натрупване на национални чувства в източна Германия, е много интересно. Когато бях в бившата ГДР, чух следния виц: един оси среща един веси и му казва, „Здравей, веси, ние сме един народ.“ На което западнякът отвръща: „Ние също“.

От това следва, че ксенофобията не е форма на националното съзнание, Забелязвам това в Полша. Полша е, може би с изключение на ГДР, единствената посткомунистическа страна, в която няма проблеми с национални малцинства. И става ясно, че и без да имаме проблеми с национални малцинства, за кратко време се оформят полско-литовски, полско-белоруски, полско-украински конфликти, полско-германски крах в Опелн[158], погром срещу роми в Млава и антисемитска кампания в една страна, където на практика няма евреи. С други думи, тук става дума не за реални етнически конфликти, а за нещо друго.

Хабермас: Мисля, че този анализ е верен само за средноевропейските народи, които са изпаднали в силна социална криза чрез трансформацията на държавния социализъм. И в това отношение омразата срещу чужденците със сигурност не е само немски феномен. Допитванията до общественото мнение показват, че ксенофобията в Германия е не по-силна, отколкото във Франция или Англия. Но аз се питам дали в западните страни за него има реални етноцентрически корени. В случая със западна Германия отговорът гласи, че конфронтацията с децата и внуците на имигрантите нараства. Преди се е смятало, че те ще поработят известно време при нас, а след това ще си отидат. Те обаче останаха и децата им вече са родени в Германия.

[…]

Михник: Наблюдавам много внимателно Югославия, там имам много приятели. Впечатлението ми е, че Балканите по принцип са предизвикателство за Европа. Там се казва: стига толкова Аушвиц, свърши се с демократична Европа, сега е на ред утопията за етнически чистите държави. Това е най-плашещото послание, с което съм се сблъсквал през живота си. То е по-опасно от комунизма. И аз имам въпрос към професор Хабермас, който е голям защитник на идеята за просвещението: защо идеята за етнически чистата държава е толкова силна, защо сега тя се намира в победен марш?

Кржемински: А може би тя тъкмо преживява корабокрушение? Може би сме свидетели на нейните последни кървави конвулсии, а не на някакво действително завръщане към националните държави?

Хабермас: Аз също не вярвам, че тя се намира в победен марш. Когато преди няколко седмици бях в Загреб, чух от моите тамошни приятели: най-добре ще бъде ако тук дойдат американците и останат в продължение на четиридесет години – тогава и ние ще получим такава стабилна демокрация като Бундесрепубликата.

Кржемински: В Сомалия обаче този модел не се потвърди.

Хабермас: Така е. С това исках само да кажа, че третият демократичен опит в Германия най-после успя да се задържи, защото тя беше обвързана със западния лагер в продължение на достатъчно дълго време и не беше суверенна. Споменавам тази въздишка на моите хърватски приятели само за да кажа, че не всички са полудели и все още има и една по-оптимистична перспектива.

Михник: Но къде ви го казаха това, по телевизията ли?

Хабермас: О не, в частен разговор. Разбира се, такова нещо не може да се каже пред обществеността.

Михник: Знам защо питам, защото и аз бях в Загреб. Там властва същият парадокс като при нас. В Полша съм редактор на най-големия ежедневник, но в същото време много от противниците ми ме смятат за национален предател.

Кржемински: Дали преценката ви за нашия национализъм не е малко пресилена? Това течение съществува, но като цяло е много по-слабо, отколкото можем да се страхуваме. Последните избори го доказват.

Михник: Между другото, от професор Хабермас съм научил, че човек трябва да бъде внимателен и буден. Етническата държавна идея води винаги към някоя дълбока пропаст. И затова четях за историческия дебат в Германия през осемдесетте така, сякаш това би могло да бъде четиво, засягащо Полша.

Хабермас: Но именно ние, немците, сме строили концентрационните лагери в Полша. Когато вчера летях към Варшава, отново осъзнах, че ние старателно сме крили всичко това от собственото си население, вършили сме всичко в Полша, всичко в Полша, за да не може никой нищо да види.

Михник: Да, но едно е това да се каже от германец, а друго – от поляк. А сега ще кажа нещо, за което не знам дали имам смелостта да позволя да бъде отпечатано: преди Хитлер да нахлуе тук, ние сме построили свой собствен концентрационен лагер, в Береза Картуска, и оправданието, че там са загинали само малко хора и че нацистките лагери са били много по-лоши, е дребнаво и плачливо[159]. От друга страна, докато ние поляците спокойно можем да кажем, че Хитлер не е много по-лош от Сталин, защото сме били жертви и на двамата тези господари, от устата на един немски историк като Ернст Нолте това вече означава нещо друго – едно омаловажаване на немските „постижения“ в тази област. Но когато ние казваме, че поляците са по принцип невинни, това разбира се означава единствено, че се опитваме да си напишем опрощение за вината. Но какво означава вината, колективната вина на една нация?

Хабермас: Няма колективна вина. Който е виновен, трябва да отговаря лично. Същевременно обаче има такова нещо като колективна отговорност за менталния и културен контекст, при който са станали възможни масови престъпления. И ние сме в една и съща степен наследници на случилото се. Ето защо трябва да се осъзнава, че всички традиции са двусмислени и следователно човек трябва да бъде критичен към тях, за да може ясно да се осъзнае кое трябва да се продължава и кое – не. Отговорността за миналото в една страна, в която се е случило нещо толкова екстремно, колкото в Германия, но не само там, би трябвало да се изразява в особено недоверие срещу традициите и културните контексти, както и в знанието за грешките на родителите. Същевременно в една страна като Германия политиката, или поне политическата дискусия, трябва да се разпростира до неща, които в други страни остават на заден план. Ние постоянно трябва да поставяме под въпрос традициите на нашата политическа култура и собствения си манталитет, докато обществата с по-силна демократическа традиция не трябва да го правят непременно. За тях това вече е нещо, което се разбира от само себе си.

Михник: Бях в Сърбия. Сърбите, които поддържат Милошевич, имат усещането за пълна историческа невинност. Говоря за едно особено колективно съзнание. Сърбите имат усещането, че срещу тях е била извършена огромна несправедливост, според тях целият свят ги е предал. И в този смисъл самият аз не мога да споделя този възглед, този триумфализъм, за абсолютната уникалност на немската вина, ако и да разбирам нагласата ви по отношение на уникалността на немския опит.

Хабермас: Един негативен триумфализъм.

Михник: И то защото чувството за триумфализма на невинността е широко разпространено в Полша. Никой от нас не е сторил зло никому. И който казва, че в Полша са се извършвали някакви „умиротворявания“ на украински села, или че в залите на университетите е имало отделни места за евреите, е просто враг на Полша, подкупен от международната мафия. Аз, напротив, съм на мнение, че съществуват неща като колективна памет и колективна отговорност. Щом имам право да се гордея с постиженията на поляците, с това, което са написали Мицкевич или Колаковски, то тогава имам и задължението да се срамувам от онова, което са извършили полските фашисти. И не мога да се утешавам с това, че немските фашисти са били още по-ефективни.

Хабермас: Това напомня на един вид разделение на труда. Адам Михник казва, че някои неща придобиват значението си от контекста. Дебатът на историците беше дебат за германците, а не за поляците. И би било негативен национализъм да се твърди, че тезите, формулирани в този дебат, трябва да се превърнат в съставна част от политическата култура на всички страни. На самия мен ми се струва, че Адам Михник прави верни заключения за поляците. Просто трябва да се прави разлика между това, което се казва вкъщи и онова, което се говори в един неутрален контекст.

Но да се върнем отново на въпроса: не става дума за това, че самият аз не изпитвам същата нервност пред вид ситуациите в Югославия, Германия, Грузия, Полша и т. н., като Адам Михник. В същото време обаче се питам защо той смята, че „етническото прочистване“ е послание към Европа. Защо не казва, че това е завръщане назад, едно грозно, ужасяващо завръщане, което взема множество човешки жертви? Западна Европа преодоля този стадий едва през 1945, тоест преди 48 години. Дотогава тя се поддаваше на същите националистически идиотщини, които завладяваха и масите. И все пак това беше преодоляно. Разбира се, в една много изгодна икономическа ситуация, но защо страните от източна Европа да нямат своя собствен шанс също да се измъкнат от невероятния стрес? Със сигурност вие чувствате и в Полша до каква степен населението страда от социалните и икономически аспекти на изкореняването на цяла една система. И ние знаем, че в такива ситуации хората се придържат към конкретното: цвят на кожата, раса, нация, изобщо външни признаци. Пък и към какво друго да се придържат, когато ежедневието пробужда толкова много страхове? Онова, което казвам, е тривиално, и никой от нас не знае как ще протече бъдещето, но все пак ви питам, защо в Полша, Унгария, Чехия, Словакия, да не може да се случи четиридесет години по-късно същото, което се случи в Бундесрепубликата? Все пак вие притежавахте известни предпоставки за демокрация, а и сега имате някои успехи.

[…]

Кржемински: Това е интересно. Вие все още сте привърженик на идеята за прогреса и се представяте като „вярващ оптимист“, докато Адам Михник, който постави самия себе си в опасност заради „прогреса на свободата“, се представя като цялостен песимист.

Михник: Аз имам три въпроса към вас, господин професор. Първо, бях силно изненадан, че най-големият морален и интелектуален авторитет на немската левица внезапно се представи в Дебата на историците като проамерикански настроен. Второ: какво ви остана от вярата в социализма, в марксизма и прогреса? И трето: аз никога не съм се подвеждал по антинемската истерия, която се раздухваше в Полша от комунистическата пропаганда. Сега вече комунизма го няма, пропагандата престана, а аз започнах да се страхувам от немците. Страхувам се от Хойерсверда и Росток. Когато отворя вестника, се страхувам, че отново ще прочета, че хора, търсещи убежище, са били изгорени живи. Томас Ман, който е мой гуру, пише, че немците, които са следвали Хитлер, изобщо не са били някакви други немци. Това са били същите добри немци, които той, Томас Ман, е обичал; точно ония порядъчни немци от Буденброкови са се заблудили. Оттук и въпросът ми, дали някаква част от тези добри немци днес не е тръгнала по погрешен път?

Хабермас: Въпросите ви не са никак маловажни. Най-лесният е този за американизма. На първо място трябва да се прави разлика между една ментална и културна западна ориентация, от една страна – и една чисто политическа западна ориентация, от друга. През петдесетте години аз бях против Аденауер, макар и днес да виждам, че неговата външнополитическа стратегия е била правилната. Но въпреки това, както и преди, съм на мнение, че Аденауер е оказал съдбоносно влияние върху политическата култура на немците, тъй като той е замел цялото минало под килима.

[…]

Кржемински: А сега вторият въпрос: какво остана от социализма?

Хабермас: Радикалната демокрация.

Михник: С това съм напълно съгласен.

Хабермас: Бих добавил, че все още, както и преди, може да се научи много от марксистката традиция по отношение на критиката на капитализма. Днес тя е дори още по-нужна отпреди, защото чрез колапса на социализма се повиши самопотвърждението на капитализма. Днес няма почти никой, който да критикува капитализма. А при това само в ЕС имаме 17 милиона безработни, и никой не знае, включително и аз, как може да се излезе от този безработен растеж. Това означава, че ние трябва да измислим нещо ново, за да критикуваме тази система. Мащабът е преди всичко осъществяването на една радикална демокрация, което разбира се означава социалистическо укротяване на капитализма, докато той стане напълно неузнаваем.

Михник: Аз бих го изразил така: ние сме същите, каквито сме били и преди тридесет години, само че по-бедни откъм илюзии и по-богати откъм скромност. Съгласен ли сте?

Хабермас: Напълно.

Кржемински: А сега третият въпрос: трябва ли да се страхуваме от немците?

Хабермас: Няма да отрека, че и сам се питам това. Що се отнася до мен, през 1982, когато Кол дойде на власт, аз имах същите страхове като Михник днес, тоест страхувах се от немската сила. 1977 беше много лоша година. Разбира се, отвличането и убийството на Шлайер[160] от леви терористи беше нещо ужасно. Но пък реакцията срещу всичко това беше страховита, в Германия властваше настроение за погром. Но когато Кол дойде на власт и аз видях, че той не е в състояние да провежда политиката, която желаеше, стигнах до заключението, че вече се е появило поколение, което може да промени климата, политическите нагласи. Ето защо през следващите години, до 1989, първоначално живеех с усещането, че в Бундесрепубликата вече не е възможно завръщане назад. Но от 1989 насам вече не съм толкова сигурен в това. И все пак трябва да се виждат и двете страни. От една страна завръщането на антисемитските, расистки и ксенофобски стереотипи. От друга страна си мисля, че на запад мнозинството от немците под петдесет години е либерално настроено по един разбиращ се от само себе си начин.

Михник: На това се надявам в Полша. Когато разговарям с хора от SLD[161], посткомунистите, изведнъж забелязвам, че те вече не могат да бъдат комунисти. Вече са опитали от атмосферата на свободата, както и парите на Европа. Мнозина от тях не харесват онова, което се случи в Полша от 1989 насам. Говорят за пропилени четири години, но не и за това, че трябва да се върне цензурата или че границите на Полша отново трябва да бъдат затворени – това е изключено.

[…]

Хабермас: Позволете ми сега аз да ви задам един въпрос. Как изглежда в Полша разчистването на миналото? Някак не се дочува нищо подобно на емоции като тези в Германия.

Михник: В Полша този проблем всеки си го решава по свой начин. Когато през 1989 спечелихме изборите, аз веднага започнах да разговарям нормално с всички, които ме бяха държали в затвора. Мисля, че това беше една диалектическа функция на просвещението.

Хабермас: По-скоро щедър характер.

Михник: Не, повече от това е. Искам да кажа, най-голямото нещастие за моята страна и моята нация са опитите да се наложи на Полша някаква единна идентичност – първо комунистическа, после антикомунистическа, веднъж католическа, веднъж антикатолическа. А между другото има една обща полска идентичност, плуралистична и хетерогенна. Това е богатството, което носим в гените си.

Хабермас: А как може да се оцени влиянието на католическата църква? Ще има ли в Полша строго разделение между църква и държава?

Михник: В Полша се стигна до един феномен, който никой не можеше да предвиди. Само в течение на две години политическият авторитет на католическата църква изчезна напълно.

Хабермас: Заради закона за абортите ли?

Михник: Не само. Църквата някак не успя да разбере какво точно се е случило в Полша. През 1989 поляците гласуваха за свободата. А църквата мислеше, че те са гласували за самата нея. И се опитваше да замени марксизма-ленинизма с католическата идеология. Поляците отхвърлиха това. И се случи нещо, което никой не можеше да предвиди: комунизмът се опитваше да подкопае авторитета на църквата в продължение на 40 години и не успя. Но нашите агресивни католически политици и политизиращи епископи успяха да го подкопаят за две години свобода.

Хабермас: Като ви слушам така, се чувствам изкушен да сравня поведението ви с реакциите на множество източногермански писатели, които през седемдесетте и осемдесетте или напуснаха, или като Волф Биерман, бяха прогонени от ГДР. Те са много по-непримирими.

Михник: Защото те са напуснали, а аз останах.

Хабермас: Но шест години затвор не са дреболия.

Михник: Господин професоре, спомняте ли си какво е писал Хайнрих Бьол във Възгледите на един клоун? Той казва, че ония, които са се върнали от чужбина, изобщо не са разбрали какво се е случило в Германия. Подобни неща пише и Зигфрид Ленц. Виждате ли, самият аз мисля, че нищо не разрушава човека до такава степен както омразата и потребността от разплата. И онова, в което мога да упрекна приятелите си от ГДР е, че те не са християни докрай. В затвора четях трима немски писатели: Томас Ман, Юрген Хабермас и Дитрих Бонхьофер. Знаех какво означава винаги да носиш фашизма някъде отзад в главата си. И тогава си измислих следната формула: човек трябва да бъде за амнистия, но против амнезия.

Хабермас: Великолепно казано.

Михник: Иначе не може да се живее. Трябва да се помни, но трябва и човек да се издигне над хоризонта на собственото си страдание, не трябва да се застива вътре в него. Имах големи проблеми в моя вестник. Това е вестник, който се прави от цялата антикомунистическа опозиция, а аз казах: стига толкова с разплатата. Такива неща в Газетата няма да има.

Хабермас: Тук се сещам за Испания.

Михник: Испания е положителен пример за Полша. Испанците казват: при нас не е имало dictadura, имаше само dictablanda, тоест мека диктатура.

Кржемински: Нека отново се върнем към немско-полските отношения. Как може да се направи така, че днешното равнодушие на Запада да не накара поляците отново да поемат ролята на „перманентни революционери и емигранти“?

Михник: За Полша и Германия няма друг съвет, освен да се държат толкова близо едни до други, колкото е възможно. Това е стабилизиращ фактор в Европа. Шансът е както за Германия, така и за Полша – за да може Германия да получи реален демократичен партньор на изток. Същото казвам и на моите руски приятели, между другото.

Хабермас: Разбира се, ние трябва да поставим в ход същия образователен процес, който се получи между нас и французите. Франция винаги е била нашият смъртен враг, а от времето на Френската революция – и постоянният ни противник, от гледна точка на немските мандарини. Но антиполският елемент е също здраво вгнезден в немския национализъм. И това е нещо, което трябва да бъде преодоляно. Мисля, че за жителите на старата Бундесрепублика това едва ли вече е голям проблем, защото нямахме обща граница, а общият ни противник беше по-скоро ГДР. Психологически и ментално бариерата между нас и Полша беше по-ниска от онази между Бундесрепубликата и ГДР.

Кржемински: Благодаря ви за разговора, господа.

Варшава, 1993 г.

Източник

Юрген Хабермас (род. 1929) е немски философ, познат най-вече с трудовете си в областта на социалната философия. Не на последно място поради редовни преподавателски гостувания в САЩ, както и чрез преводите на най-важните му трудове, неговите теории са обект на оживен интерес и дискусии в международната научна общност. Хабермас бива причисляван към традицията на Франкфуртската школа, макар че вече отдавна се е отдалечил от нейните оригинални идеи.

Криворазбраният Талев по Асен Шопов

Автор: Бойка Асиова

Нямам насита на Талев, та затова всеки нов афиш с името на големия писател ме привлича неудържимо. И ето ти нова постановка в Театъра на армията. Асен Шопов в началото на второто десетилетие на ХХІ век се решава да палне „Железният светилник“.

Едно от най-милите неща в четирилогията на Димитър Талев са песните в началото на всяка глава.

Първият от романите „Железният светилник“ започва с

Овде дърво столовито,

столовито, грановито,

гранки му са до небеси,

а корени – в сура земя;

гранки му са мили снаи,

а корени – синовите,

а връшките мили внуци!

Още с тази песен писателят ни подсказва, че ще разгърне пред нас епическа фреска за националната ни съдба през съдбата и историята на един род. И успява. Димитър Талев ни оставя едно от най-добрите български евангелия, по думите на големия режисьор Христо Христов.

В постановката на Асен Шопов час по час излиза Стойко Пеев и с могъщ и равен глас рамкира картините с рецитация на песните. Той не ги рецитира. Той ги убива. Утрепва ги. Тия същите песни, които хващат за гърлото, истискват сълзи и чути веднъж, остават за цял живот.

А вътре в спектакъла изборът на китка кръчмарски песни от Фолктиви те хвърля в потрес. Както банскалии пробутват капама насред лято на несведущия турист, така и тук ти предлагат някакви сурогати на македонската народна песен. Не зная публиката дали се усети, защото всички сме повредени от сватбарската и телевизионна ширпотреба.

Антоанета Добрева-Нети, в ролята на Ния при един диалог със Султана, от който остава с надеждата, че старата Глаушица ще да повлияе на сина си Лазар, да отвори сърцето си към нея, избликна:

Пуста младост, мале, не се трае…

Мила ми Нети, не се трае робство, бедност, старост, ама младост?! И невежство тоже не се трае.

Това е една от най-красивите, дълбоки и смислени песни, която се среща както в сборници така и в изпълнение на именити певци. Мъжка песен.

Пуста младост, мале, не се среща,

не се среща, не се стига,

ни се с пари, мале, прекупува.

Младост тече като река,

старост деби като сенкя…

А пък зрителят в залата чува „не се трае“. Някакво внушение за напора на хормони ли във влюбената тиха и кротка Ния? Бива, бива, ама чак толкоз! Поне Нети като професионална певица трябваше да се усети и да не се подчини на най-чалгавия подбор на македонската песен.

Султана пък на умиращата в ръцете ѝ дъщеря изрева:

Катериноооо момеее…

Така актрисата Татяна Цветковя по волята на режисьора успя да убие вълнението при една от най-вълнуващите сцени в българската възрожденска литература.

Как ни се размина „Македонско дЕвойче…“, не знам. Ако и този химн на пълното фолклорно невежество беше включен в репертоара на героите, профанизацията щеше да бъде пълна.

Казваше Александър Кокарешков, композитор, диригент и музикален ерудит, че македонската песен е родена от мелодиката на македонските наречия. Затова е красива, чувствена, певка, мелодична. И езикът на Талев, необятен и неповторим, е ашладисан върху тях. От всички в пиесата Стоян Глаушев беше талев герой. Но сал един Васил Михайлов може ли да изнесе на раменете на могъщия си талант такова произведение като „Железния светилник“?!

Излязох с притеснителното усещане, че актьорите не познават творчеството на Талев и нехаят за него. Сетне в едно телевизионно предаване Явор Бахаров си призна, че не си падал по четенето. Ами то си му и личеше, да ви кажа.

Защото ако актьорът в „Стъклен дом“ играе себе си и поради това героят му е органичен, то драмата на Рафе Клинче не се разкрива само като се търкаляш пиян по сцената и го докарваш на типаж от онзи запой в Борисовата градина, който завърши на разсъмване със смърт.

Хватката да включиш някоя и друга звезда от моловите сериали, та белким привлечеш неизкушени зрители, е доста елементарна. Симпатичнатата иначе Стефка Янорова в раннозряла възраст трябваше да играе също симпатичната и простодушна мимичка с дебелите нозе Стойна. Ни в клин, ни ръкав.

Е, ако Талев не се е обърнал в гроба, па на! Да гледа как трите му свидни моми Ния, Божана и Катерина пушат, държат вирнато цигари с лакирани в червено нокти и си лафят в двора у Аврам Немтур.

Нескопосан напън за осъвременяване на класическо произведение.

И като цяло този приповдигнат самодеен тон, който взе Стойко Пеев в спектакъла, заключен между „Ооо, неразумни йюроде“ и „Даваш ли даваш на Балканджи Йово…“ прилича на заглавие върху афиш от епохата на „Многострадалната Геновева“. Но тя, Многострадалната е наивна и без претенции и се играе в училищните стаи. Пък пектакълът на Асен Шопов е поставен баш на Софийския Бродуей.

Бойка Асиова е българска писателка и журналистка.

Коментари (6)

- 12-01-2012|begem0t

Малко встрани от темата – обаче, изведнъж, осъзнах какви епични усилия влагаме всички за да плюем разни неща.

Къв е смисъла да се затрие толкоз текст само за да се обясни, че някой си е оставил ръцете… още повече, в изкуството това което на един не се харесва може друг да го кефи.

Пример по аналогия – Азис не го коментираме. Не седим и не пищем ще е кофти. Прото той е в друга вселена, и слава богу, ние не сме оттам.

Та, за да завърша – хора, стига сме се плюли, ако не можем да го направим с чувство за хумор. Дайте да говорим за свестните неща. Нали има и такива?

(ок, осъзнавам, че наплюх автора с този коментар, ама – съдба)

Вла

- 12-01-2012|Елеонора Пенева – поздрави за Бегемот

Бегемот, изкефихте ме!

Като поздрав към Вас, прочетете есетата на Румен Леонидов- „Уплашеният човек“, или публикуваните тук, кой знае защо несполучливо наречени „Несвоевременни „размисли.

В тях ще видите как един Голям говори за Големите…

Лично аз си отдъхвам, когато чета как някой намира и пише за „доброто“- в другия, тоест, в себе си.

- 14-01-2012|Колев

Ако профанизират само Талев и то в един театър – нейсе! Лошото е, че след 1989 г. профанизираха и настоящето и бъдещето ни!

- 14-01-2012|С. Борисов

Режисьорът явно вижда под „такъв ъгъл“ автор като Талев. Просто се чудя докъде ще се стигне в търсенето на „нов прочит“ на българските класици в която и да било област, история, език, минало, бъдеще и настояще.

Добре го е казала Б. Асиова „Нескопосан напън за осъвременяване на класическо произведение.“

Нищо свято не остана за българина в България.

Срамна работа.

- 15-01-2012|Пенчева

Поздравявам Б. Асиова, че има смелостта да направи отрицателна рецензия за постановката. Не е полезно да отминаваме с мълчание провалите. Свидетели сме в днешно време как едни и същи хора се хвалят, подкрепят, че и подкокоросват един другиму, да правят дивотии, под прикритието на „осъвременяване“ и „модерност“ да се гаврят и издевателстват над класически произведения. Като чуя за „нов прочит“ ми става ясно, че става ясно за поредната фалшификация на литературен текст. Поздравления за Златко Енев, който осигурява територия за дебат.

- 02-02-2012|Румен

Категорично друго е мнението ми!

Февруари 2012

В разговор за изтичащото време

Автори: Владимир Зарев, Златко Ангелов

С Владимир Зарев сме в хола на неговия апартамент в София. Заобиколени сме от картини на почти всички големи български художници от 20 век, окачени нагъсто по стените на хола и преливащи върху стените на другите стаи. Той току-що е сварил „силно, горчиво кафе“, каквото обикновено пият героите му, и се разполага на креслото срещу мен. На масата е разтворен броя от шести януари 2011 на втория по големина швейцарски вестник, Tages-Anzeiger, в който на стр. 23 е поместена статия от Мартин Ебел за излезлия на немски Зарев роман „Изходът“, озаглавена „Българският Балзак“. Подзаглавието уточнява: „Владимир Зарев рисува с едри щрихи и в ярки цветове социалистическото всекидневие. Романът „Изходът“ (на немски заглавието е преведено като „Луди глави“) е втората книга от неговата монументална семейна сага“. Половината от страницата е заета от снимка на Зарев: прекрасна фотография на човек добър и преживял, квинтесенциален образ на писател, чиито очи провиждат отвъд видимото и над личното. Пред мен е същият човек от плът и кръв, със същата тънка ирония в ъгълчетата на зениците, каквато има и в погледа му на снимката: иронията на интуитивния ум, който знае истината за хората и е постоянно готов да им прощава за нея.

Отпивам от чашката с ароматно кафе и задавам първия си въпрос:

Златко Ангелов: Днес едва ли някой чете Балзак. Но въпреки това името му си остава като метафора за писател от световна класа, който е създал епос на френските нрави след Великата френска революция – една човешка комедия, в която има може би повече ад, отколкото в Божествената комедия на Данте. Какво е за теб да бъдеш Балзак за България и във България?

Владимир Зарев: За първи път това стъписващо похвално сравнение за мен бе употребено след като излезе на немски романа „Разруха“, през 2007. В немскоезичния свят „Разруха“ има огромен медиен успех, за книгата излязоха над четирийсет отзива в най-значимите вестници, между които „Нойе цюрхер цайтунг“, „Франкфуртер алгемайне цайтунг“, „Берлинер цайтунг“. Всички единодушно нарекоха романа „най-добрата книга, написана за прехода в Източна Европа“. Втора програма на немската телевизия направи филм за мен, който многократно бе излъчван в предаването ѝ за култура „Фьоникс“. По-късно, за първите две части от трилогията, „Битието“ и „Изходът“, някои немски критици щедро ме сравняваха с Гогол, с Булгаков, дори с Достоевски… Това бе невероятно признание за многогодишните ми човешки усилия и огромна чест за мен.

Най-настойчиво и постоянно обаче остана сравнението с Балзак. Предполагам защото романите ми се отличават с епичност, със словесна енергия, с могъщество на образите и са част от българския ни живот, от националната ни съдба. Аз също съм се надявал да създам своята, макар и далеч по-скромна, българска „Човешка комедия“ и да разкажа времето – не толкова историческото и социалното време през което живях, а преди всичко психологическото, личното време на всеки от нас. Никога не съм се стремял да напиша история на България, а история на българския народ.

Да си Балзак за България е вълнуваща, щастлива, но и смазваща с тежестта си чест.

Да си Балзак във България е нищо, тишина в тишината, празна работа… Убеден съм, че осемдесет процента от подрастващите у нас не знаят кой е Балзак, а тези, които са чували името му, не са чели нищо от него. И то не е чудно, защото живеем всред небивало опростачване, защото допуснахме вкуса на мутрите, на примитивните тарикати и на първосигналните богаташи да се превърне в национална ценностна система. Защото в нашите пожълтели до оглупяване медии за силиконовия бюст на някоя от десетките чалга-певици е написано повече, отколкото за цялата съвременна българска литература.

З. А.: Току-що излезе третата, последна част от твоята голяма трилогия. Защо я кръсти „Законът“?

Владимир Зарев: През 1975, когато замислях своята семейна сага, препрочитах Библията. Тогава страшно ме вълнуваше въпроса за властта, всъщност това беше основният екзистенциален и нравствен, социален и философски проблем, който исках да вплета в тъканта на повествованието. А Библията е не просто най-великия епос, създаден от човешкото въображение, но при внимателен прочит тя е и „учебник“ за развитие и утвърждаване на тоталната власт, за това как невидимо-всемогъщият и в същото време сияйно-безсилен Бог се стреми да постигне своята величествена и неотменна власт. Така ми хрумна идеята да придам допълнителна епичност на сюжета – заглавията на романите от трилогията да повторят заглавията на първите глави от Светото писание. „Битие“, „Изход“…

З. А.: Но третата глава в Библията е Левит?

Владимир Зарев: Прав си, но в Левит Бог дава законите на човеците. „Законът“ като заглавие добре пасна на общото беззаконие, което е една от най-характерните черти на нашия несвършващ преход. Веднага след 10 ноември 1989 година бе парализирана, а сетне корумпирана имунната система на всяка държавност – полицията и съдебната система. Добре помниш, че в първите години на прехода тоталитарната система на идеологическо и политическо насилие бе заменена от „справедливостта“, която раздаваха новоизникналите криминални и туморни групировки. Останали без държавна грижа, порциони за стола и медали, лишени от бъдеще и слава, по зловещото тайно внушение на някого, възпитаниците на десетките спортни школи и училища като едни същи пролетарии мигновено се обединиха и яростно превърнаха разкапващата се държава в тепих!

След първото, ще го нарека „романтично“ поколение политици, в което имаше хора идеалисти, политическата класа също бързо се корумпира и, покварена от лесните пари, превърна политиката в чист бизнес. При това най-доходоносния, най-печелившия бизнес, защото не влагаш нищо – нито труд, нито умения, нито нерви и безсънни нощи. Не рискуваш нищо, а преразпределяш. Така нашите до истеричност алчни политици позволиха разграбването на материални активи за десетки милиарди долари и, най-страшното, още по време на всеобщия възторг от промените и възвърнатата свобода допуснаха да се възцари една отвратителна ценностна система, в която умният, интелигентният и, най-важното, честният човек започнаха да отъждествяват с глупака, а безочливият, простакът, мошеникът, отявленият крадец и престъпник превърнаха в герой на нашето време и поставиха под прожектора на общественото внимание.

З. А.: Искаш да кажеш, че „Законът“ е роман за беззаконието? Ако е така, не означава ли това един твърде жалък финал на един род, започнал живота си с толкова хъс и оптимизъм?

Владимир Зарев: Беззаконието е само един аспект на сюжета и проблемите в романа, но аспект, който тежи над съдбите на днешните Вълчеви. Навсякъде по света има престъпност, ала в България не е осъден нито един престъпник… все няма доказателства. Някой е внасял в хазната мизерни суми, настроил си е дворци, кара коли за стотици хиляди евро и няма доказателства, че е погазил закона, когато е забогатявал. Постоянният дефицит на справедливост разрушава обществото, обезличава дори най-безценните атрибути на демокрацията – свободата на словото и личността, възвърнатата човешка свобода като форма на индивидуален избор и различие. Убеден съм, че голяма част от младите образовани и одарени българи напуснаха България не само по икономически причини, а и защото животът у нас не предлага морал и елементарна справедливост.

З. А.: Написал си десет романа, но сякаш всичко, което знаеш в най-интимен план за България, е събрано в трилогията. В себе си аз я наричам „Битие“, в смисъла на Генезис. Защо първата книга е „Битието“, а не „Битие“?

Владимир Зарев: Библията описва сложните и изпълнени с перипетии отношения на Бог с Неговия избран народ, еврейския. Като членувах заглавията в трилогията, аз се опитах да подскажа, че в нея става въпрос за историческото битие на моя, на българския народ.

З. А.: Първите две книги, „Битието“ и „Изходът“, ти написа през най-заблатеното време на соца, ерата на Брежнев и на застаряващия Живков. Разкажи нещо за историята на самата книга, за нейния замисъл и как той се е развивал през годините.

Владимир Зарев: Ти сам си писател и ще ме разбереш… Трябва да ти призная, че сега при никакви обстоятелства не бих се заловил с такова мащабно, сладостно-мъчително, „безкрайно“ начинание, което изисква огромна психическа концентрация и физическа енергия. Действието в „Битието“ започва в далечната 1890 година, а „Законът“ завършва през 2007 година с влизането на България в Европейския съюз. Тази огромна панорама от сюжетни ходове, чиста измислица и достоверност, от фабулни вплитания и разпади, от човешки характери, максимално езиково напрежение и протичащо национално битие е разположена на 2,500 печатни страници. „Битието“ излезе през 1978, а „Изходът“ – през 1983. Тогава нямаше компютри, преписвал съм на машина двете части няколко пъти, което чисто физически е трудът на една машинописка за няколко години.

Преди „Битието“ бях написал „Денят на нетърпението“, роман за изграждането на огромните химически заводи във Видин. Още в привидния, преувеличен възторг на това гигантско съзидание – в моя текст всички герои са необикновени чешити – ясно се усещаше бъдещото поражение, трагизмът на това изнасилено начинание. Романът е сериозно свидетелство за онова време, той бе преведен на руски в „Роман газета“ и излезе в 1,500,000 тираж. Една моя високо интелигентна приятелка го чете наскоро и ми каза, че той далечно ѝ напомнил за „Погнусата“ на Жан-Пол Сартр.

Важното е, че на мен повече не ми се пишеше за „работническата класа“ и за „социалистическото строителство“, а страхотно ми се разказваше, думите преливаха у мен, не ми даваха покой, направо ме будеха нощем. Вече познавах невероятната и толкова живописна атмосфера на Видин (родния град на баща ми), бях чувал нещичко и за историята на моя род, пъстър и многолик, с неговата сложна социална и житейска биполярност … и това овладя въображението ми. Идеята да напиша семейна сага ме връхлетя като болест, но както вече споменах, аз се подчиних на този копнеж само благодарение на това, че бях млад (бил съм на двадесет и шест-седем години), прекрасно наивен и неопитен. И благодарение на това, че Словото ме терзаеше отвътре, напъваше да се излее.

З. А.: Словото? Искаш да кажеш, че езикът те предизвика да потърсиш сюжета, който ще му бъде адекватен?

Владимир Зарев: (Замисля се дълго преди да отговори, сякаш предстои да каже нещо тържествено и съдбоносно.) Словото е най-висше достояние и тайнство не само за човешкия разум, но и за самия Бог. Не случайно в Библията и най-древните анали е запомнено: „Първо бе Словото!“ Преди да сътвори Словото Бог е бил безграничност и съществуване – след като е създал Словото, Той е придобил свойствата изначалие, причинност и следствие, пораждане и смисъл, т. е., простото физическо присъствие на реалността е добило духовност, превърнало се е от съществуване в Битие!

З. А.: Как е при писателя? Писателят също ли придава духовност на историята, която разказва като я облича в Слово и по този начин я превръща в Битие, което има смисъл по-голям от реалността?

Владимир Зарев: Ами да, защото езикът е най-изящния инструмент и на божественото, и на човешката духовност. Чрез емоционалната и смислова наситеност на Словото ние не само възприемаме действителността по-дълбинно, но и я променяме, защото я досътворяваме и доизмисляме. За всеки нормален човек светът е относително „отворен“; макар и вече „разказан“ от миналия му опит, той остава завинаги незавършен. Така благодарение на езика човешкият живот става безкраен. Колкото и да звучи измислено, именно благодарение на езика ние живеем като безсмъртни същества, знаем със сигурност, че в някакъв момент ще умрем, но собствената ни задължителна смърт ни се струва абстрактна, невъзможна, абсурдна, някак отсрочена завинаги. И още, без езика, без постоянно протичащия вътрешен монолог у нас въображението е невъзможно, а въображението е изумително мощен инструмент за познание, то е част от познавателния инстинкт на човека.

Освен зрението, слуха и осезанията, ние притежаваме едно удивително и всепроникващо сетиво – фантазията! Но фантазията е невъзможна без въображението, следователно без Словото. Да се изучава света, да се развива въображението и да се фантазира не е въпрос само на духовна наслада, но е и опит да се разбере действителността като повлияваме върху нея, като я променяме в съзнанието си и дори я деформираме. Разказаното в една фантастична приказка съдържа в себе си целия свят, с всичките му послания. Незаменимото влияние на въображението се състои в това, че, дори без да го желаем, ние не само разгадаваме, но и разширяваме света, заобикалящото ни безкрайно битие.

По-нататък … именно с помощта на езика Бог ни позволява да се съизмерим с Него, да сътворяваме свой свят. Така според духовната си и интелектуална опитност всеки от нас се превръща в Творец, в Демиург. В някакъв смисъл ние допълваме действителността със собствените си представи, размисли и преживявания, породени от нея и сякаш подпомагаме Бог като разширяваме съществуващото, като го натоварваме със смисли, като определяме за съдбовни не самите факти и събития, а техните значения. Ето защо фиксираният, повтарящият се обективен свят, като премине през езика и въображението, става реално безграничен и се превръща в нещо различно от действителността, в нещо само негово, на отделния човек, и уникално. Това ми дава куража да изрека: светът е една безкрайна история, която всеки от нас разказва.

Залисани в ежедневието си, ние не си даваме сметка за огромното, за направо смайващото значение на езика в живота на всеки от нас. Не си даваме сметка например, че това, което не е назовано, не е облечено в Слово, то сякаш е лишено от енергията на познанието и реално не съществува, то е скрита, неуловима, все още латентна форма на съществуване, полусън на веществения свят, бездиханната дрямка на Вселената. За да се пробуди тя, трябва универсалният природен живот да се превърне в наш, в единствен, в личен живот. Така е, думите събуждат Битието и го превръщат в смисъл, а по-сетне в памет и История.

Светът, който познаваме, в който сме потопени с всичките си сетива, с разума и чувствата си, който харесваме или отричаме, в който се борим, за да постигнем себе си, е всъщност езика, Словото, което сме в състояние да осмислим и понесем. Всяко сетивно усещане (болка, удоволствие, погнуса, наслада) в мига на случването е „разказано“ в съзнанието ни с думи, ние не просто мислим и помним с помощта на езика, но и чувстваме чрез него, правим съдбовните си избори и стратегии, изграждаме собствената си неповторимост.

Да вземем една катедрала, която на пръв поглед е чисто визуален разказ, възвисяваща и хармонична подредба на грубия камък в завършена форма, която ни изглежда изградена единствено с помощта на правия ъгъл, на отвеса и пергела, която е по-скоро пейзаж, отколкото езикова структура. Тя всъщност навява чувства и мисли, а чувствата и мислите си ние възприемаме с думи и най-важното, тази катедрала е една грандиозна метафора, защото тя приютява Бог, а Бог е преди всичко Слово!

Забележи също, че децата играят с помощта на езика, невъзможно е да се измисли игра извън езика, най-големите постижения на разума –различието и човешката свобода – се осъществяват чрез и в езика.

Ако се замислиш, родината например също не е в някакъв сантиментален спомен или в разчоплен, разкрасен от вътрешната ни тъга пейзаж, тя е в езика. Истинската родина, тази която предизвиква нетърпимата носталгия, когато сме я напуснали, е в близостта между хората, следователно тя е в общуването и споделянето.

З. А.: Колко си прав! Аз наистина преживявам България отдалеч като общувам с приятелите, които са останали в нея. И когато реших да ѝ придам онова битие, което да я превърне в смисъл, в моята лична част от нейната собствена история, не само усетих, че трябва да разкажа историята си, но и че не мога да я разкажа на друг език освен родния. Значи ли това, че най-истински аз съществувам само в родния език?

Влазимир Зарев: За мен като писател няма друг език освен родния. Защото езикът не е просто форма на общуване, той не е дори единствената възможна форма на мислене, той е нещо далеч по-значимо и обемащо, той е начин на съществуване. А аз съществувам в България.

Има и още нещо. Човешкият живот е реален, когато е осветен, когато е разказан в Словото и има смисъл, само ако в него се съгражда, ако човек създава нещо духовно. Затова колкото по-богат е езикът на човека, толкова по-богат, по-пълен, по-пъстър и драматичен е неговия живот. А най-богат е винаги родния език.

Езикът на големите писатели е не само преживяване, той е форма на допълнителна „будност“. Като ги чете, човекът преживява десетки и стотици животи. Обратно, тоталното опростачване, което в последните години ни облива отвсякъде, оскверни езика; медиите например говорят с не повече от четиристотин думи, младите хора общуват с по триста думи, следователно каквото и да им се случва, колкото и привидно интересно да изглежда ежедневието им, техния живот ще си остане беден и малък. С безхаберието си ние жигосахме няколко поколения българи и ги обрекохме на духовно отъпение, на първосигналност.

З. А.: Преводачът ти на немски Томас Фрам е уловил ключовата роля на твоя език в условията на тоталитарния режим: той казва, че чрез неговата лудост и неподчиненост ти си се отграничил от режима. „Битието“ според него е съпротивление срещу режима, легитимиращ себе си в ограничен брой езикови клишета, чрез силата на словото.

Владимир Зарев: Това ощастливяващо ме впечатление е не само на г-н Фрам, но и на цялата немскоезична критика, която прие с необикновено внимание и добронамереност първите две части от трилогията (третата, „Законът“, ще излезе на немски до края на 2012). Някои дори нарекоха „Битието“ и „Изходът“ „дисидентска“ литература и изразиха удивлението си, че в ония, все още доста сурови години в България някой е писал по този начин. Никога не съм крил убеждението си, че именно различието е най-ясната и разпознаваема форма на човешка свобода. Затова лудият е нетърпимо свободен, а мъртвият е абсолютно свободен. Да намеря индивидуално различното в словесния изказ за мен означаваше да се чувствам свободен. Тук става въпрос не само за езоповския език, който тогава беше задължителен, за да се преодолее цензурата – много често, когато разказваш нещо, всъщност искаш да изкажеш и внушиш нещо друго – а по-скоро за начина, по който се използва чистата енергия на всяка дума.

З. А.: Този политически ефект на твоя език в условията на комунистическата догма е несъмнен, макар и, за жалост, все още неотбелязан от българската критика. Но не може да не се съгласиш, че като прекрасна белетристика – нека ти припомня, че думата идва от френското belles lettres, красиви думи – твоите книги имат една много по-значителна, културна функция: те обогатяват магическия български език. А това е функция универсална, независима от политиката и надживяваща всички времена. Моето лично усещане като чета твоята проза е, че думите ти се явяват с такава сила, сякаш предшестват мисълта и тя направо се ражда в красива одежда без да е имала време да съществува безформена в съзнанието ти. Вярно ли е това мое усещане?

Владимир Зарев: (усмихва се иронично и обръща изпитата чашка кафе върху чинийката) Никога не съм си правил психоанализа, може и да има нещо вярно в това, което казваш. Аз наистина пиша потопен в думите, без да спирам, докато не се излее цялата сцена, която съм видял в главата си и думите лудеят в мен, аз следвам тяхната лудост, тяхната невероятна сила, те ме дърпат и ме правят и мен луд. Така че самото писане ми изглежда като пренасяне в измисления от мен свят и това пренасяне става чрез лудостта на езика, то не е моя лудост.

З. А.: Не мислиш ли, че днес, когато върху литературата не тегнат догми и ограничения, тъкмо тази лудост на твоето слово отличава романите ти вече не като политическо, а като универсално послание? Според теб, как употребата на това лудо слово те отличава днес? И от какво те отличава?

Владимир Зарев: Ще повторя, че различието е форма на свобода. Затова тези два въпроса не ме вълнуват. Аз се чувствам свободен именно на територията на словото си, защото това е територията, която ме отличава, и това ми е достатъчно – от какво и от кого нека кажат други. В писането основна фигура е метафората, в текста две и две понякога не са равни на четири, а на пет или шест, т. е. писателят има възможността да повиши вътрешната енергия на словото, неговата значимост, да създава втори и трети семантичен (емоционален и познавателен) пласт на изказа. В своите творби винаги се стремя да наситя не само образите и сюжета, но и езика с максимална драматичност. Някои казват, че това е голям плюс и привилегия, други, че е мой недостатък, но този начин на писане създава моя личен, единствен и неповторим свят. Писателят трябва да има свой свят (учените хора го наричат стил), в противен случай той просто бъбри и преповтаря разказаното.

З. А.: Добре, нека тогава се опитаме да разтълкуваме две от твоите грандиозни метафори в трилогията: реката и месото. Твоите герои са хора от Видин, израсли край реката – най-красивата метафора на течащото време, която сякаш никога не омръзва. Те се преместват в София, където няма река, но събитията стават. Или събитията загиват, удушени от тоталитарност (преди 1989) и от непознаващата граници човешка алчност и властолюбие (след 1989). Защо загиват хората? Има ли връзка тяхната съдба с реката, с това, че са я напуснали?

Владимир Зарев: Благодаря ти за този въпрос. Реката наистина е една от основополагащите метафори в трилогията. Около Видин Дунав е огромна, ленива, невероятно красива, поетична река. Във всеки миг тя носи своето настроение, вътрешната си енергия да се променя, да се оттича от изгрева в залеза, от могъщото си и опасно пълноводие по черешови води до смирението си в горещото лято. Освен това забележи, реката има два бряга; тя разделя, но и свързва. По един чудесен, почти мъченически начин тя свързва патриархалната изостаналост, дълбоко провинциалната унилост на Видин с величието и аристократизма на Виена, например. И още нещо, може би най-важното. Древните са казали, че в една и съща река не можеш да се изкъпеш два пъти. Следователно реката във всеки миг е неповторимо различна и едновременно с това е приютяващо същата. Но точно такъв е и човешкия живот… във всеки миг ние сме различни и оставаме същите, променяме се и оставаме себе си.

Ето защо реката подобно на човешкия живот изтича и остава едновременно, както изтича и остава света в огледалото, което в своята свъсена неподвижност оглежда и отразява битието.

Прав си напълно … когато Вълчевият род се премества в София, той сякаш губи своя коректив (аз самият бях объркан и се чудех с какво да заменя тази прекрасна двойственост на реката). Тогава „повиках“ Йонка в София, тя с нейните магически качества да възвърне магическото в сюжета, да тълкува не веществените знаци и събитията, а техните значения, да надниква в бъдещето, да запомня чрез унеса на забравата, всъщност да подмени Реката.

З. А.: Реката е също метафора на провинциалното, на локалността, която остава неподвижна и е неспособна да тръгне по реката и да достигне до Големия свят. Виждаш ли България (и Видин, в частност) като миниатюра на Големия свят или като нещо изолирано от него?

Владимир Зарев: Разбира се, че Видин е миниатюра на Големия свят. Аз дълбоко вярвам, че, както океанът съдържа капката, така и капката съдържа в себе си океана. От края на деветнадесети век та до днес България е малка страна, но нейното битие е свързано и донякъде повтаря мировата история, предизвикана от Великите сили. За това и един мой герой в „Битието“ възкликва след свършека на Европейската (Първата световна) война: „Но какво може да даде град като Видин на Световната история освен половин полк с осиротели вдовици и един полк със сираци?“

Искам обаче да обърна внимание на следното. Светът, околният обективен свят е такъв, какъвто го прави човекът в него. Възможно е някой да живее в самота в пустинята и неговата богата чувствителност или финото му духовно величие да преизпълнят с живот, драматизъм и смисли пустинната празнота. И обратното, друг, който живее в центъра на Париж или Ню Йорк, може да е толкова сив, скучен и безличен, че и самият негов свят да изглежда малък, незначителен и беден. В този смисъл Видин наистина е живописен провинциален град, но моите герои го населяват с енергия, с човешка значимост и силни страсти, с могъщото дихание на желанията и мечтите си.

З. А.: Твоите герои-мъже изпитват неистов глад за месо в моменти на сюблимен дистрес, на съдбоносна криза. Месото обикновено е метафора на хищника. Но те не са хищници и в края на краищата всеки от тях загива или си отива неудовлетворен, неосъществен. Защо все пак гладът им е за месо?

Владимир Зарев: Жаждата за месо е нещо като генетичен белег, като дълбинна психологическа жига, с която са белязани мъжете от Вълчевия род. По принцип в желанието да се пипа, да се дъвче, да се яде месо прозира нещо езическо, животинско, неопитомено у човека. Но точно когато в тези силни до изнемога мъже забушуват неудържими човешки страсти, за да смирят първичното у себе си, те трябва да го „утешат“, да го упоят, да го нахранят с нещо също тъй неовладяемо първосигнално и първично. Убеден съм, че това е верен, дълбинен и много характерен психологически инстинкт.

З. А: Сега ще ти задам навярно най-важния, пред мен ти си го определял като съдбовeн за теб, въпрос за властта. Защо трябва да приемем, че трилогията „Битието“, „Изходът“, „Законът“, освен другите си епични и художествени достойнства, е и сказание за властта, за вездесъщата власт?

Владимир Зарев: Според мен наистина въпросът за властта е най-важният и мъчително труден за разрешаване екзистенциален проблем за всеки човек. Ако се вгледаме внимателно в човека, ще забележим, че, колкото и да звучи измислено, всички възможни по-трайни негови стратегии за бъдещето, пък и мимолетните му хрумвания, въжделения и действия в настоящето са продиктувани и се подчиняват на копнежа му да властва … да властва над някого, над нещо, над някакво умение. Цялото наше разумно поведение е опит да овеществим и наложим своята власт. Забележи, поне половината от времето бебето плаче не защото е гладно или подмокрено, а за да привлече вниманието на майка си и чрез своя инат да упражни властта си над нея. Всичко, до което се докоснем у себе си, се стреми към някаква власт или изразява власт. Душевната чистота е власт, но и подлостта е форма на власт, любовта е власт, ала и омразата е власт, физическото и интелектуалното удоволствие обикновено означават власт, красотата е форма на власт, но и грозотата е властна, защото ни въздейства и отблъсква, парите са власт, ала дори нищетата и страданието са форма на власт – сакатият просяк нарочно оголва отрязания си крак и така чрез своето нещастие властва над нас и ни принуждава да му дадем милостиня. Знанието, уменията и интелигентността се стремят да се превърнат във власт, изкуството е прекрасна форма на власт, всеки голям писател, художник или композитор е един очарователен тиранин. Копнежът към властта у човека е вездесъщ и всепроникващ, като се замисля дори самоубийството изразява нечия последна власт, макар че самоубиецът унищожително я упражнява върху себе си.

З. А.: Проблемът за властта, щом тя е толкова вездесъща, има ли според теб решение?

Владимир Зарев: Отделният човек би могъл да го реши, мисля аз, или поне изглежда така. Това може да стане чрез трудния път на смирението. Не казвам примирение, защото примирението означава, че нещо, някакво решение, ни е наложено отвън. Ние просто сме принудени, насилени да го приемем. Обаче покаянието и смирението изразяват драматичен вътрешен избор, те са отказ от нещо, наложен отвътре. Със смирението, както знаеш, подробно се занимават източните философии.

От обществена и социална гледна точка обаче проблемът за властта изглежда неразрешим, защото дори във възможно най-демократичното общество тези, които управляват, са малцинство, те са по-малко от тези, които са управлявани, а това неравенство води до неминуем конфликт на интереси.

З. А.: Да се върнем към трилогията, какви форми на власт описваш в нея?

Владимир Зарев: Чудесен въпрос. Мисля, че в първата част, в „Битието“, най-силно ме занимава това, което наричам властта на кръвта, на инстинкта, генетичната власт, вътрешната потребност да се реализираш по някакъв начин. Всички мои герои усещат острото отсъствие на нещо съдбовно важно за тях, то е неопределимо, но всички се досещат, че без него животът е безсмислен. Спомни си образа на Илия Вълчев, неистовия му и разрушителен копнеж да строи, не просто да бъде богат и да ползва властта на парите, а да властва над другите и над себе си като непрестанно изгражда и сътворява.

В „Изходът“ се опитвам да разгадая методите и смислите на тоталитарната власт, на това всепоглъщащо безумие, което превръща насилието, ожесточеното и ужасяващо насилие, в единствения инструмент за постигане на щастие. Спомни си Крум Марийкин, който по най-зловещ начин принуждава селяните „доброволно“ да предадат нивите и добитъка си и да влязат в ТКЗС и през цялото време се пита: „Защо тези хора не искат да бъдат щастливи?“.

Всъщност коварната тайна на тоталитарната власт се състои в това, че тя се стреми да вмени на всеки усещането за виновност и така се опитва да превърне всеки човек в съучастник. По този начин и жертвата, и палачът стават еманация на насилието, на една привидно красива идеология, която обаче е неосъществима. Социализмът непрестанно обещаваше на хората светло бъдеще, отлагаше живота им в бъдещето, ала настоящето им беше трудно и лишено от справедливост.

В третата част, в „Законът“, се стремях да разкажа за властта на парите. По времето на социализма също имаше богати и бедни, но финансово изразено разликата между тях не беше голяма. Връзките и службата носеха престиж; парите не бяха особено престижни по няколко причини. Първо, с тях не можеше да се направи и постигне нищо, не можеше да се изгради фабричка, да се открие ресторант или хотел, да се купи апартамент или лека кола, за панелно жилище се чакаше с десетки години, да се предприеме околосветско пътешествие или просто свободно да се пътува по света беше немислимо, единствената банка даваше един процент лихва.

След демократичните промени у нас парите изведнъж добиха огромно, необгледно, нетърпимо значение и се превърнаха в най-висшата възможна ценност. Изведнъж хората бяха ослепени от провиждането, че парите дават свобода, неизмерима свобода и власт, всепроникваща, достигаща до ненаказуемост, до самообожествяване власт. Така всички повярваха, че могат по чудо да станат милионери и в първите години на демокрацията се нароиха няколко милиона фирми, а доста необразовани, прости, направо тъпи ала до наглост арогантни хора се превърнаха във видни предприемачи и уважавани бизнесмени. Интересно за мен като писател бе да наблюдавам и анализирам самообожествяването, появата на лъжливо вътрешно убеждение, че парите, големите лесни и награбени пари носят безсмъртие. Точно поради тази първосигнална надменност бяха изпозастреляни доста мафиотски босове, съмнителни банкери и свръхбогаташи.

З. А.: Искаш да кажеш, че упражняването на власт е в основата на човешката трагедия?

Владимир Зарев: Да, така е. Трагедия е и за онзи, който я има, и за онзи, който ѝ се подчинява. Но нейната трагичност и неразрешимост са в услуга на литературата: в живота на смирения човек няма драматизъм, драматизмът е до момента, в който той е решил, че единственият път към освобождаване от властта е смирението. Смирението – дори под формата на смърт, както е в гръцките трагедии и у Шекспир – може да бъде изход от драмата, катарзис, но от него е трудно да се направи въздействаща литература.

З. А.: Да, властта виси над нас и вътре в нас като Дамоклев меч. Но освен трагедия, човечеството познава и нещо друго: хуморът, иронията. Ето, историята на Вълчевия род, въпреки че е по Аристотеловски трагична, е написана с обезоръжаващ, бих казал вездесъщ хумор. Милан Кундера смята, че хуморът е най-съществената характеристика на романа, придадена му още от Сервантес и Рабле, които според него са създали формата на романа като хумористични истории с коментар към тях. Споделяш ли афоризма на Наполеон, че от сюблимното до смешното има само една крачка? Или е обратното: онова, което е сюблимно, сиреч, дълбоко трагично, придобива смисъл и метафорична сила само когато съумеем да му се надсмеем?

Владимир Зарев: Смешното, комичното у човека почти винаги има трагичен привкус, дори той да не съзнава това, а трагичното у човека почти винаги носи комични отсенки. Разбира се, нямам предвид чистото душевно страдание, а това, че е трагичен опитът на всеки от нас да надскочи себе си, да удовлетвори свръхочакванията си и да достигне неосъществимостта на мечтите си, с което всъщност постига своята некомпетентност.

Но във въпроса ти има нещо важно, което ми се ще да обговоря. Ти самият беше направил интересното наблюдение, че в определени характери и сюжетни ходове в трилогията се усеща нещо надчовешко, приповдигнато и легендарно. И си прав. Сега си давам сметка, че, като героизирам до мита и до легендата поведението на едно най-обикновено, простосмъртно човешко същество, какъвто е например Крум Марийкин, всъщност аз съзнателно го иронизирам и снизявам. Така в очите на хората той се превръща в привидно героичен, т. е., трагикомичен образ.

З. А.: Знаем, че с магическия хумор на хората от неговото Макондо Гарсия Маркес не само е променил начина, по който се пише в Латинска Америка, но е „изнесъл“ кървавата история на своя субконтинент пред Големия свят. Изнесъл я е по един гениален, но в същото време достъпен начин. Като легенда, пропита с хумор. Ако приемем, че Видин в твоите романи е българското Макондо, смяташ ли, че, като прочете твоята трилогия в превод, светът извън България може би ще започне да променя отношението си към нея? И в каква посока?

Владимир Зарев: Едва ли моята трилогия би могла да заличи нечие зложелателство или преднамерена надменност. Но аз вярвам, че романите „Битието“, „Изходът“ и „Законът“ показват колко сложен и пълнокръвен е нашия български живот, колко светът, който сами си създаваме, е труден, понякога мъчителен, но е и жизнен, по своему автентичен и безкрайно интересен. Вярвам също, че тези романи показват нещо от генетичната природа на българския характер. Нека завърша така: в нашето твърдоглаво неумение да се справим с битието си наистина има нещо величествено, налудничаво съвършено и легендарно.

З. А.: И това ме води към последния ми, за мен лично най-важен, въпрос. Въпроса за твоите читатели. Според теб, за кого пишеш? Кой си представяш, че ще чете онова, което пишеш, в момента докато го пишеш? Има ли значение тази въображаема читателска аудитория след това, когато книгата заживява своя живот като книжно тяло?

Ще бъда пределно честен и откровен, мисля, че по същия начин би отговорил всеки писател… всъщност аз пиша за себе си, аз съм първия и най-важен свой читател. Когато вечер, психически изцеден, прочета това, което съм написал през деня, и то ме увлече с драматизма си, с посланията си и с магнетичната енергия на езика, аз се чувствам щастлив и дълбоко, непоколебимо удовлетворен. Когато написаното остави у мен горчивината на съмнението, а то се случва често, имам нужда от коректив, от читателя извън мен. Болезнено вярвам на моята съпруга, поетесата Мирела Иванова, а също на няколко интелигентни и чувствителни мои приятели, които ме обичат. Ти си един от тях!

Някой от големите френски теоретици беше въвел в литературознанието понятието „хоризонт на очакването“: ако написаното от мен изпълни собствения ми хоризонт на очакване, зная че съм сполучил. Понякога това се случва, ала огромната драма, неутешимостта и трагедията на всеки писател е, че никога не може да напише съвършения текст. Просто съвършенството е като хоризонта… колкото повече се стремиш към него и го приближаваш, толкова той се отдалечава от теб.

З. А.: Уви, време е да приключваме. Позволи ми един последен въпрос, малко страничен сякаш, но в моето съзнание той е свързан с модерното преживяване на литературата и, поради това, важен за нейното бъдеще – „прочита“ на литературата с езика на киното. Мислиш ли, че трилогията ще спечели, ако бъде филмирана? Например, известно е, че Гарсия Маркес не е разрешил „Сто години самота“ да стане на филм. Какво е твоето мнение за съотношението между литература и кино в днешния визуален свят?

Владимир Зарев: „Сто години самота“ е един от най-великите романи, написани през двадесети век. Той е изцяло потопен в магията на магическия реализъм и, ако се визуализира, т. е., ако се отъждестви с конкретна обстановка и човешки лица, има опасност направо да се разпадне, да се превърне в пародия на себе си.

В моята трилогия „Битието“, „Изходът“, „Законът“ има епизоди и детайли свързани с магическия реализъм, но сюжетът в своята цялост е напълно реалистичен и образите са конкретни, това са люде, плод на едно въображение, но те са реално съзрими и възможни. От години се надявам някой да посегне към трилогията и да я заснеме, да направи филм както вече казах не за българската история, а за историята на българския народ. Убеден съм, че това може да се превърне в най-българския сериал.

Кафето е изпито, но няма кой да ни гледа: няма ги нито Йонка, нито Десислава. От моя дълъг списък са останали въпроси незададени – може би най-важните. Но няма време: времето на Йонка и Десислава, скъпоценното романово време, принадлежи на трите книги на Владимир Зарев. В неговите рамки писателят задава въпросите си – на нас, ненаситните му читатели, се пада да търсим отговорите.

Време ми е да си тръгвам. До вратата ме изпровожда ироничната усмивка на писателя и неговото неотменно доброжелателство.

У дома, преди да заспя, намирам онзи пасаж от една статия на мексиканеца Илан Ставанс, който се въртеше в подсъзнанието ми, докато разговарях с Владимир Зарев. И решавам да го сложа като естествен финал на нашия разговор:

„Гарсия Маркес, подобно на Дон Кихот, дешифрира генетичния код на испанската цивилизация. Сто години самота е вълшебен роман, създаден от демиург, способен да произведе една вселена, също толкова всеобхватна, колкото и нашата собствена. Романът извършва нещо невероятно: оцелява, натрупвайки в себе си коренно различни, понякога дори напълно противоположни, прочити. Не е ли класическото точно това: огледало, в което читателите откриват онова, което са готови да намерят?“

Владимир Зарев е роден на 05.10.1947 г. в София. Завършил е българска филология в СУ „Климент Охридски“. От 1973 г. работи в списание „Съвременник“ като редактор, завеждащ отдел преводна литература, зам. главен редактор. Понастоящем е главен редактор на списанието. Автор е на шестнадесет книги, десет от които са романи, между които трилогията „Битието“, „Изходът“, „Изборът“ и, „Хрътката“, „Хрътката срещу Хрътката“, „Лето 1850“, „Поп Богомил и съвършенството на страха“, „Разруха“, „Светове“. Негови творби са превеждани в Чехия, Полша, Унгария, Румъния, Турция, романите „Хрътката“ и „Хрътката срещу Хрътката“ излизат в бившия Съветски съюз в 200000 тираж, а романът му „Денят на нетърпението“ е отпечатан в „Роман газета“ в 1 300000 тираж. През 2006 г. романът „Разруха“ на Владимир Зарев е преведен в Германия и издаден от „Кипенхойер и Вич“, и по мнение на радио „Дойче Веле“ е най-успешната българска книга, излизала някога на немски език.

Коментари (15)

- 14-02-2012|Златко

Може би вече наистина е време да отворим очите и душите си, да се отвърнем от ежедневието и да видим, че и ние имаме ПОНЕ ЕДИН истински голям, истински световен автор: Владимир Зарев. Вече четиридесет години великолепните му книги стоят изправени пред нас, без да успеем да ги забележим, да ги съзрем. След което плачем, че никой не ни вижда.

А как да стане това, когато самите ние отказваме да ги видим?

Четете! Говорете! Споделяйте! Няма кой друг да го направи, освен вас! Вие сами сте носители и създатели на съдбите си – и своите, и онази на страната, на културата си. Всичко, което трябва да направите, е просто да отворите очи за собствената си красота – показана по такъв великолепен начин от този безумен майстор на българския език!

- 17-02-2012|Александрина Тодорова – Александрина

Господин Ангелов, много Ви благодаря за това интервю. Казват, че който търси, намира. Приемам този благословен текст като лек за тревогите си и като код за връзка с българската душевност. Защото напоследък имам усещането, че тя е дълбоко наранена, че се е разпиляла на безброй парченца и само изпълнени с любов духовни люде могат да възвърнат целостта и. Благодаря.

- 19-02-2012|Хилядо Деветстотин и Седемдесе – $$$Понастоящем е главен редактор на списанието.$$$

ОЧЕВИДНО СОБСТВЕНИК – НА ПРОКОМУНИСТИЧЕСКОЕ КОНСЕРВАТИВНО ИЗДАНИЕ – НЕ ПРЕСТАВА ДА ОБИКАЛЯ ОБЩИНСКИТЕ КОМИСИИ ЗА КУЛТУРА – С КАКВА ЦЕЛ!?!

- 21-02-2012|Дончо Аврамов

Много нескромност, много самохвалство, разбира се стимулирано и от интервюиращия! Съжалявам, това ме прави недоверчив към произведението и автора му.

- 21-02-2012|Златко

Само един въпрос, господин Аврамов (но честно, моля!): чели ли сте романите, за които става дума в интервюто? Познавате ли творчеството на Зарев, или това интервю е всичко, на което се основава преценката ви?

- 21-02-2012|Дончо Аврамов

Чел съм само интервюто. Затова, Златко, казвам: нескромността на автора в това интервю ме прави предварително недоверчив към произведенията му – не вярвам на хора, които дават публичност на високото мнение, което имат за себе си. Това е въпрос не на скромност, а на естетика. Когато Елин Пелин е бил хвален от някой, писателят го е прекъсвал като е махвал с ръка и е казвал по шопски: „Мàни, мàни…“ Бих прочел с любопитство мнения и аргументи, спорещи с казаното от мен.

- 22-02-2012|Златко Ангелов

Престрашете се, г-н Аврамов, да прочетете книгите. Няма да съжалявате. Въпросът за скромността е много деликатен. По-точно деликатна е нейната употреба. Всеки решава за себе си как да я употреби. Въпросът е, че НЕСКРОМЕН изглежда човек тогава, когато започне да се хвали прекомерно, т. е., да се надценява. В случая имаме един национален писател на световно ниво, който ни казва уникални неща. Споделя възгледите си за важни неща. С вашето негодувание към неговата „нескромност“ вие проявявате нихилизъм, който не помага на самочувствието, което българите трябва да имат за себе си, включително и на Вашето. Вашата „скромност“ е равна на ПОДценяване.

Предлагам тук два цитата, от двама бъргарски автора. Те описват различни епохи. Интересно ми е дали ще усетите колко си приличат обаче по силата на употребеното Слово.

„С ваше позволение ще скрия името на манастира, където прекарах едно блажено лято, гостенин на добрия игумен отец Х. Всеки ден от ония дълги, лениви и спокойни манастирски дни ние двама обядвахме заедно вън под сянката на гъстолистната лоза – великолепно украшение на тая света обител. Тя разстилаше над нас благословените си вейки, както ливанските кедри се разстилаха над главата на Аврама, и ни правеше прохладна сянка. Нашите обеди бяха самостойни, чудесни съчинения на самого отца Х, в които той примесваше покрай благовонните планински билки много от сладостта на своята мъдрост. Виното, към което скромният игумен имаше особена слабост, той предварително изстудяваше в чешмата, която пееше сладостно под сянката на три стари печални върби сред двора. На малката дървена масичка под лозата ние прекарвахме до вечерта в тихи и прояснени от вдъхновение разговори за бога, за света, за суетата на живота и загадката на смъртта.“

„Помнеше този следобед. Градината на „Руският клуб“ приличаше на дълбок и гладък вир оставен от сенките на надвисналите дървета. Топлият вятър люлееше панделката ѝ и тя наистина напомняше пеперуда, която се колебае дали да излети. Майка ѝ пиеше Метакса с дъха на стафиди, петната слънце красиво падаха върху лицето и роклята ѝ, тя сякаш беше излязла от картина на импресионист. Двамата ѝ кавалери бяха известни актьори, те я ухажваха безочливо и някак похотливо, защото го правеха през своята леност. Знаеха, че настойчивостта им е обречена, но животът за тях беше театър, а всеки миг откъс от пиеса. Единият беше грозен и драматичен, другият красив като ангел, ала и двамата бяха приказно чисти. Очите им се криеха в сянката на липата, ленените им сака светеха, пръстите им деликатно се докосваха до стволчетата на чашите. Изглеждаха романтични, тъжни и някак примирени с величието си, събираха погледите на хората в ресторанта, от всички маси ги обгръщаха с преклонение.“

- 22-02-2012|Любомир Сирков

От книгите на Владимир Зарев аз съм чел само „Разруха“. Като цяло ми направи добро впечатление (като изключим на моменти наивността на автора по някои теми – и прекаляването с описанията на алкохолните увлечения на героите).

И затова сега, прочитайки това интервю, потърсих и други интервюта на Владимир Зарев – за да видя дали и в другите си публични изяви той е също толкова самодоволно-безкритичен към себе си, колкото (Дончо Аврамов вече отбеляза това по-горе) е той тук.

И се оказа, че тонът на отговорите на писателя в едно интервю наистина до голяма степен зависи и от … нагласата на задаващия въпросите.

Попаднах на интервю на Владимир Зарев за в. „АТАКА“ (3.1.2007).

Ще цитирам тук само някои части – всеки може да прочете цялото интервю:

ТУК

„Навремето вярвах, че ще ни спасят големите пари, ако дойдат от Европа, от света. Мислех си, че големите пари имат свой собствен живот. Човек може да умре, да ги пропилее, да ги подари на някого, да ги вложи в нещо… Но големите пари не умират, те са вечни, те са безсмъртни, имат своя логика и свой живот. Нуждаят се от ясни правила. Но в България толкова е деградирала държавността, че дори западните фирми, които идват тук: немски, чешки, австрийски, дори те много бързо се битовизират, побългаряват се.“

…

„Аз, например, имах много сериозно доверие в царя, тъй като това е човек-институция, човек-традиция и вярвах, че той наистина би могъл да донесе един нов морал. А се оказа, че това е човек, дошъл в България, за да си върне имотите. И го направи по безкрайно груб и безчовечен начин в тази утрепана държава, разкрадена и разграбена от всички.“

„„„„

– По какви причини обществото не признава, че циганите са сериозен проблем?

– Аз в никакъв случай не съм расист. Но няма страна в Европа или в света, където можеш да живееш, без да си плащаш тока. Навсякъде малцинствените общности спазват общовалидните и морални, и обществени закони. Не е възможно на българите, които не са си платили тока един месец, да им го спрат, а да има цигани, натрупали сметки от по 600-800 лв. Те продължават да си светят и да се топлят с ток, който плащаме всички ние. Това е безобразие. Голяма част от тях са безработни, предпочитат да взимат 120 лв. помощи, вместо да се трудят за 200 лв. Самата Европа трябва да разбере, че те са голям проблем. Българите са толерантни, трябва да направим всичко, за да ги образоваме отново. Но за целта е нужно и тяхното желание, съгласието им. Това не може да стане с насилие и с празни пожелания.

„„„„„

- 22-02-2012|Дончо Аврамов

Да, Златко, ще изпълня съвета ви и ще се запозная с последната книга на Зарев. Казано искренно, а не от склонност към полемика, извадката за Руския клуб ме обезпокои с класицизма си, от който съм отвикнал. Последният класически написан роман на френската литература е „Семейство Тибо“ на Роже Мартен Льо Гар. 1937 г.! Това е вече отдавна неупотребявана романна форма в Европа и признавам, че лично аз съм се отчуждил от нея, това подробно, обстоятелствено писане ми доскучава. Не знам как стои този въпрос при другите читатели, но при мене е така.

- 29-02-2012|Иван Пеев

Златко, не сте ли д-р Златко Ангелов, който написа „Комунизма и разкаянието на един невинен мъчител?

- 29-02-2012|Златко Ангелов

Да, аз съм.

- 01-03-2012|Иван Пеев

Иван Пеев, името, с което се назовах, е името ви в архивите на ДС, където са Ви водили на отчет. Избрах го преднамерено за да ви напомня за миналото Ви, според вашата мемоарна книга. Станали сте доброволен доносчик през 1986, само и само да пътувате на запад. Написали сте няколко доноса за ваши приятели, измивайки си ръцете като Пилат Понтийски, декларирайки(в книгата си), че сте писали несъществени неща, с които не ги „топите“. Книгата Ви излезе години, след като досиетата бяха достояние. Поискахте ли прошка и помолихте ли „вашите обекти“ за копие, което да приложите към нея, та да могат те и ние, читателите, да преценим вашата вина! Не сте Вие човекът, който да се оневинява! Книгата Ви е изява на един фукльо, от който прелива нарцисизъм, описвайки рода си, начело с вуйчо Ви(висшата фигура от Коминтерна: щастлив е бил, че Сталинските чистки са го подминали). Тия български родове, които доведоха България до „Разруха“-та. Това е единствената книга от писателя Зарев, която прочетох. Наистина е добра! Спорих с някои приятели за нея. Не съм чел трилогията, но ако има подобни качества, Владимир Зарев е една от заявките за епичен роман(мисля, но не съм сигурен, че преди години баща му написа статия във в. Култура за липсата на епичен роман в литературата ни за втората половина на миналия век). Пак към интервюто Ви: защо смесвате Балзак с Маркес, Макондо с Видин? За малко не сте добавили и Йокнапатофа! Няма място за такива паралели! Или преливайки от нарцисизъм искате да покажете колко добре може да тълкувате и Маркес? Във вашата професия това е бъркане на диагнозата „херния“ с „апендисит“. Колкото до Зарев, с отговора си на първия въпрос, потвърждава обвинението на коментиращите в нескромност. Не обичам тази тъпа дума „скромност“, в чийто аспект ни възпитаваха по времето на соца. Но все пак това са качества и факти за романите, които трябва да се споменат от интервюиращия, а не от автора! На мястото на Владимир Зарев не бих давал интервю на човек като Вас. Вие сте от ония ДОБРОВОЛНИ милиционерски подлоги, на които честните българи няма да простят никога. ВИЕ САМ, ДОБРОВОЛНО СТЕ СЕ ПОСТАВИЛИ В УСЛУГИТЕ НА ДС!!! Опрощението Ви е долу сред ония нещастни българи, които нямат пари за медицински грижи, доведени до „Разруха“-та от кланове като вашия! Идете и раздавайте безплатна медицинска помощ на вашите сънародници, не стойте на топло в Канада, когато те умират от студ! Там Ви е мястото, а не да пишете глупави статии! Не сте Доган, пъчите се на снимка до него, не сте писател, я да си хортувам с писателите! Ами доктор ли сте? Защо сте изпуснали титлата си, като сте публикували това интервю?

- 01-03-2012|Златко Ангелов

Уважаеми господине,

Всичко, каквото казвате, е взето от книга, която е публикувана и препубликувана, дори тук, на този сайт, т. е., не е нищо ново. Новото е Вашата интерпретация, с която Вие по анонимен начин се облекчавате в публичното пространство. Аз написах този мемоар отчасти и за да могат хора като Вас да се облекчават от натрупания гняв. Дано да Ви е олекнало. На мен лично ми олекна, когато я написах -- беше още през 1995.

Длъжен съм да оспоря обаче два неверни факта: 1) книгата беше пуликувана през 2002 г., докто Законът „за досиетата“ беше приет и обнародван през декември 2006 г. Моето признание беще написано и после обнродвано много преди официялният орган, установен с този закон, да започне да съобщава имената на сътрудниците на ДС. 2) бях привлечен да сътруднича през септември 1987, а не през 1986, и за последен път се видях с моя „разработвач“ през септември 1989. Не съм се интересувал от досието си, но Вие може да се заинтересувате и да проверите фактите в него.

Аз напуснах България, защото смятах, че хора като мен, които не намериха сили да се противопоставят на режима на ТЖ, нямат морално право да бъдат в политиката в условията на посткомунистическото общество. Ако бях останал, имаше много голям риск да остана в политиката и да се омърся.

Моята грешка обаче не е в това двугодишно сътрудничество--то беше само следствие от истинската ми грешка. А тя е не просто грешка, а вина. Вината ми е, че не се противопоставих на режима и, като повечето хора от интелигенцията в България, капитулирах пред него.

Не знам каква е Вашата религия, дали изобщо сте религиозен, и какви са моралните Ви ценности. Аз смятам, че човек, който е сгрешил, трябва да си признае вината, да бъде смирен и да поиска прошка. Не съм религиозен, но смятам, че тези действия имат своя смисъл и извън системата на греха пред Бога. Ние сме виновни единствено пред хората. Поискал съм прошка от всички онези, които съм ощетил или наскърбил през живота си, и такава прошка ми беше дадена, без изключение. Аз на себе си обаче не мога да простя.

Дали мога да изкупя вината си? Всеки честен човк се опитва да го направи. И аз продъжавам живота си с надеждата, че изкуплението е възможно.

- 02-03-2012|Самолет 005

При онази система беше така. „Ковладиш“ (шопската дума за клеветиш) другия и получаваш нещо в замяна. Тук имаше голям спор за проф. Богдан Богданов – дали той търси прошка и как работи за изкупление… Но да си разкажа днешната история. Аз и тогава през соца и сега, когато ни удиви и удави демокрацията съм си никой и продължавам да го твърдя. Под „никой“ имам предвид човек без амбиции – нито да пътувам, нито да правя кариера, нито да се боря за здравето си като професора. Но странно – просто защото бях гей, имах и аз досие. Тогава бях приятел с човек „от голямото добр›утро“, племенник на член на ЦК на БКП. Един ден той ми се обади, че са го „поканили в милицията за разговор“:) и са го „поскастрили“ за гей изявите му тогава. Биши леко тревожен, но се беше овладял и успокоил за бъдещето си. Гей изявата му беше любовна връзка с офицер на висок пост, красив и женен с деца… Бяха уволнили офицера и разпитваха за любовниците му. Когато обаче им казал, кой всъщност е самият той – любовникът, че е племенник на еди кой си, го бяха оставили на мира и просто го бяха посъветвали да го дава по-кротко. Отнесли се с разбиране и толкова… Какво пък – смахнатите са си смахнати. Но го попитали и за мен… Моят приятел ги „помолил“ да не се занимават с мен повече и нещата приключили в мир и разбирателство, но приятелят ми ми се обади, за да ми каже кой ни е натопил. Оказа се човек от нашите среди, момче от провинцията, което се стремеше на всяка цена да получи софийско жителство. Въпреки активното му сътрудничество не успя. Трябваше зорлем да се похетеросексуалничи, да произведе едно дете, женейки се наслуки, и да се юрне още повече и от нас, но вече разведен и необезпокояван от органите на властта. Този човек днес има внуци и си живее отделно в гей семейство. Всичко си е „бир таман“, но той не знае, че аз знам, че той ме е ковладил. И ми е „приятел“, общуваме си, дори му правя услуги… А аз нямам сили да покажа, че всъщност лицемеря. Нямам сили да му кажа, че знам, че е правил може би безобидни доноси срещу мен. Защо нямам сили и аз не знам? Изглежда защото не ме е заболяло нито тогава, нито сега… Тъпо е, че лицемеря. Той дори ме одумва пред други хора от гей групата. Беше казал, че съм „голем смотаняк“. Колко вярно! Но аз пък се оправдавам. Смятам, че имам милост! И смятам, че нито една справедливост, колкото и голяма да е, не е по-голяма от мъничко милост… мъничко милост… Дали щях да имам милост, ако ме беше заболяло, ако ме бях изключили от университета, ако ме бяха интернирали… не зная. Ами ако ми бяха предложили и аз да сътруднича. Ужас… не ми се мисли. Колко е хубаво да си никой в системи на соц и демокрация…

Така – изкарах се благороден никой, но нали тук пишем, за да се пъчим?:)))

- 03-03-2012|Александрина – Към Самолет 005

Самолет 005, мисля си, даже съм сигурна, че Вас не са Ви сполетели всички страшни неща, за които пишете, съвсем не случайно. Сам казвате, че имате милост. Милостта в душите ни е това, което ни спасява. Вас и всеки друг. Каквото повикало – такова отговорило. Когато ние сме милостиви в живота си, тогава и съдбата е милостива към нас. И милостта в душите ни трябва да е не поради, а въпреки. Това не е малодушие, а сила. Истинската и смислената. Не мисля, че сте лицемерен. Вие сте последователен и верен на себе си – следвате своя път, осветен от милостта в душата Ви. Каквото и да се случва. Не се разколебавайте.

Еволюцията на културата – Част 1

Автор: Дейвид Дойч

Една култура е набор от идеи, които карат поддръжниците им да се държат по сходен начин в определени отношения. Под „идеи“ разбирам всяка информация, която може да бъде запазена в мозъците на хората и която оказва влияние върху поведението им. Например споделяните ценности на една нация, способността да се комуникира на определен език, споделяното знание по дадена академична дисциплина, както и възхищението пред някой музикален стил – всичко това са, в този смисъл, „набори от идеи“, които дефинират културите. Много от тях не са експлицитни; всъщност всички идеи притежават и по някакъв неексплицитен компонент, тъй като дори знанието ни за значенията на думите се съхранява в умовете ни най-вече неексплицитно. Физическите способности, като например умението да се кара велосипед, притежават особено високо неексплицитно съдържание, както и философските понятия от типа „свобода“ и „познание“. Разграничението между експлицитно и неексплицитно не винаги е ясно очертано. Например, едно стихотворение или сатира могат да бъдат експлицитни по определена тема, но публиката от дадена култура може да ги възприема като отнасящи се до съвсем друга.

Главните световни култури – включително и нациите, езиците, философските и артистични движения и религиите – са се развивали постепенно в продължение на стотици или дори хиляди години. Повечето от идеите, които ги определят, включително и неексплицитните, притежават дълга история на пре-предаване от човек на човек. Това прави от тези идеимеми – идеи, които са репликатори (размножители).

Въпреки това културата се променя. Хората модифицират културните идеи в главите си и понякога предават по-нататък модифицираните версии. С неизбежност се появяват и неумишлени модификации, отчасти поради директни грешки, но също и защото неексплицитните идеи са трудни за акуратно пре-предаване: няма начин, по който те могат да бъдат даунлоудвани директно от един мозък до друг, подобно на компютърни програми. Дори и хората, говорещи на майчиния си език, нямат идентични дефиниции за всяка дума. Така че е възможно само много рядко, ако изобщо, двама души да имат в мисълта си точно същата културна идея. Ето защо, когато умре водачът на някое политическо или религиозно движение – а понякога и по-рано – обикновено се появява разкол. Най-верните последователи на движението често установяват с шок, че са на съвсем различни мнения по въпроса какво представлява тяхната доктрина „в действителност“. Разликата не е чак толкова голяма когато религията разполага със свещена книга, в която учението е изразено експлицитно: в такъв случай диспутите се въртят около значенията на думите и интерпретациите на изреченията.

По такъв начин на практика никоя култура не е дефинирана от набор от стриктно идентични меми, а от набор от варианти, които водят до леко различаващи се характерни поведения. Някои от вариантите тендират към това, че поддръжниците им са по-склонни да ги утвърждават или да говорят за тях, други – по-малко. Някои са по-лесни за възпроизвеждане в умовете на евентуалните си приемници. Тези и други фактори влияят върху начина, по който даден вариант на мема бива възпроизвеждан по-точно. Няколко изключителни варианта, щом само веднъж се появят в мисълта, тежнеят към разпространение с изключително дребни промени на значението им, вътре в тази култура (което се изразява в поведенията, които те причиняват). Такива меми са ни добре познати, защото дълготрайните култури са съставени от тях; въпреки това, в един друг смисъл, те са много странен вид идеи, защото повечето идеи са с кратък живот. Човешката мисъл преценява множество идеи, преди да се реши да действа според някои от тях, а само малка част от тези последните причинява поведение, забележимо за останалите – и, разбира се, само една още по-малка част биват копирани от други хора. Така че огромното мнозинство идеи изчезват в течение на един човешки живот или по-малко. Поведението на хората в една дълготрайна култура следователно се определя частично от скорошни идеи, които ще изчезнат след сравнително кратко време, и отчасти от дълготрайни меми: изключителни идеи, които са били репродуцирани в многократни последователности.

Един фундаментален въпрос при изследването на културите е: кое е онова качество на дългосрочния мем, което му придава изключителната способност да се съпротивява на промените в течение на множество възпроизвеждания? Друга, и централна за тази книга идея, е следната: кога такива меми все пак се променят, кои са условията, при които те могат да се променят към по-добро?

Идеята, че културите еволюират е поне толкова стара, колкото онази за еволюцията в биологията. Но повечето опити да се разбере начина, по който те еволюират, са се основавали на погрешни разбирания за еволюцията. Например Карл Маркс е вярвал, че неговата теория за историята е еволюционна, понеже в нея се говори за движение напред през исторически стадии, определяно от икономически „закони на движението“. Но реалната теория на еволюцията няма нищо общо с предсказването на атрибутите на организмите, изхождайки от ония на предшествениците им. Освен това Маркс е смятал, че дарвиновата еволюционна теория „предоставя в естествените науки една основа за историческата класова борба“. Той сравнява идеята си за вътрешния конфликт между социално-икономическите класи с онази за предполагаемата конкуренция между биологическите видове. Фашистките идеологии като нацизма също използваха изкривени или неточни еволюционни идеи, като например „оцеляването на най-пригодните“, за да оправдаят насилието. Но всъщност конкуренцията в биологическата еволюция не е между различните видове, а между варианти на гените вътре в един вид – което изобщо не прилича на утвърждаваната „класова борба“. Тя може да предизвика насилие или други видове конкуренция между видовете, но може да доведе и до сътрудничество (като например симбиозата между цветя и насекоми), както и всевъзможни хитроумни комбинации между двете.

Макар че Маркс и фашистите предпоставяха погрешни теории за биологическата еволюция, не е случайност това, че аналогиите между обществото и биосферата често са свързани с мрачни визии за обществото: биосферата е мрачно място. Тя изобилства с грабежи, измами, завоевания, поробителства, гладуване и унищожения. Оттук ония, които смятат, че културната еволюция е нещо подобно, винаги ѝ се противопоставят (защищавайки някакво статично общество) или оправдавайки онзи вид неморално поведение, който им се струва необходим или неизбежен.

Аргументите по аналогия са фалшиви. Почти всяка аналогия между две неща съдържа зрънце истина, но човек не може да каже в какво се съдържа то, докато не е намерено някакво независимо обяснение за това какво е аналогично на какво, и защо. Основната опасност в аналогията биосфера–култура се състои в това, че тя насърчава схващането на човешкото състояние по един редукционистки начин, който заличава по-високостепенните различия, които са крайно необходими за разбирането ѝ, като например онези между лишеното от разум и творческото, между детерминизма и избора, между правилното и погрешното. Такива разграничения са безсмислени на нивото на биологията. Всъщност тази аналогия много често се прави именно с цел да се развенчае простата идея, че човешките същества са причинни действащи лица, притежаващи способността да правят морални избори и да създават за себе си ново познание.

Както ще обясня, макар че биологическата и културна еволюции се описват от една и съща теория, механизмите на пренасяне, вариации и подбор са много различни. Това прави различни и произлизащите от тях „естествени истории“. Няма близка културна аналогия за биологичен вид, организъм, клетка или сексуално и асексуално възпроизводство. Гените и мемите са приблизително толкова различни, колкото това е възможно на нивото на механизмите и резултатите; те са подобни само на най-ниското ниво на обяснение, където и двете неща са репликатори, които включват в себе сипознание, а следователно са предопределяни от същите фундаментални принципи, които определят условията, при които познанието може или не може да бъде съхранено, може или не може да бъде подобрено.

Еволюцията на мемите

В класическата научно-фантастична история от 1956 „Разказвачът на вицове“ от Айзък Азимов, главният герой е учен, който изследва вицовете. Той открива, че макар и много хора понякога да правят остроумни и оригинални забележки, те никога не измислят онова, което той смята за напълно завършен виц: история със сюжет и хумористична кулминация, която кара слушателите да се смеят. Всеки път, когато кажат такъв виц, те просто повтарят нещо, което са чули от някого. Но откъде тогава произлизат оригиналните вицове? Кой ги създава? Фиктивният отговор, даден в „Разказвачът на вицове“ е сложен и не е нужно да ни занимава тук. Но ядрото на историята не е толкова абсурдно: действително е възможно някои вицове да не са били създадени от никого – те просто да са еволюирали.

Хората си разказват развлекателни истории – някои от тях фиктивни, други фактически. Те не са вицове, но някои от тях се превръщат в меми: те са достатъчно интересни, за да бъдат разказвани на други хора, които пък от своя страна ги преразказват по-нататък. Но хората рядко ги преразказват дума по дума и не запомнят всеки детайл от съдържанието им. А това означава, че една често преразказвана история ще започне да съществува в различни версии. Някои от тези версии ще бъдат преразказвани повече от веднъж – в някои случи поради това, че хората ги намират развлекателни. Когато това е основната причина за преразказването, следващите версии, оставащи в оборот, ще бъдат все по-развлекателни. Така че тук са налице всички условия за еволюция: повтарящи се цикли на несъвършено копиране на информация, редуващи се с подбор. Евентуално историята става достатъчно развлекателна, за да накара хората да се смеят – и така се стига до напълно завършен виц.

Мислимо е, че някой виц би могъл да се развие чрез вариации, които не са били подбирани по смешност. Например хората, които слушат дадена история, могат да недочуят или недоразберат определени нейни аспекти, или да ги променят по прагматични причини, и в малка част от случаите, по чиста случайност, това ще произведе по-смешна версия на историята, която след това ще се разпространява по-добре. Ако един виц се появи по този начин от не-виц, той наистина няма автор.

Макар и да не знаем как точно функционира творческата способност, ние знаем, че самата тя е еволюционен процес вътре в индивидуалните мозъци. Защото тя зависи от предположения (които са вариации) и критика (за целта на подбора на идеите). Така че, някъде вътре в мозъците, слепи вариации и подбори добавят материал към творческата мисъл на едно по-високо ниво на поява.

Идеята за мемите се сблъсква с многобройни и, по мое мнение, погрешни критики: че била неясна и безсмислена, или пък тенденциозна. Например, когато древногръцката религия е била потисната, но историите за нейните богове са продължили да се разказват, но сега вече единствено като фикция, то това същите меми ли са, въпреки факта, че предизвикват нови видове поведение? Когато законите на Нютон са били преведени на английски от оригиналния латински език, те са водели до изговарянето и писането на други, по-различни думи. Същите меми ли са това? Но в действителност такива въпроси не хвърлят никакво съмнение върху съществуването на мемите, нито върху полезността на цялата концепция. Това е същото като спора кои обекти от слънчевата система трябва да бъдат наричани „планети“. „Реална“ планета ли е Плутон, макар че е по-малък от някои от спътниците в нашата слънчева система? Юпитер реална планета ли е или не-възпламенила се звезда? Това не е важно. Важното е онова, което наистина го има. А мемите ги има, независимо от това как ги наричаме или класифицираме. По същия начин, по който основата на теорията за гените е била разработена дълго преди откриването на ДНК, така и днес, без знание за това как идеите се съхраняват в мозъците, ние знаем, че някои идеи могат да бъдат предадени от един човек на друг и че те засягат човешкото поведение. Мемите са тези идеи.

Друга критическа линия е, че мемите, за разлика от гените, не се съхраняват в идентични физически форми у всеки носител. Но, както ще обясня, това не прави непременно невъзможно за мемите да бъдат пренасяни „вярно“ в един смисъл, който има значение за еволюцията. Действително има смисъл да се мисли за мемите като запазващи идентичността си докато преминават от един носител към друг.

Точно както гените често работят заедно в групи, за да постигнат нещо, за което ние можем да мислим като за единична адаптация, така съществуват и мемеплекси, състоящи се от няколко идеи, които могат, алтернативно, да бъдат разглеждани като една-единствена, по-сложна идея – примерно квантова теория или нео-дарвинизъм. Така че няма значение дали се позоваваме на един мемеплекс като един мем, също както няма значение дали се позоваваме на квантовата теория като единична теория или група теории. Но идеите, включително и мемите, не могат да бъдат анализирани до безкрайност до под-меми, защото идва момент, при който заместването на един мем от част от самия него би довело до това, че той не би бил копиран. Така например, „2 + 3 = 5“ не е мем, защото то не притежава онова, което е нужно за да се причини достоверното му копиране, освен при обстоятелства, които биха копирали и някаква теория на аритметиката с универсален обхват, която не би могла да бъде предадена без да се предаде и познанието, че 2 + 3 = 5.

Както смехът, предизвикан от някой виц, така и преразказването му са поведения, предизвикани от вица, но ние често не знаем защо ги извършваме. Причината е обективно там, в мема, но ние не я знаем. Може да се опитаме да я отгатнем, но предположението ни няма да бъде непременно вярно. Например, бихме могли да предположим, че хуморът в някой конкретен виц се крие в неочакваността на завършека му. Но по-нататъшният опит със същия виц може да ни разкрие, че той си остава смешен и когато го чуем отново. В такъв случай ние се намираме в анти-интуитивната (но обичайна) ситуация да грешим относно причините за собственото си поведение.

Същото нещо се случва и при правилата на граматиката. Ние казваме: „уча се да свиря пианото“ (в британския английски), но никога „уча се да свира бейзбола“. Знаем как да формулираме тези изречения коректно, но, докато започнем да мислим за това, много малко от нас знаят, че неексплицитното граматическо правило, което следваме, изобщо съществува, камо ли пък какво точно е то. В американския английски правилото е малко по-различно, така че фразата „уча се да свиря пиано“ е приемлива. Може да се чудим защо, и да предположим, че англичаните са по-привързани към пълния член. И отново, това не е вярното обяснение: в британския английски един пациент е „в болница“, докато в американския английски той е „в болницата“.

Същото се отнася и до мемите изобщо: те имплицитно съдържат информация, която не е позната за носителите им, но която въпреки това кара тези носители да се държат по един и същ начин. Тоест, както хората, за които английският език е майчин, често могат да грешат относно това защо са казали „the“ в дадено изречение, така и хората, разиграващи всякакви други меми, често дават фалшиви обяснения, дори и на самите себе си, за това защо се държат по един или друг начин.

Както и гените, всички меми съдържат знание (често неексплицитно) за това как да причинят собственото си размножение. Това знание е съответно кодирано във вериги от ДНК или запомнено от мозъци. И в двата случая, тази адаптация е резултатът от редуващи се етапи от изменения и подбор.

Но логиката на копирните механизми е много различна при гените и мемите. При организмите, които се възпроизвеждат чрез делене, или всички гени се копират у следващото поколение, или (ако индивидът не успее да се възпроизведе) не се копират никакви. При сексуалното възпроизводство се копира или цял един набор от гени, случайно избрани у двамата родители, или не се копират никакви. При всички случаи процесът на дублиране на ДНК е автоматичен: гените се копират безразборно. Едно следствие от това е, че някои гени могат да бъдат размножавани в течение на много поколения без изобщо да бъдат „изразени“ (да причинят някакво поведение). Независимо от това дали родителите ви някога са чупили кост или не, гените за поправяне на счупени кости винаги ще бъдат предавани на вас и поколенията ви (изключвайки слабо вероятни мутации).

Ситуацията, пред която са изправени мемите, е напълно различна. Всеки мем трябва да бъде изразен като поведение всеки път, когато бива копиран. Защото именно това поведение, и само то, е онова, което предизвиква копирането (в една среда, създадена от всички други меми). Това е така, защото получателят не може да види изображението на мема в ума на носителя. Един мем не може да бъде даунлоудван като компютърна програма. Ако не бъде осъществен в поведение, той няма да бъде копиран.

Окончателния резултат от всичко това е, че мемите по необходимост са въплътени в две различни, редуващи се физически форми: като спомени в мозъка и като поведение.

Един мем съществува веднъж в мозъчна и друг път в поведенческа форма, и всяка от двете се копира в другата.

Всяка от двете форми трябва да бъде копирана (казано по-точно, преведена в другата форма) при всяко поколение на мема. („Поколенията“ на мемите са просто последователни случаи на копиране у друг индивид). Технологиите могат да добавят допълнителни фази към цикъла на живот на един мем. Например, поведението, предписвано от мема, може да бъде да се запише нещо – при което мемът се въплъщава в една трета физическа форма, която по-късно може да накара личността, която го чете, да проведе друго поведение, което отново кара мема да се появи в нечий мозък. Но всички меми трябва да имат поне две физически форми.

За разлика от това, при гените репликаторът съществува само в една физическа форма – веригата на ДНК (на една пораждаща клетка). Макар че тя може да бъде копирана в други места в организма, преведена в РНК и изразена като поведение, никоя от тези форми не е репликатор. Идеята, че поведението би могло да бъде репликатор, е форма на ламаркизъм, тъй като тя съдържа твърдението, че поведенията, които са били модифицирани от условията, биват унаследени.

Поради редуващите се физически форми на един мем, той трябва да оцелее при два различни и потенциално несвързани един с друг, механизми на подбор при всяко поколение. Мозъчно-паметната форма трябва да накара носителя да осъществи поведението; поведенческата форма пък трябва да накара новия приемник да я запомни – и да я осъществи.

Така например, макар че религиите предписват поведения като например обучаването на собствените деца да приемат религията, самото намерение да се предаде един мем на собствените деца или който и да е друг човек, е крайно недостатъчно, за да се осъществи това. Ето защо огромното множество от опити да се създаде някаква нова религия пропадат, дори и ако основателите ѝ се опитват да я разпространяват с всички сили. В такива случаи, онова, което се е случило, е че идеята, която хората са възприели, е успяла да ги накара да осъществят различни поведения, включително и онези, предназначени да накарат децата им и други хора да вършат същото – но поведението не е успяло да предизвика запазването на същата идея в умовете на приемниците.

Съществуването на дълготрайни религии понякога се обяснява чрез предположението, че „децата са лековерни“, или че те „биват лесно сплашени“ от истории за свръхестественото. Но не това е обяснението. Преобладаващото мнозинство от идеи просто не притежава онова, което е необходимо, за да се убедят (или уплашат, придумат, изобщо, накарат по някакъв начин) потомците или който и да е, да извършат същото с други хора. Ако утвърждаването на един мем, способен на точно копиране, би било толкова лесно, то цялото възрастно население на обществото ни би било вещо в алгебрата, благодарение на опитите да бъде обучавано в детството. За да бъдем по-точни, тези хора биха били вещи като учители по алгебра.

За да се превърне в мем, една идея трябва да съдържа доста усъвършенствано знание за това как да се накарат хората да направят поне две независими едно от друго неща: да възприемат мема правдиво, и да го осъществят като поведение. А това, че някои меми могат да се възпроизвеждат с голяма точност в течение на много поколения е признак за това колко много знание съдържат.

Егоистичният мем

Ако един ген се съдържа в някой геном, то при появата на подходящи условия той със сигурност ще бъде изразен като ензим и с това ще предизвика своите характерни ефекти. Свен това той не може да отпадне, ако останалата част от генома бъде успешно репродуцирана. Но простото присъствие в нечий ум не води до автоматичното изразяване на мема като поведение: той трябва да се конкурира за тази привилегия с други идеи – меми и не-меми, по всевъзможни теми – в един и същи ум. А и простото му изразяване като поведение не го копира автоматично у някой приемник, заедно с други меми: той трябва да се конкурира за внимание и приемане от страна на приемника с всевъзможни видове поведения на други хора, както и със собствените идеи на приемника. Всичко това е в допълнение към аналогията за вида селекция, пред която са изправени гените, като всеки мем се конкурира със съперничещи версии на самия себе си сред населението, може би като съдържа знанието за някоя полезна функция.

Мемите са подложени на всевъзможни случайни и нарочни вариации, в допълнение към цялата тази селекция, и така те се развиват. До тази степен към тях се отнася същата логика, която се отнася и до гените: мемите са „егоистични“. Те не се развиват непременно така, че да са от полза за носителите си, или пък за тяхното общество – или, ако щете, дори и за самите себе си, освен в смисъла да се разпространяват по-добре от други меми. (Макар че тук повечето други меми са техни конкуренти, а не само техните собствени варианти). Успешният мем-вариант е този, който променя поведението на носителите си по такъв начин, че да бъде възможно най-добър в заместването на други меми от цялата популация. Този вариант може наистина да е от полза за носителите му, за тяхната култура, или за вида като цяло. Но ако им вреди, или дори ги разрушава, той ще се разпространява въпреки това. Мемите, които вредят на обществото, са добре познат феномен. Достатъчно е да помислите само за привържениците на различни политически гледища или религии, които вие специално ненавиждате. Цели общества са били разрушавани, защото някои от мемите, които са се разпространявали най-добре сред населението, са били зловредни за обществото. А безброй много индивиди са си причинявали вреда или дори са били убивани, защото са възприели меми, които са били зловредни за тях – като например ирационални политически идеологии или опасни моди. За щастие, в случая с мемите това не е единствената история. За да се разбере остатъка от историята, трябва да разгледаме базисните стратегии, чрез които мемите правят така, че да бъдат точно възпроизведени.

Статични общества

Както обясних, един човешки мозък – съвсем не като генома – вече сам е арена на интензивни вариации, селекции и конкуренция. Повечето идеи в един мозък се създават от него за самата цел те да бъдат опитани във въображението, да бъдат критикувани и варирани докато отговорят на предпочитанията на конкретната личност. С други думи, самото възпроизводство на мемите вече включва еволюция вътре в самите мозъци. В някои случаи може да има хиляди цикли на вариации и селекция, преди някои от вариантите изобщо да доведе до израз в поведението. Освен това, дори и след като един мем е бил копиран у нов носител, той все още не е приключил жизнения си цикъл. Той все още трябва да оцелее през един допълнителен селективен процес, а именно избора на носителя да го изрази в поведение или не.

Някои от критериите, които един ум използва, за да извърши подобни избори, са също меми. Някои са идеи, които той си е изградил за самия себе си (чрез промяна на меми или другояче), и които никога няма да съществуват в друг ум. Такива идеи са потенциално високо разнообразни сред различните хора, но те могат по решителен начин да повлияят върху това дали даден мем ще оцелее или няма да оцелее чрез дадена личност.

Тъй като една личност може да изрази чрез поведение или да предаде даден мем скоро след като го е получила, то едно поколение от меми може да бъде много по-кратко от едно човешко поколение. Освен това мемите могат да бъдат предадени и на други хора освен биологическите наследници на дадена личност. Тези фактори правят еволюцията на мемите несравнимо по-бърза от онази на гените, което донякъде обяснява как мемите могат да съдържат толкова много знание. Ето защо често цитираната метафора за историята на живота на земята, в който човешката цивилизация заема само финалната „секунда“ от „деня“, през който засега животът е съществувал, е подвеждаща. В действителност, една съществена част от цялата еволюция на нашата планета до този момент, се е случила вътре в човешките мозъци. И тя едва е започнала. Цялата биологическа еволюция едва ли е нещо повече от предговор към главната история на еволюцията – еволюцията на мемите.

Но, по същата причина, очевидно възпроизводството на мемите е по самото си същество по-малко сигурно от онова на гените. Тъй като неексплицитното съдържание на мемите не може да бъде буквално копирано, а трябва да бъде предположено от поведението на носителя си, и тъй като един мем трябва да бъде подложен на големи умишлени вариации вътре във всеки носител, може да се счита за един вид чудо, че някой мем изобщо успява да бъде пренесен вярно дори и само веднъж. И действително, стратегиите за оцеляване на дълготрайните меми са доминирани от този проблем.

Друг начин за изразяване на проблема е, че хората мислят върху и се опитват да подобряват идеите си – което означава и да ги променят. Един дълготраен мем е идея, която минава през това изпитание отново и отново, и при това оцелява. Как е възможно това?

След-просвещенческият Запад е единственото общество в историята, което в продължение на повече от няколко поколенчески цикъла е претърпяло достатъчно бързи промени, за да могат хората да ги забележат. Краткотрайни бързи промени са се случвали винаги: гладове, епидемии и войни са започвали и свършвали; крале-отцепници са опитвали радикални промени. Понякога империи са били бързо създавани или цели цивилизации – бързо разрушавани. Но докато едно общество е продължавало да съществува, всички важни области от живота са изглеждали непроменливи за участниците в тях: те са могли да очакват с пълна увереност, че ще умрат при същите морални ценности, лични стилове на живот, концептуални рамки, технологии и модели на икономическо производство, при които са били и родени. А сред промените, които са се случвали, само малка част са водели до нещо по-добро. Аз ще наричам такива общества „статични общества“: общества, променящи се според времева скàла, която остава незабележима за обитателите им. Преди да можем да разберем нашия необичаен, динамичен вид общество, ние първо трябва да разберем обичайния, статичен вид.

За да бъде едно общество статично, всички негови меми трябва да бъдат непроменливи или променящи се прекалено бавно, за да бъде промяната забелязана. От перспективата на нашето бързо променящо се общество, едно подобно състояние на нещата е трудно дори за представяне. Например, помислете за едно изолирано, примитивно общество, което, по каквато и да е причина, е останало непроменено в продължение на множество поколения. Защо? Много е възможно никой в обществото да не е искал да се променя, защото хората не са могли да си представят друг начин на живот. Въпреки това членовете му не са предпазени от болка, глад, скръб, страх или други форми на физическо и психическо страдание. Те се опитват да мислят за идеи, които биха им помогнали да смекчат част от това страдание. Някои от тези идеи са оригинални, а от време на време една или друга от тях може и да помогне. Достатъчно е това да бъде само малко, експериментално подобрение: нов начин на ловуване или отглеждане на храна с малко по-малко усилие, или създаване на малко по-добри сечива; по-добър начин за записване на дълговете или законите; лека промяна в отношенията между съпруга и съпругата, или между родителя и детето; малко по-различно отношение към властителите или боговете в обществото. Какво ще се случи оттук нататък?

Човекът с тази идея ще иска да каже това и на други хора. Онези, които повярват в идеята, ще видят, че тя би могла да направи живота малко по-малко противен, животински и кратък. Те ще кажат на семействата и приятелите си, а те пък – на своите собствени. Тази идея ще се конкурира в умовете на хората с други идеи за това как да се направи живота по-добър (повечето от тях вероятно погрешни). Но да предположим, за целта на аргумента, че този специален вид правилна идея успее да спечели доверие и се разпространи сред обществото.

След това обществото ще се е променило. Може да не е много, но това ще бъде само промяната, предизвикана от един отделен човек, мислещ за една единична идея. А сега умножете това по броя на мислещите умове в обществото, както и по количеството мисъл, протичаща в течение на един човешки живот у всеки от тях, и позволете на това да продължи само в течение на няколко поколения, и резултатът се увеличава в геометрична прогресия – една революционна сила трансформира всеки аспект на обществото

Но в едно статично общество това начало на безкрайността никога не се случва. За да бъде едно общество статично, трябва да се случва и нещо друго. Едно нещо, което моята история не взе пред вид беше, че статичните общества притежават обичаи и закони – табута – които не позволяват на мемите им да се променят. Те налагат разиграването на съществуващите меми, забраняват разиграването на варианти и потискат критиката на статуквото. Само по себе си това обаче не може да потисне промяната. Първо, никое проявяване на мем не е напълно идентично с онова от предишното поколение. Невъзможно е да се определи всеки аспект на приемливото поведение с перфектна точност. Второ, невъзможно е да се каже предварително кои малки отклонения от традиционното поведение ще предизвикат по-нататъшни промени. Трето, щом само вариантът на една идея е започнал да се разпространява дори и само у един човек – което означава, че хората го предпочитат – то става невъзможно да се предотврати по-нататъшното му предаване. Никое общество не може да остане статично просто чрез потискането на нови идеи, щом те веднъж са били създадени.

Ето защо налагането на статуквото е само вторият метод за предотвратяване на промени – просто операция на забърсване. Първичният метод винаги е – и може единствено да бъде – да се извади от строя източника на новите идеи, а именно човешката способност за творчество. Статичните общества винаги имат традиции за възпитание на децата по начини, които осакатяват техните творчески способности и критическо мислене. Това прави така, че повечето нови идеи, които биха били способни а променят обществото, никога не биват дори помисляни.

Как се извършва това? Подробностите са различни и не особено важни тук, но нещото, което се случва е, че хората, израстващи в такова общество, придобиват набор от ценности за оценяване на себе си и всички останали, които се свеждат до освобождаване на самите себе си от отличителни черти и търсене само на съгласие с определящите меми на обществото. Те не само осъществяват в поведение тези меми: те виждат себе си като съществуващи единствено за да ги осъществяват. Така че тези общества не само налагат качества като подчинение, благочестие и преданост към дълга. Освен това разбирането на членовете им за самите себе си е подчинено на същите стандарти. Хората не познават други. И така те изпитват гордост и срам, и формират всички свои аспирации и мнения според критерия доколко последователно се подчиняват на мемите на обществото си.

Но как мемите „знаят“ как да постигнат всички тези сложни, възпроизводими ефекти върху идеите и поведението на човешките същества? Разбира се, те не знаят: те не са разумни същества. Те просто съдържат това познание имплицитно. Но как са стигнали до това знание? То се е развило. Мемите съществуват, във всеки момент, в много различни форми, които пък са обект на селекция в полза на точното възпроизводство. За всеки дълготраен мем в едно статично общество, в хода на развитието му са пропаднали милиони негови варианти, защото им е липсвала онази специфична частица информация, тази допълнителна степен на безскрупулна ефективност в предотвратяването на възможността за мисленето или осъществяването в; поведение на конкурентите му, това леко предимство в психологическия натиск, или каквото е нужно, за да го накара да се разпространи сред населението по-добре от конкурентите му и, щом веднъж е станал преобладаващ, да започне да бъде копиран с тази специфична степен на точност.

Дейвид Дойч: „Началото на безкрайността“, 2011 (откъс)

Дейвид Дойч (род. 1953) е израелско-британски физик от университета Оксфорд, Великобритания. Двете му книги, „Тъканта на реалността“ (1997) и „Началото на безкрайността“ (2011) се смятат за едни от най-добрите образци на модерна научна проза, достъпна за широк кръг от читатели.

Коментари (10)

- 05-02-2012|ТИХОМИР – Еволюцията на културата

Е, този човек ме накара да се замисля!

- 05-02-2012|Иван Рангелов

И мен ме накара да се замисля!

Възможно ли е такъв човек като автора, с години учил и преучил, с години писал и презвъзписал всякакви статии и книги, да напише такава

глупост:

„Физическите способности, като например умението да се кара велосипед…“

Сори, пич, „умението да се кара велосипед“ просто НЯМА КАК да е „физическа способност“…

Иначе, сигурно нататък в текста има и някакви много правилни неща казани, но все пак, след такъв очевиден провал на авторовата мисъл, няма как да се отнасяме с доверие към всичко останало, което авторът се опитва да внушава…

(Не случайно в една от рецензиите към тази негова книга се казва, че на този автор „мозъка му е с размерите на Бирмингам, но егото му е дори още по-голямо“…)

- 05-02-2012|Златко

В случая става дума просто за преводна неточност, тоест вместо „физическа способност“ трябва да се чете, примерно, „физическо умение“. Поредният коментар, в който нашенската будна мисъл демонстрира изключителната си способност (или може би трябва да кажа „умение“), да чопли някакви напълно маловажни и безсъдържателни „въпроси“ (фамилното име на авторката, примерно), същевременно демонстрирайки пълна, абсолютна липса на прост и здрав човешки разум. Разбира се, да се каже нещо съдържателно по един толкова сложен и разностранен текст е почти невъзможно без специална подготовка, но човек би могъл примерно да си замълчи, просто за да не се излага.

„Няма такъв филм, не и у нашенско!“

Единственият неясен въпрос в случая за мен е кога точно ще се обади другият умник, със своята си версия на машинка за цепене на косми. Няма начин, просто няма как…

- 05-02-2012|Любомир Сирков

Щом Златко споменава за „прост и здрав човешки разум“, значи наистина трябва да се включа и аз.

Авторът (Дейвид Дойч) е понякога наистина до наивност елементарен в подхода си.

Например, когато говори за „погрешни разбирания за еволюцията“, той дава примери – с Маркс и с фашизма. Това са му примерите.

Вероятно, това са за него единствените подходящи примери, тъй като са политически коректни. Политически коректно е да се позоваваш на това колко „погрешни“ са идеологиите на Маркс и на фашизма. Изглежда някак си политически некоректно и до днес си остава да назовеш „погрешни“ също и една голяма част от онези, другите идеологии, които са съществували паралелно с Маркс и с фашизма – и които на практика, поне за определен период, и поне върху определена територия от Европа и света, са се оказали очевидно по-слаби (по-слаби и от Маркс, и от фашизма).

Същевременно виждаме, че авторът определя „след-просвещенческият Запад“ като едва ли не „единственото общество в историята“, което да не е „статично“ (по собствените му критерии).

Интересно ми е дали някъде в цялата му книга се споменава нещо за Китай. Китай „статично общество“ ли е, според този автор?

(Въпросът ми е по-общ, не е породен само от съвременната действителност, а ме интересува Китай „статично общество“ ли е, независимо в кой етап от историята му го разглеждаме.)

- 05-02-2012|Проф. Д-р Христо Г. Мутафов, д – „Спекулации“ със знак +!

Понятието МЕМ би било полезно да се приложи при обсъждане на проблема ЕДИНИЦА ЗА СЕМАНТИЧНА ИНФОРМАЦИЯ…

Моите почитания към „спекулациите“ на г-н Дойч!

Дребнавите забележки по текста са без значение и в никакъв случай не намаляват значимостта на усилията му.

- 05-02-2012|Златко

Основният проблем с текста на Дойч според мен е в това, че като социологическа теория стойността му е сравнително ниска. Понятията „статично“ и „динамично“ общество, в смисъла, в който ги използва авторът, са доста холистични, тоест те описват някакви твърде общи аспекти на обществените структури, които не могат да послужат за изходна точка на сериозен обществен анализ, тъй като по принцип всяко общество съдържа както „статични“, така и „динамични“ елементи, и тяхното точно съпоставяне и анализиране едва ли е възможно без изключително детайлиран и подробен анализ на конкретни общества в конкретни исторически времена.

Важното при този текст – според мен очевидно – е в опита на Дойч да придаде на сравнително новата и все още силно оспорвана теория за мемите едно по-конкретно съдържание. Както виждаме, той успява да анализира доста съдържателно тяхната поява, съществуване и функции – все неща, които просто не са правени досега, доколкото ми е известно. До каква степен всичко това ще се окаже наука или не е неясно, тъй като ние все още не знаем почти нищо за тези толкова нови и екзотични… дори не знам как точно да ги нарека, може би „хипотетични единици“. До каква степен те ще се окажат податливи на някакъв вид измерване, изследване, изучаване, е доста неясно, поради изключителната им променливост и голямата неяснота, с която е обградено съществуването им (ние все още имаме само смътни познания относно начина, по който се появява и функционира човешкото познание). Така че въпросът за статичността или динамичността на обществата, поне по мое мнение, забива разговора в маловажна посока, тъй като не виждам начин да се избегнат общите приказки на тема „това общество е такова, онова – онакова“ (при това все общества, дето сме виждали най-вече на картинки).

- 08-02-2012|kawan – пълни глупости

Да започна с това, че идеите се генерират, съхраняват и разпространяват от хората, а не от някакви измислени меми. Т. е. идеите не могат да съществуват без активното участие на хората. Авторът по всякакъв начин се мъчи да изключи човешкият компонент от своят анализ, което съответно води до грешни изводи. Освен това за мен е доста странно сравнението на мемите с еволюционната теория. При наличието на толкова много съвременни теории за обработка на информацията, сравнението с гени (като носители на информация) е морално остаряло и би било актуално, да кажем, в средата на миналия век, но не и сега.

Статията не дава отговор на елементарни въпроси като например защо някои идеи се възприемат по-лесно от някои хора и напълно се отхвърлят от други. И обратното – някои хора лесно приемат нови идеи за разлика от други, да ги наречем по-консервативни. И по-конкретно, защо например чалга културата е толкова разпространена в България, въпреки че има и хора, които не я възприемат. Аз лично не можах да намеря отговор на този въпрос четейки статията.

- 08-02-2012|Юлий – Коментар

С удоволствие ще чакам втора част, а защо не трета и четвърта.

- 08-02-2012|Златко

Книгата може да се намери в мрежата, ако човек потърси малко по-усърдно, а за четенето ѝ е нужен само английски език и компютър.

- 09-02-2012|Юлий

@kawan – не знам до колко е елементарен въпроса „защо някои идеи се възприемат по-лесно от някои хора и напълно се отхвърлят от други“, както и останалите въпроси, които сте задали.

@Златко – намерих книгата. Благодаря!

Когато вчера се запознавах изобщо с меметиката (и при това не бях чувал за нея преди този момент) постоянно изникваха асоциации с мулти-агентните системи http://en. wikipedia. org/wiki/Multi-agent_system

В тази посока ми се струва, че тази нова област на познанието чудесно би се свързвала с много вече утвърдени науки, но идея си нямам как ще формулира своите фундаменти. До колкото разбирам и това са главните пречки (и критики) към тая все още оформяща се наука.

Животът след бестселъра

Автор: Елиф Батюман

През февруари 2010 аз публикувах – в САЩ – първата си книга, Бесове: Приключения с руските книги и хората, които ги четат. Предварителният ми хонорар от Farrar, Straus and Giroux, някъде по средата на четирицифрените числа, беше доста щедър за томче с мемоарни, литературно-критически есета за преживяванията на една докторантка по руска литература. „Оригинална книга с меки корици“, на стойност 10 долара при Амазон, Бесове излезе с жълта корица, оформена от Роз Част, със страховити червени, ръчно нарисувани букви. И макар че Част е добре известна като нюйоркска художничка на комикси, нейната корица запазва по майсторски начин нискобюджетната естетика, която характеризира книгата като цяло.

Бесове получи добри рецензии, прекара две седмици в списъка на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“, а след това беше обявена за финалист за наградата на Националния кръг на литературните критици. Победителите щяха да бъдат обявени през март 2011, на церемония, която първоначално бях планирала да пропусна, тъй като в момента живея в Турция, тъй като цената на самолетните билети не беше включена, и тъй като нещата около мен се намираха в известен безпорядък.

Бях прекарала по-голямата част от последните два месеца скрита в офиса си в Университета Коч, където в момента съм с писателска стипендия и работя над две закъсняващи статии за списания: едната за футболните фанатици в Истанбул, а другата за фанатиците на Данте във Флоренция. Ден и нощ минаваха в редуване между футбола и Данте, Данте и футбола, докато накрая двете неща започнаха да изглеждат като едно и също. Тази вътрешна нестабилност беше по-скоро подсилена, отколкото облекчена, от едно пътуване до Лондон, където имах четене на Обсебените в един магазин за облекло на Нотинг Хил, в съвместно появяване със секс-иконата Моли Паркин, а няколко дни по-късно изнесох лекция на тема „Сервантес, Балзак и двойното счетоводство“ в Британския музей.

На сутринта след завръщането си се отправих директно към офиса, главата ми препълнена с футболни пояснения от отдела за сверяване на фактите: бил ли е датският вратар Петер Кяер нападнат, или само заплашен, от турски футболен фен в инвалидна количка? „Черният орел“ на Бешикташ реална птица ли е, и ако да, то каква? Бил ли е Барабароса наистина пират? Какво е „пират“? Вървейки по коридора на хуманитарния факултет, постепенно започнах да осъзнавам наличието на множество плакати с лицето ми върху тях, рекламиращи лекция, за която бях забравила, че ще трябва да изнасям пред студентите от Коч на следващата вечер, на тема „литературна журналистика“.

Именно тогава майка ми, която живее в Манхатън, се подхлъзна на лед и си счупи таза. Това беше знак за множество неща, като едно от тях беше, че трябва да се върна в Ню Йорк. Бях там само за седмица, но имах чувството, че това е цяла епоха от живота ми. Пролетта беше обявена от поройни дъждове. Всеки ден започваше с малка лавина от непристойни е-мейли от привърженици на истанбулския футболен тим Фенербахче. Те бяха разгневени от моята дискусия, проведена на страниците на нюйоркски уебсайт, в която се обсъждаше съдържанието на нецензурно анти-Фенербахче скандиране, измислено от фенове на съперничещия им Бешикташ. Поради разликата във времето получавах тези комуникации – най-вече покани да смуча различни видове и броеве курове – най-първо, всяка сутрин. Това беше подсказването, с което час или два по-късно започвах да пиша за Данте. А точно в 9:30 полските строителни работници започваха работа в апартамента над мен.

Прекарах сутринта на Наградата на националния кръг на литературните критици в преговори с тези работници, които пък бяха прекарали предишните две седмици в забиване на някакъв вид мокетни гвоздеи в тавана директно над главата на оздравяващата ми майка. С всеки удар на чука таванът се тресеше; рамкираната фотография на Зигмунд Фройд се изместваше все по-надясно. Бумагите ми се канеха да се изхлузят от работната маса.

Не бяха несимпатични момчета, полските строителни работници, и в края на краищата успях да ги спра. Но за колко време? Това не беше ясно никому. И въпреки това, изоставяйки майка си, аз хукнах към хотела в Чайнатаун, където Farrar, Straus галантно ме бяха настанили за две нощи. През стъклената врата забелязах А., писател, с когото бях имала връзка. Бяхме се разделяли многократно, вече месеци наред не бяхме се виждали. В навечерието на заминаването ми от Ню Йорк бях му писала, знаейки, че той ще вземе автобуса от Филаделфия, където живее с годеницата си. В естествен ръст, той стоеше до бамбуково дърво в саксия. Дъвчеше дъвка, с омърляна роза в ръка; изглеждаше задълбочен в брошура, обясняваща как да се купуват диаманти. Обхванаха ме любов и отчаяние. Готиният китайски тийнейджър на рецепцията ми подаде електронната карта-ключ.

Десет минути след началото на церемонията по награждаването, А. и аз стояхме под поройния дъжд, директно пред китайски магазин, който продаваше само сюнгери, нищо друго освен сюнгери, и търсехме такси. Чадърът ни се преобърна нагоре, а после се счупи. Таксита нямаше. Тръгнахме през пороя към Канал стрийт. Откъм сандъци с лед ни наблюдаваха скумрии. Когато открихме едно спряло до пожарен кран такси, предложихме на шофьора четири пъти повече от нормалната такса. Шофьорът, човек с вид на индиец с мобилен телефон в ръка, ни изгледа през покритото с вода стъкло и ни помаха гневно да се махаме. Взехме метрото, слязохме на погрешна спирка и проходихме три авенюта в източна посока, мислейки, че отиваме на запад. Стигнахме до университета с 40 минути закъснение, напълно мокри, особено обувките ни.

Не спечелих, което за мен беше ОК. Наградата в моята категория, критика, отиде при Клеър Кавана за Лирическа поезия и модерна политика: Русия, Полша и Западът, което звучеше като велика книга. Както всички казваха, било невероятна чест да присъстваш тук, да се срещнеш с Пати Смит,Дженифър Игън и различните други чудесни финалисти и печеливши. Но няма да ви лъжа – приемът вървеше грубичко. Моята агентка например изглеждаше съвсем не въодушевена от това, че съм се появила не само нечувано късно, ами и придружена от някакъв тип. Имах само два безплатни пропуска, но кой трябваше да получи втория – тя или типът с мен? „Радвам се да подкрепя организаторите“, каза тя мрачно, отваряйки портмонето си.

Сграбчили чаши с бяло вино, агентката ми и аз обсъждахме някои проблеми, които имах с британския си публицист, на когото, под ударите на полските строително-работнически чукове, наскоро бях изпратила мейл, започващ с думите „Скъпи Хенри, аз наистина, наистина страдам“. По някакви околни пътища това съобщение беше стигнало до агентката ми, която искаше да знае в какво точно се състои проблема. Опитах се да ѝ обясня какъв е проблемът, но какъв беше той всъщност? Почувствах сълзи в очите си. Бяхме плътно заобиколени от критици. Критиците имаха мнения за всичко – от разпределянето на литературните награди до предимствата на някоя макробиотична диета.

В един момент се отправихме навън, към дъжда. Макар че бях престанала да пуша шест месеца преди това, спрях се да измуфтя ръчно направена „Американски дух“ от един подходящо разположен критик. „Мислех, че си спряла“, каза агентката ми. Тръгнахме към близкоизточния ресторант, където Farrar, Straus държеше вечеря в чест на тримата си финалисти: аз, Джонатан Франзен и Демиън Сърлс. (Сърлс преведе Трагедия в минорна скáла от 101-годишния датски романист Ханс Кейлсон, който не присъстваше). Пред ресторанта А. държеше счупения чадър, докато двамата се редувахме, довършвайки влажната, бавно горяща цигара.

„Щеше ми са да имахме малко трева“, отбеляза той, започвайки дискусия кой от присъстващите на вечерята би могъл да има трева. И двамата залагахме на Франзен.

Бях очаквала с нетърпение да се запозная с Франзен, но не и без определени опасения. Работата е там, че никой не става писател поради огромна лекота в социалните взаимоотношения и спонтанност при разговорното слово. Какво можете да кажете на някой такъв човек? Особено ако самата вие сте от същия вид?

Нещата започнаха достатъчно безобидно. „Запален фен съм!“, възкликнах аз. „Същото се отнася и до мен“, отвърна Франзен, обяснявайки, че е купил книгата ми като коледен подарък за многобройни приятели, но все още не я е чел. „Но прочетох части от нея!“

Казах му, че много харесах Свобода, което е вярно и би било страхотен завършек на нашия обмен. Така че е трудно да се каже какво ме прихвана в един по-късен, по-впиянчен момент от вечерята, когато попитах Франзен дали има малко трева. Любопитна бях да узная. Пък и отчасти, въпреки огромната умора и леката конституционна непоносимост към тревата, се чувствах някак неспособна да пропусна моментния контакт с един мимолетен паралелен свят, в който вечерята продължаваше по този истински различен, истински сочен начин.

„Пшеница[162]?“, повтори агентката на Франзен, намръщвайки се. „За какво пък ви е пшеница?“

„Не пшеница. Трева.“

Тя ме изгледа с изопнато лице.

„Трева“, повтори моята агентка.

„Имам малко в хладилника“, каза Франзен. „Но това е чак в горния край на града.“

Нощта започна да се развива с увеличаваща се скорост, като макара с конец. А. и моята агентка дискутираха дали трябвало да наема някой млад, беден автор, който да станел мой личен асистент. Агентката ми смяташе, че от писателите стават великолепни асистенти, поради способността им за комуникация, но А. мислеше, че на писателите не може да се разчита, тъй като те винаги са склонни да излязат от цялата работа с някой „разказвам-всичко“ мемоар.

„Никога не можете да бъдете сигурен с писателите“, каза А. „Винаги трябва да ги държите под око.“

„Писателите са ужасни хора“, съгласих се аз. „Вие не ги познавате така както ги познаваме ние.“

„Върша тази работа в продължение на 15 години“, каза агентката ми, която звучеше така, сякаш нощта е прекалено дълга.

В този момент Франзен се обърна към мен. „Вие наистина ли сте 1,85?“, попита той. Това беше доста задълбочена алюзия към първата ми публикувана работа, есето „Бабел в Калифорния“, което включва разговора ми с един представител на академичните среди, който намекна, чеКонармия на Бабел никога няма да ми бъде напълно достъпна, поради „специфично еврейското отчуждение“ на автора. На което аз бях отговорила: „Като туркиня от първо поколение, висока 1,85 и израснала в Ню Джърси, аз вероятно няма как да знам повече за отчуждението от вас – един нисък американски евреин.“

„Не, 1,56 съм“, казах аз на Франзен.

„Сигурна ли сте?“, попита той.

Е, не бях сигурна. В колежа бях 1,57, а после 1,56 в университета. По всяка вероятност се смалявах. „Имам сколиоза“, заключих аз. „А освен това по цял ден седя пред компютъра.“

„Измерете се отново“, предложи Франзен. „За мен изглеждате като класически 1,55“.

1,55: това е цял сантиметър повече от Пати Берглунд, героинята от Свобода, която се чувства като гигант през цялото си детство, а след това в колежа започва да играе баскетбол и се оказва най-дребната в целия отбор.

„Не ме считат за висока“, казва в един момент Пати на Ричард Катц, диаболичния обект на любовни интереси.

„И все пак сте доста висока“, отговаря Катц.

Когато погледнах към Франзен ми се стори, че той не е искал да ми каже наистина да се измеря отново, по същия начин, по който и аз не бях искала да го попитам дали има трева. Но защо казвахме тези неща? Защо не разговаряхме за Война и мир, за това как да се живее, как да се съчетае сексуалната страст с ежедневието?

Бах млада когато пишех Бабел в Калифорния. „Като туркиня от първо поколение, висока 1,85 и израснала в Ню Джърси, аз вероятно няма как да знам повече за отчуждението от вас – един нисък американски евреин.“: днес вече никога не бих написала нещо такова. Никога не бих написала нещо такова, ако не бях била студентка, караща колело из околността, заспиваща в библиотеките, живееща от леща и имаща усещането, че е, с право или без, и въпреки неподправената сърдечност на професорите си, постоянно впримчена във вид опозиция срещу един свят, който я счита за неподготвена – по младост, ако и не по националност или нещо по-мрачно – за истински диалог с великите хроники на човешкото състояние.

„Бабел в Калифорния“ се появи в малкото – по онова време направо миниатюрно – списание „n+1“ през 2005. Това привлече вниманието на един редактор от „Ню Йоркър“. През 2006 публикувах първата си статия в „Ню Йоркър“: профил на един тайландски шампион по кикбокс, който беше открил школа в Сан Франсиско. Започнах да получавам е-мейлове от литературни агенции. Избрах настоящата си агентка, която харесвам много. Тя смяташе, че би било хубаво, ако бих написала първата си книга по темата за увеличаващата се американска сцена на смесени бойни изкуства за жени. Аз, междувременно, исках да напиша романен преразказ на Бесове от Достоевски, поставен в един литературен отдел, подобен на онзи в Станфорд.

От тези толкова различни изходни точки ние започнахме да преговаряме сюжета на моята книга. Трилър на тема Песента за Игор? Една година от живота на Балзак? Изнизаха се три години, през които завърших дисертацията си върху двойното счетоводство и романа, и публикувах още някои есета за руската литература. В един момент Лори Стайн, демонично-стилната редакторка на „The Paris Review“, ми каза, че вече съм написала по-голямата част от една книга: сборник от есета, който заедно с това е и мемоар. Написах няколко нови глави и преработих идеята за роман по Достоевски във формата на есе, което нарекох „Бесове“.

Бесове не е книгата, която възнамерявах да напиша – нямах пред вид да я напиша по този начин. След като тя излезе, животът ми стана напълно различен от онова, което бях живяла преди. Никога преди това не бях седяла близо до микрофон в радиото или пък гледала в подобното на пенис око на някоя видеокамера. Бях получавала читателска поща, но никога в такива побъркващи количества или разнообразие. Особено добре си спомням първата си серия за снимки в списание, при която трябваше да лежа по гръб върху парче флуоресцентна изкуствена кожа, стискайки в скута си руско издание на Достоевски. Фотографът стоеше над мен, качен на стълба, откъдето щракаше. Асистентката му, гледаща към дигиталния екран през дебели пластмасови очила, изказа мнението, че снимките ставали „прекалено жежки“. Каза, че съм показвала „прекалено много шия“. Преодолявайки усещането за несправедливост – ако не бях лежала по гръбвърху някаква порнографска имитация на килим, може би шията ми не би изглеждала толкова жежка. Преоблякох се в нещо с висока яка. И понеже корицата на Достоевски беше толкова кафява, сменихме онзи том с един зелен Пушкин. „Гледайте така, все едно че четете“, предложи фотографът. Отваряйки книгата наслуки, се намерих вторачена в епилога на Цигани: „няма спасение от съдбата.“

По пътя обратно към хотела в Чайнатаун, седнала до А. в един вагон на метрото, осъзнах, че размишлявам върху живота на писателя. „Първо, той трябва да издържи бедността и безразличието на света; след това, постигнал някаква степен на успех, трябва да се остави благородно на произвола му“, както пише Съмърсет Моъм в Скелет в гардероба. „Той е оставен на милостта на журналистите, които искат да го интервюират, и на фотографите, които искат да го фотографират, или пък на редакторите, които го тормозят да доставя текстове… на агентите, издателите, мениджърите, досадниците, почитателите, критиците и собствената му съвест.“

Централният герой в Скелет в гардероба, Едуард Дрифийлд, е невероятно известен писател на натуралистични романи, човек от работнически произход, женен за сексуално щедра сервитьорка със златно сърце. Като функция на славата си той постепенно, систематично започва да се отдалечава от сервитьорката си, чието изрязване първо от живота на Дрифийлд, а после и от биографията му, илюстрира по-важната тема на Моъм: всеки писател, който достигне някаква степен на успех, с неизбежност губи всичко, което изобщо някога го е карало да пише.

Младият писател е някой, когото светът е изоставил, игнорирал, преследвал или вбесявал; някой, свикнал с „бедността и безразличието на света“ – свикнал, както е бил Франзен преди да го сложат на корицата на „Тайм“, да работи бясно в някакво малко студио, с наушници, седнал на стол, скрепен по някакъв начин с тиксо. До голяма степен, тази опозиция срещу света предоставя както мотивацията, така и съдържанието за повечето ранни писания.

Този месец Бесове излезе в Англия, в невероятно шик издание с твърди корици, оформено от Майкъл Салу, с предреволюционни руски мотиви и илюстрация, представяща как аз играя тенис с Лев Толстой. Струва £16.99.

Странно е да си промотирала същата тази книга в продължение на повече от година, а самата книга, като физически обект, да се е променила толкова много. Знам, че тази промяна обозначава нещо, с което всички писатели, ако имат късмет, трябва да се справят. Те започват от периферията и мигрират по посока към центъра. Те остаряват. (Едно отлично есе върхуВойна и мир, написано от Катрин Фойър Милър изказва простата мисъл, че Толстой, който е написал този роман, е бил млад човек.) Знам, че късметът рядко получава формата, която очакваме и че е неблагодарно, пред лицето на благосклонния прием, да се крещи: „Но аз все още възприемам живота си като хаос! Аз все още съм аутсайдер! Все още съм най-младата!“

Сега отново съм в кампуса на Коч, в една гора на 20 километра северно от центъра на града. Прозорецът ми гледа към Черно море. Отвън има стандартна ледена площадка за каране на зимни кънки. Започнах да се уча да карам кънки.

Преди известно време забелязах, че много от познатите ми писатели се опитват да напуснат страната след първата си успешна книга. Отначало не разбирах това, но сега вече го разбирам. Отиването в чужбина ви позволява, до известна степен, да си запазите някаква естетика на обърканост. И все пак някои факти са неизбежни, без значение колко далеч отивате. Започвате като млад човек, объркан от нещата, а след това внезапно самият вие сте онзи, който обърква младите хора. Мога да го видя по лицата им.

Нямам особено много задължения в университета, но пък давам доста много интервюта. Миналата седмица се срещнах с двама студенти, момиче и момче, от вестника на университета. Момичето задаваше повечето въпроси (които беше си записала в бележник). От време на време оставяше и момчето да попита нещо. То беше запаметило въпросите си, в старателно разговорни английски фрази. „Нека го приемем: това се случва и на най-добрите сред нас“, рецитираше той, гледайки право към мен. Това беше въпрос за авторската блокада. И, малко по-късно: „Да кажем, че пишете дълъг текст. Искат се месеци или дори години само за да го завършите. Как поддържате стила си последователен?“ Момичето, което изглеждаше слабо заинтересувано от предишните въпроси на момчето, стана. „Да! Вие се променяте и израствате като личност – така че, как държите тази промяна вън от писането си?“

За пръв път в течение на години си припомних какво означава да се безпокоиш за неща като последователност или как да балансираш външните влияния и да намериш собствения си глас, да останеш себе си. В един момент човек просто захвърля всичко това. А след това единствено трудното нещо е да разбереш как можеш да продължиш да се променяш.

Източник

Елиф Батюман (род. 1977) в Ню Йорк, е американска писателка и журналистка от турски произход. През 2010 година печели наградата Whiting Writers‘.

Коментари (6)

- 31-01-2012|Самолет 005 – … забавлявах се…

Забавлявах се като на раздумка.:)

- 31-01-2012|Златко

Страхотна е, нали? Имай пред вид, че книгата ѝ е също толкова развлекателна и умна, ако не и още повече, колкото това тук есе. Страхотна туркиня, ербап момиче, евалла!:)

- 31-01-2012|Златко Ангелов

Браво за превода, адаш. Тази работа, а и самата авторка, нашумяха миналата година много в Америка. Особено заради диалога ѝ с Франзен--нали знаеш, че американците обичат звездите да ги скандализират. Дано да успее тя!

- 07-02-2012|деси неделчева

Много свестен текст, който на пръв поглед забива в подробностите; когато разчлениш важните неща – подробностите сами се извикват. Така текстът става подмолно симпатичен. Дори си го копнах:)

- 12-02-2012|Панайотка

Позволявам си малка поправка или допълнение, ако искате го наречете. Името на „пирата“ е Барбарос. Всъщност с тази фамилия са известни двамата братя – Оруч и Хайредин Барбарос – османски пълководци по времето на Сюлейман Великолепни. Хайретин Барбарос е този, който през 1535 разгромява в Бяло море флотата на адмирал Андрея Дория!:)

- 19-02-2012|von Strelcha – Бурена не е трева/тревата не е бурен?

(Думите „пшеница“ и „трева“ звучат много сходно в английския език.) Бел. пр.

> Така е и Не е така, преводачо! По-точно НЕ е трева. Вие се копирате един друг? Един като сбърка и всички след него бъркат… Защо не видите в речника?? ~Да, много време отнема, знам. А вие искате да пишете и да пишете: да не сте читатели, Я! Ето, гепи:

– WHEET & WEED –

1)Main Crops are Wheet, Cotton, Soybean etc.

2)A weed in a general sense is a plant that is considered by the user of the term to be a nuisance. Weed се превежда не като трева а като БУРЕН. Има разлика – бурена не е трева и обикновено не се пасе ако си добитък. Писателя трябва да прави разлика между думите, поне колкото съветския колхозник прави – нали затова е писател а не е колхозник?

Еволюцията на културата – част 2

Автор: Дейвид Дойч

Еволюцията на мемите клони към това да прави самите мемистатични, но не задължително и целите общества. Подобно на гените, мемите не еволюират така, че да принасят полза на групата. Въпреки това, по същия начин, по който еволюцията на гените може да създаде дълготрайни организми и да им допринесе някои ползи, то не е учудващо, че и еволюцията на мемите понякога може да създаде статични общества, да подпомага оставането им в статично състояние, както и функционирането им чрез въплъщаване на непоклатими истини. Не е учудващо и това, че мемите често (макар и рядко оптимално) са от полза за носителите си. Така както организмите са инструменти на гените, така и индивидите са използвани от мемите, за да постигнат „целта“ си да се разпространяват сред населението. И, за да направят това, мемите допринасят полза. Една от разликите в сравнение със случая при биологията обаче е, че докато организмите не са нищо друго освен роби на всичките си гени, мемите контролират само част от мисленето на личността, дори и при най-робски-статичните общества. Ето защо някои хора използват метафората за мемите като вируси, които контролират част от функционалността на клетките, за да се размножават. Някои вируси само се инсталират в ДНК на приемника си и не правят почти нищо друго, освен да бъдат копирани от този момент нататък. Но това не е така при мемите, коитотрябва да осъществят своите собствени, специфични видове поведение и да използват познание, за да причинят собственото си копиране. Други вируси разрушават клетката-носител – по същия начин, по който някои меми разрушават своите носители: когато някой човек се самоубие по начин, привличащ вниманието на медиите, често се получава вълна от „подражателски самоубийства“.

Преобладаващият селекционен натиск върху мемите е по посока на вярното им копиране. Но вътре в това общо развитие е налице и натиск да се извърши колкото се може по-малко вреда върху ума на носителя, защото този ум е нещото, което човекът използва, за да може да живее достатъчно дълго време, за да осъществява поведенията, причинявани от мема толкова често, колкото е възможно. Това тласка мемите по посока на причиняване напрецизно калибрирана принуда върху ума на носителя: в идеалния случай това би било единствено неспособността за въздържание от реализирането в поведение на този специфичен мем (или мемеплекс). Така например, дълготрайните религии обикновено причиняват страх от различни свръхестествени сили, но не и широк страх от лековерието, защото това едновременно би навредило на носителите, и би ги направило по-лесно достъпни за съперничещи меми. Така че еволюционният натиск се състои в това психологическата вреда да бъде ограничена до една сравнително тясна сфера от мисленето на индивида, която обаче е дълбоко укрепена, така че носителите на мема са изправени пред заплащането на огромна емоционална цена в случай, че по-късно решат да се отклонят от поведенията, които той им предписва.

Статично общество се формира тогава, когато няма възможност за избягване на този ефект: всяко по-важно поведение, всички отношения между хората, всички мисли, са подчинени на вярното копиране на мемите. Във всички сфери, контролирани от мемите, не се упражняват никакви критически способности. Не се толерира никакво новаторство, почти никакво не се изпробва. Това разрушение на човешките умове прави статичните общества почти непредставими от нашата собствена перспектива. Безброй много човешки същества, надяващи се през целия си живот, в течение на поколения, да се намали страданието им, не само не успяват да осъществят какъвто и да е прогрес в осъществяването на тази надежда: до голяма степен те дори не успяват да се опитат, или пък да мислят, за някакви опити. Ако видят някаква възможност, те я отхвърлят. Творческият дух, с който са родени, бива систематично потискан и изличаван у тях, преди да успеят да създадат нещо ново.

Едно статично общество включва – в някакъв смисъл то се състои от – непрестанна битка за предотвратяване растежа на знанието. Но има и нещо повече от това. Защото няма причина да се очаква, че една бързо разпространяваща се идея, ако такава се появи в дадено статично общество, би била истинна или полезна. Това е друг аспект, който не присъства в моята история на статичното общество, описана по-горе. Аз предпоставих, че промяната ще бъде към по-добро. Но тя може и да не бъде такава, особено като се има пред вид, че липсата на критическа изтънченост в едно статично общество ще оставя хората уязвими за фалшиви и вредни идеи, срещу които техните табута не са ги защитили. Например, когато чумната епидемия дестабилизира статичните европейски общества от четиринадесети век, новите идеи за предотвратяване на чумата, които са се разпространили, са били изключително зловредни. Много хора са решили, че това е краят на света и че опитите за каквито и да е подобрения в сегашния им живот са безсмислени. Други са започнали да убиват евреи и „вещици“. Мнозина са се насъбрали в църкви и манастири, за да се молят (улеснявайки по този начин разпространението на болестта, която се е пренасяла чрез бълхи). Възниква култът на така наречените флагеланти, чиито членове посвещават живота си на самобичуване, за да покажат на бога, че децата му се разкайват. Всички тези идеи са както функционално зловредни, така и и фактически погрешни, и евентуално са били потиснати от властите в опитите за завръщане към нормалност.

По този начин, иронично, има голяма доза истина в типичния за всяко статично общество страх, че всяка промяна вероятно ще причини повече вреда отколкото полза. Статичното общество действително се намира в постоянна опасност да бъде увредено или разрушено от някой нововъзникнал, функциониращ в погрешна посока мем. Но след Черната гостенка се разпространяват и някои истинни и функционални идеи, което може би е допринесло за достигането на края на това статично общество по един необикновено добър начин (с Ренесанса).

Статичните общества оцеляват, като по същество елиминират вида еволюция, която е уникална за мемите, а именно творческата вариация, която е предназначена да посрещне индивидуалните предпочитания на носителя. При липсата на нещо такова, еволюцията на мемите започва да прилича по-точно на онази на гените, и в края на краищата някои от мрачните заключения, присъщи на наивните аналогии между двете еволюции, започват да важат до известна степен. Статичните общества тежнеят към разрешаване на проблемите си чрез насилие, както и към пожертване на индивидуалното благополучие за „доброто“ на (тоест, за предотвратяване на промени в) обществото. Споменах, че хората, които се осланят на такива аналогии, в края на краищата или започват да защищават статичните общества, или да намират извинения за насилието и потисничеството. Днес ние виждаме, че и двата отговора са по същество едно и също нещо: потисничеството е онова, което поддържа едно статично общество такова; но потисничеството от определен вид няма да устои дълго време освен ако обществото е статично.

Тъй като устойчивият, геометричен растеж на познанието има несъмнени последствия, ние можем да заключим и без исторически изследвания, че всяко общество на земята преди сегашната западна цивилизация е било или статично, или е било разрушено само след няколко поколения. Златните епохи на Атина и Флоренция са примери за последното, но сигурно е имало и много други. Това противоречи директно на широко разпространената увереност, че индивидите в примитивните общества са били щастливи по начин, който не е бил възможен по-късно – че те не са били ограничени от социални конвенции и други императиви на цивилизацията, а следователно са били в състояние да постигнат някаква особена завършеност на нуждите и желанията си. Но всички примитивни общества (включително и племената на ловците-събирачи) трябва да са били статични общества, защото ако някое от тях би престанало да бъде статично, то скоро би престанало да бъде и примитивно, или би разрушило самото себе си чрез загубата на специфичното си познание. Във втория случай растежът на познанието би бил потискан от грубото насилие, което незабавно би заместило институциите на статичното общество. Щом само насилието се превърне в медиатор на промени, те обикновено няма да бъдат към добро. Тъй като статичните общества обикновено не могат да съществуват без по същество да изличат растежа на познанието, те не могат да позволят на членовете си особено големи възможности за тръсене на собствено щастие. Всяко статично общество трябва да оставя членовете си хронично блокирани в опитите си да постигнат някакво позитивно развитие за себе си като хора, или каквото и да е развитие изобщо, освен предписваните от мемите задължителни поведения. То може да увековечи себе си само като потиска себеизявата на членовете си, чрез пречупване на духа им – и мемите му са приспособени изключително към извършването на тази задача.

Динамични общества

Но нашето общество (Западът) не е статично. То е единственият познат пример за дълготрайно динамично (бързо променящо се) общество. То е уникално в историята със способността си да осъществява дългосрочни, бързи, мирни промени и подобрения, включително и подобрения в широкия консенсус, касаещ ценностите и целите на обществото. Това е станало възможно чрез появата на един радикално различен клас от меми, които, макар и все още „егоистични“, не са непременно вредни за индивидите.

За да обясним природата на тези нови меми, позволете ми да задам въпроса: какъв вид мем може да причини собственото си копиране в продължение на дълги периоди от време в една бързо променяща се околна среда? В една такава среда хората са непрекъснато изправени пред непредсказуеми проблеми и шансове. Оттук техните потребности и желания също се променят по непредсказуем начин. Как може един мем да остане непроменлив при един такъв режим? Мемите при едно статично общество остават непроменливи, като по същество елиминират всички индивидуални избори: хората не избират нито кои идеи да приемат, нито кои да осъществят. Освен това тези меми се комбинират, за да направят обществото статично, така че обстоятелствата в живота на хората варират възможно най-малко. Но щом само устойчивото състояние е било разрушено и хората започнат да избират, те ще започнат да избират отчасти според индивидуалните си условия и идеи, при който случай мемите ще бъдат изправени пред селекционни критерии, които се различават непредсказуемо от приемник до приемник, както и в течение на времето.

За да бъде пренесен у един единичен човек, мемът трябва да изглежда полезен само за него. За да бъде пренесен при група подобни едни на други хора при непроменящи се обстоятелства, той трябва да бъде просто някаква тривиална истина. Но какъв вид идея е най-добре пригодена да бъде възприета многократно и последователно от много хора, които имат разнообразни, непредсказуеми цели? Една истинна идея е добър кандидат. Но не всяка истина ще свърши работа. Тя трябва да изглежда полезна завсички тези хора, защото те са ония, които ще избират дали да я осъществят в поведение или не. „Полезна“ в този контекст не означава непременно функционално полезна: това се отнася до всяко свойство, което може да накара хората да приемат и реализират идеята – като например това, че е интересна, смешна, елегантна, лесно запомняща се, морално правилна и т. н. А най-добрият начин да изглеждаш полезен за различни хора при разнообразни, непредсказуеми обстоятелства е да бъдеш полезен. Такава една идея е, или въплъщава, дадена истина в най-широкия смисъл: фактически истинна, ако е твърдение, касаещо факт; красива, ако е артистична ценност или поведение; обективно правилна, ако е морална ценност; смешна, ако е виц, и т. н.

Идеите с най-добри шансове за оцеляване в течение на множество поколения на промяна, са истини с голям обхват – дълбоки истини. Хората грешат; те често имат предпочитания към фалшиви, повърхностни, безполезни или морално погрешни идеи. Но кои фалшиви идеи те предпочитат е нещо, което варира от един човек до друг и се променя с времето. При променени обстоятелства, една благовидна лъжливост или ограничена истина може да оцелее само с късмет. Но за една истинна, дълбока идея има обективни причини да бъде разглеждана като полезна от хора с различни цели в течение на дълги периоди от време. Например, нютоновите закони са полезни за изграждането на по-добри катедрали, но също и за строежа на по-добри мостове и създаване на по-добра артилерия. Поради този голям обхват те биват запомнени и осъществени от всевъзможни хора, много от тях силно противопоставящи се на различните цели на останалите, в течение на множество поколения. Това е видът идея, която има шанс да се превърне в дълготраен мем в едно бързо променящо се общество.

Всъщност такива меми са не само способни да оцеляват при бързо променящи се критерии на критика, те положително разчитат на такава критика за достоверното си възпроизвеждане. Незащищавани от никакви наредби на статуквото или потискане на критическите способности на хората, те са критикувани, но същото се отнася и до техните конкуренти, при което конкурентите им се справят по-зле, и не биват реализирани в поведение. При липсата на такава критика верните идеи вече не разполагат с това предимство и могат да се влошат или да бъдат задминати от други.

Рационални и анти-рационални меми

По такъв начин, мемите от този нов вид, които се създават от рационалната и критическа мисъл, впоследствие също и зависят от тази мисъл, за да бъдат възпроизведени точно. Така че аз ще ги наричам рационални меми. Мемите от стария, присъщ на статичното общество вид, които оцеляват чрез потискане на критическите способности на носителите си, ще наричаманти-рационални меми. Рационалните и анти-рационални меми имат остро различаващи се отличителни черти, произхождащи от фундаментално различните им стратегии за възпроизводство. Те са толкова различни едни от други, колкото и двата типа са различни от гените.

Ако един вид таласъм притежава отличителната черта, че, ако децата се страхуват от него, те ще израснат и накарат своите деца също да се страхуват от него, то поведението на разказване на приказки за този вид таласъм е мем. Нека да предположим, че това е рационален мем. Тогава критиката, в течение на много поколения, ще хвърли съмнение върху истинността на историята. Тъй като в реалността няма таласъми, мемът може да еволюира до изчезване. Забележете, че той не се „интересува“ от това дали ще изчезне. Мемите вършат онова, което трябва да вършат: те нямат намерения дори и относно самите себе си. Но има и други посоки, по които мемът може да се развие. Той може да стане напълно фикционен, литературен. Понеже рационалните меми трябва да бъдат разглеждани като ползотворни от носителите си, онези, които предизвикват неприятни емоции, се намират в неизгодно положение, така че мемът може да се развие откъм нещо, което предизвиква ужас към, например, нещо, което е приятно вълнуващо – или пък изследващо практически въпроси на настоящето или изразяващо оптимизъм относно бъдещето.

Нека сега предположим, че това е анти-рационален мем. Предизвикването на неприятни емоции в този случай ще бъде полезно от гледна точка на вредата, която той трябва да причинява – тоест ограничаването на възможността на слушателя да се освободи от представата за таласъма и затвърдяването на принудителното мислене и говорене за него. Колкото по-точно качествата на описвания таласъм експлоатират реални, широко разпространени уязвимости на човешкото мислене, толкова по-точно ще се разпространява анти-рационалният мем. Ако той трябва да оцелява в продължение на много поколения, от решаващо значение е неговото имплицитно познание за тези уязвимости да бъде истинно и дълбоко. Но явното му съдържание – идеята за съществуването на таласъма – не трябва непременно да съдържа някаква истина. Напротив, несъществуването на таласъма помага на мема да се превърне в по-добър репликатор, защото тогава историята не е ограничавана от рутинните атрибути на всяка реална заплаха, които винаги са ограничени и до известна степен подлежащи на съпротива. А всичко това ще бъде в още по-голяма степен ефективно, ако историята успее освен това да подкопае и принципа за оптимизма. По такъв начин, точно както рационалните меми еволюират по посока, превръщаща ги в дълбоки истини, анти-рационалните меми се развиват в обратната посока.

Както обикновено, смесването на горните две стратегии за възпроизвеждане не води до нищо добро. Ако даден мем съдържа истинско и ползотворно познание, но блокира критичните способности на приемника си по отношение на самия себе си, то приемникът ще бъде по-малко способен да коригира грешките в това познание и по такъв начин ще намали точността на копирането. Ако пък мемът разчита на вярата на приемника му, че е от полза за него, а всъщност не е такъв, то това увеличава шансовете приемникът да го отхвърли или да откаже да го реализира в поведение.

По такъв начин, естественото място на един рационален мем е динамичното общество – защото съществуващата в него традиция на критичност (оптимистично насочена по посока на решаването на проблеми) ще потисне онези варианти на мема, които съдържат малко по-малко истина. Нещо повече, бързият прогрес ще подложи тези варианти на постоянно вариращи критерии за критика, при които отново само дълбоко истинните меми имат шанс да оцелеят. Естественото място за един анти-рационален мем пък е статичното общество – по точно обратните на тези причини. А следователно всеки тип мем, когато се разпространява в общество, което е, общо казано, от противоположния му вид, разполага с по-ниска вероятност за разпространение.

Просвещението

Нашето общество на Запад е станало динамично не поради някаква внезапна несполука на статичното общество, а чрез поколения от негови еволюции. Кога и къде е започнал преходът не е особено ясно, но аз предполагам, че той е започнал с философията на Галилео и може би е станал необратим с откритията на Нютон. От гледна точка на мемите, законите на Нютон са се възпроизвеждали като рационални меми, а достоверността на копирането им е била изключително висока – защото те са били полезни за толкова много и различни цели. Този успех е направил все по-трудно да се игнорират философските последствия от факта, че природата е била разбрана в безпрецедентна дълбочина, както и от методите на науката и разумното мислене, чрез които той е бил постигнат.

Във всеки случай, следвайки Нютон, не е имало начин да се игнорира факта, че се стига до все по-бърз прогрес. (Някои философи, в частност Жан-Жак-Русо, са направили такива опити – но само с помощта на аргументи от вида, че разумът е вреден, цивилизацията – нещо лошо, а примитивният живот – щастлив). Получава се такава лавина от по-нататъшни подобрения – научни, философски и политически – че възможността за завръщане обратно към състояние на покой бива напълно пометена. Западното общество или ще се превърне в начало на безкрайността, или ще бъде унищожено. Нациите отвъд Запада също се променят много бързо в наше време, понякога чрез войни със съседите си, но по-често и дори още по-мощно чрез мирното пренасяне на западни меми. Техните култури също вече не могат да станат отново статични. Те трябва или да станат „западни“ в начина, по който функционират, или да изгубят познанието си и по този начин да престанат да съществуват – една дилема, която става все по-значителна в световната политика.

Дори и на Запад, просвещението днес не е ни най-малко нещо завършено. То е сравнително напреднало в няколко жизнено важни области: физическите науки и западните политически и икономически институции са отлични примери за това. Но в много други области мемите все още биват разпространявани по стария начин, чрез потискане на критическата способност на приемниците си и игнориране на техните лични предпочитания. Когато момичетата се стремят да изглеждат възможно по-женствени и да се пригодят към дефинирани от настоящата култура стандарти за форми и външен вид; когато момчетата полагат изключителни усилия да изглеждат силни и да не плачат когато са в стрес, те се опитват да възпроизвеждат древни меми за „полова стереотипизация“, които все още са част от нашата култура – въпреки факта, че прекомерното им възприемане вече донякъде се е превърнало в стигматизирано поведение. Тези меми имат въздействие, възпрепятстващо появата в умовете на приемниците на огромни масиви от идеи, касаещи други, различни представи за това какъв вид живот трябва да водят те. Ако мислите им изобщо поемат посока, водеща към някоя от „забранените области“, те изпитват неудобство и обърканост – по принцип същия онзи вид страх и липса на центрираност, които открай време изпитват религиозните хора при мисълта, че биха могли да изневерят на боговете си. А мирогледните им възгледи и критични способности са изключени именно по такъв начин, че, когато му дойде времето, те да въвлекат следващото поколение точно в същия модел на мислене и поведение.

Че анти-рационалните меми все още, в наше време, са съществена част от културата ни, както и от мисленето на всеки човек, е факт, труден за приемане. Иронично е, но за нас това е дори още по-трудно, отколкото би било за истински мисловно затворените хора от по-ранните общества. Те не биха били обезпокоени от твърдението, че по-голямата част от живота им е била прекарвана в изпълняване на подробно разработени ритуали, а не в правене на собствени избори и преследване на нови цели. Напротив, степента, до която животът на един човек е бил контролиран от неща като чувство за дълг, подчинение пред авторитети, благочестивост, вяра и т. н., е била самата мяра, според която хората са преценявали себе си и другите. Децата, които питат защо от тях се иска да възприемат обременителни поведения, получават отговора „защото аз казвам така“, и в някакъв по-късен момент самите те дават същия отговор на собствените си деца, без да осъзнават, че дават истинското, реално обяснение. (Това е един интересен вид мем, чието експлицитно съдържание е вярно, въпреки че носителите му не осъзнават това.) Но днес, с нашето желание за промяна и безпрецедентната ни откритост за нови идеи и самокритика, образът, който повечето хора имат за самите себе си, влиза в конфликт с представата, че до голяма степен ние все още сме роби на анти-рационални меми. Повечето от нас биха се съгласили, че имат едно или две пристрастия, но като цяло ние считаме, че поведението ни се определя от собствените ни решения, а самите ни решения – от разумно преценяване на аргументи и свидетелства, отнасящи се до собствения ни рационален интерес. Този рационален образ за себе си от своя страна е само едно сравнително ново развитие в обществото ни, голяма част от чиито меми експлицитно насърчават, и имплицитно подпомагат, разпространението на ценности като разум, свобода на мисълта и вътрешно присъщата ценност на всяко човешко същество. Ние се опитваме по естествен начин да обясним самите себе си от гледна точка на тези ценности.

Очевидно във всичко това има истина; но това не е цялата история. Човек трябва само да погледне към неща като стиловете ни на облекло или начина, по който мебелираме домовете си, за да открие свидетелства за противното. Помислете си за това как бихте били оценявани от другите хора, ако бихте отишли да пазарувате по пижама или бихте боядисали дома си на сини и кафяви ивици. Това дава лека представа за теснотата на конвенциите, които управляват дори онези обективно тривиални и непоследователни избори, касаещи стила, както и тежестта на социалната цена, свързана с него. Но дали същото се отнася и за по-важните избори в живота ни, като например кариера, връзки, образование, морал, политически възгледи и национална идентичност? Нека помислим за онова, което би трябвало да се случи когато едно статично общество постепенно преминава от анти-рационални към рационални меми.

Такъв един преход е по необходимост постепенен, защото поддържането на едно динамично общество изисква огромно количество познание. Създаването на това познание – първоначални дребни количества от творческо познание, множество фалшиви представи, сляпа еволюция на меми, проби и грешки – по неизбежност изисква много дълго време.

Нещо повече, обществото трябва да продължава да функционира по някакъв начин. Но съвместното съществуване на рационални и анти-рационални меми прави този преход нестабилен. Меми от всеки от двата типа причиняват поведения, които препятстват правдивото възпроизводство на другия тип: за да бъдат възпроизведени правдиво, анти-рационалните меми се нуждаят от това хората да избягват критическо мислене относно собствените си избори, докато рационалните меми се нуждаят от толкова критично мислене, колкото е възможно. Това означава, че никои меми в нашето общество не се възпроизвеждат с такава надеждност, с каквато го правят най-успешните меми в някое много статично общество, или пък онези от едно (все още хипотетично) напълно динамично такова. Това поражда определени феномени, които са специфични за нашето преходно време.

Един от тях е, че някои анти-рационални меми се развиват против обичайното, по посока на рационалността. Един пример за това е преходът от авторитарна монархия към „конституционна монархия“, която е играела положителна роля в някои демократични системи. Имайки пред вид нестабилността, която описах, не е учудващо, че такива преходи често са неуспешни.

Друг пример е формирането вътре в динамичното общество на анти-рационални субкултури. Нека си припомним, че анти-рационалните меми потискат критиката избирателно и причиняват само фино калибрирана вреда. Това прави възможно за мемите на някоя анти-рационална субкултура да функционират нормално в други отношения. По такъв начин подобни субкултури могат да оцеляват в продължение на дълго време, докато бъдат дестабилизирани от случайните ефекти, идещи от други области. Например, расизмът и други форми на фанатизъм днес съществуват почти изцяло в субкултури, които потискат критиката. Фанатизмът съществува не защото той е от полза за фанатиците, а въпреки вредата, която те си причиняват чрез използването на фиксирани, нефункционални критерии за определяне на собствените си избори в живота.

Съвременните методи на образование все още имат много общо с предшествениците си от времената на статичните общества. Въпреки модерното говорене за насърчаване на критичното мислене, остава си в сила, че преподаването чрез наизустяване и внедряване на стандартни модели на поведение чрез психологически натиск са важна част от образованието, макар че днес те са напълно или отчасти отхвърлени в експлицитната теория. Нещо повече, по отношение на академичното познание, на практика все още се приема като очевидно, че главната цел на образованието е да възпроизвежда достоверно някаква стандартна учебна програма. Едно следствие от това е, че хората получават научно познание по анемичен и инструментален начин. Без критичен, способен да разграничава, подход към онова, което изучават, повечето студенти не възпроизвеждат ефективно в умовете си мемите на науката и разума. И така ние живеем в общество, в което хората са напълно способни да прекарват дните си в добросъвестно използване на лазерни технологии за преброяване на клетките в кръвни проби, а вечерите си – в седене в лотусови пози и песнопеене, предназначено да извлича свръхестествени енергии от Земята.

Живот с мемите

Съществуващите днес описания на мемите пренебрегват абсолютно важното разграничение между рационалните и анти-рационални начини на възпроизводство. Като следствие от това те не успяват да регистрират по-голямата част от случващото се и причините за него. Нещо повече, тъй като най-очевидните примери за меми са дълготрайните анти-рационални меми и краткотрайните случайни моди, основният тон на тези описания обикновено е анти-мем, дори и когато те формално приемат, че най-доброто и ценно познание също се състои от меми.

Например, психоложката Сюзън Блакморе, в книгата си Мемът-машина се опитва да даде фундаментално обяснение на човешкото състояние от гледна точка на еволюцията на мемите. Действително, мемите са неделима част от обяснението за съществуването на нашия вид. Но – което е от огромно значение – Блакмор омаловажава елемента на творческо мислене както при възгледа си за възпроизводството на мемите, така и при обяснението на техния произход. Това я води дотам, че, например, тя се съмнява в това, че технологическият прогрес се обяснява най-добре като дължащ се на индивидуални хора, както го прави обичайния наратив. Вместо това тя го разглежда като еволюция на мемите. Тя цитира историка Джордж Басала, чиято книга Еволюцията на технологията отрича „мита за героичния изобретател“.

Но разграничението между „еволюция“ и „героични изобретатели“ като основни двигатели на откритията има смисъл само в едно статично общество. Там по-голямата част от промените действително протича по начина, който описах в историята на вицовете[163], без особена творческа енергия от страна на някое конкретно лице. Но в едно динамично общество, научните и технологически нововъведения се достигат най-вече чрез нечие творческо усилие. С други думи, те възникват в индивидуални умове като нови идеи, след като са били променени в значителна степен вътре в тези умове. Разбира се, и в двата случая идеите се изграждат върху други, предшестващи ги идеи в процес на вариране и селекция, който и представлява самата еволюция. Но когато еволюцията се случва най-вече в едно индивидуално съзнание, тя не е еволюция на меми. Това е творческо усилие, осъществено от един героичен новатор.

Просвещението е онзи момент, в който обяснителното познание започва да добива една нормална (или превръщаща се в нормална) роля като най-важният определител на физическите явления. Или поне би могло да бъде такова: добре е да помним, че онова, което се опитваме да постигнем – постоянното създаване на познание – не е функционирало никога преди това. Всъщност, всичко, което ще се опитваме да постигнем оттук нататък, няма да е функционирало никога преди това. Онова, което правим, поне засега, е че успяваме да се превърнем от жертви (и изпълнители) на едно вечно статукво, в най-вече пасивни приемници на ползите от едно сравнително бързо обновяване, преминаващо през несигурен преходен период. Сега трябва да започнем да приемаме и да се наслаждаваме на осъществяването на следващата си трансформация: превръщането ни в активни действащи лица на прогреса в новопоявяващото се рационално общество – и вселена.

Дейвид Дойч: „Началото на безкрайността“, 2011 (откъс)

Дейвид Дойч (род. 1953) е израелско-британски физик от университета Оксфорд, Великобритания. Двете му книги, „Тъканта на реалността“ (1997) и „Началото на безкрайността“ (2011) се смятат за едни от най-добрите образци на модерна научна проза, достъпна за широк кръг от читатели.

Коментари (6)

- 10-02-2012|Златко

Интересното нещо при цялостното функциониране на самото издание, в което се публикува този толкова важен според мен текст е, че в някакъв смисъл „Либерален преглед“, още от самото си създаване, е арена на борба именно между рационални и анти-рационални меми (и техните носители, разбира се). Като примери за анти-рационални меми, които са били (и продължават да бъдат) защищавани тук във форума на изданието аз бих посочил например:

1. Идеята за националността като нещо фиксирано, което не подлежи на избор, обсъждане или модифициране.

2. Представата, че задачата на един писател е да „слуша гласа на народа си“, идеща от класическата руска култура (и философия), която днес, около сто и петдесет години след появата си, е повече от остаряла и ретроградна (а и не дотам популярна дори и в самата днешна Русия, между другото, макар и все още да има свои привърженици).

3. Представата, че енергията на интелектуалците у нас не трябва да „се пилее“ за публични изяви, дори и когато те са свързани с критика на очевидни изкривявания на стандартите и нормите за академично и обществено достойно поведение.

3. Разнообразни традиционни и дори архаични представи за мястото и правата на различни малцинствени групи в обществото (например гей-малцинствата, но не само), представяни като един вид протест срещу „новото статукво“, тоест приписваните на тези малцинства внезапно получени „привилегии“, които всъщност се състоят само и единствено в искането им да бъдат освободени от тиранията на същите тези традиционни и архаични представи, които защищават „критиците“ им. Под маската на „свобода на словото“ се лансира свободата да се защищава правото на съществуване на анти-рационални, архаични и анти-демократични начини на мислене и поведение, чиито корени се крият назад в хилядолетията.

4. Поддържаната дълго време от издателя на списанието идея, че върху мненията, изказвани тук във форума, трябва да се упражнява „контрол“, тъй като много от тях „противоречат на …“

Списъкът може да бъде продължен почти до главозамайване, тъй като обемът на материалите тук (до момента около 1400), както и свързаните с тях дискусии, действително започва да придобива леко масивни очертания. До каква степен „борбата на мемите“ тук на сайта отразява и някакъв вид по-мащабна, протичаща в по-обемни и по-важни обществени структури борба, може да бъде въпрос единствено на спекулация, разбира се. Аз поне съм напълно уверен, че тази борба е напълно реална, че тя се води ежедневно, може би дори ежесекундно, и че традиционните, анти-рационални меми, които са определяли статуквото в България в продължение на хилядолетия, и винаги досега са правели от нея едно типично статично общество, малко по малко започват да се трансформират в други, може би не напълно рационални, но вече не и толкова натоварени с традиционност, с архаичност, меми. До каква степен това усещане отразява или ще отразява някаква реалност, може да покаже разбира се само бъдещето. Да видим дали ще успеем да го доживеем.

- 11-02-2012|Любомир Сирков

Цялото това делене на мемите (на „рационални“ и „анти-рационални“) има всички шансове да се окаже анти-рационално.

Имаше един световно известен икономист, който беше казал, че не обича да говори за нещата „в дългосрочен план“, защото „в дългосрочен план всички ние сме мъртви. Това е моята прогноза в дългосрочен план“.

Така и аз сега мога да кажа: „В дългосрочен план всички меми са анти-рационални“.

Ако в даден период за определен мем ни се струва, че е „рационален“, то в дългосрочен план същият мем ще се окаже анти-рационален.

Много ми е интересно как Златко би коментирал един такъв образцов „мем“, под чието въздействие ние всички се намираме в момента, а именно: „Европейската идея“, или идеята за „Обединена Европа“.

Поставям този въпрос, тъй като, ако следваме критериите на Дейвид Дойч, един такъв мем спокойно се класира сред „присъщите на статичното общество“ – защото това е мем, който оцелява именно „чрез потискане на критическите способности на носителите си“.

Всички ние сме свидетели как всякакви мнения, нагласи или идеи, противоречащи на „европейската идея“ (или идеята за „Обединена Европа“), дълго време бяха систематично заглушавани и изтласквани от публичното пространство.

Самите носители на идеи, противоположни на официално утвърдените „европейски“ меми (и то доколкото изобщо изглеждаше възможно да съществуват такива носители!), биваха наричани, в най-добрия случай, „евро-скептици“ – т. е. един вид евро-“неверници“ – хора, които (засега, все още) просто не вярват в едно толкова очевидно благо, каквото е „европейската идея“. Но е неизбежно и те да повярват. За официалната гледна точка (а тя беше възприета с лекота и от мнозинството от населението) „евроскептиците“, доколкото изобщо такива все още съществуват, са някакви идиоти, които по някакви вероятно чисто медицински причини не могат да проумеят колко хубаво за всички е това нещо: „обединена Европа“, „европейска общност“, „европейски съюз“…

Или поне така беше доскоро.

Едва напоследък, и то не от някакъв „вътрешен подтик“, а по-скоро по конкретен случай (покрай финансовата криза и покрай кризата с държавните дългове в еврозоната), като че ли вече е налице едно поне отчасти малко по-сводобно и малко по-критично отношение към всичко онова, което доскоро беше „свещена крава“, а именно:“евроинтеграцията“.

- 11-02-2012|Златко

Кога, къде и кой е потискал критиките срещу идеята за обединена Европа? В смисъл, кога, къде и по какъв начин е било невъзможно те да бъдат изказвани свободно? Означава ли казаното в горния коментар, че се подлага на съмнение по принцип идеята за свободата на словото в Европа? Евроскептицизъм има откак има обединена Европа (в Англия той винаги е бил определящ за общественото мнение, без видими изключения, през всичките последни десетилетия). В мрежата има достатъчно информация и по този, и по други въпроси.

Бърборим си така, приказваме си каквото ни дойде на ума, ихууу, ихааа. Ония там да не си мислят, че могат да ни изненадат или впечатлят с някакви си идеи. Ние всичко знаем, щото сме родени научени. Пък и, какво значение имат там някакви си идеи, някакви си прогреси, регреси, тралала. Важното е лакардията да върви…

- 11-02-2012|Любомир Сирков

Златко, айде не се прави сега на човек, който все едно не е живял в Европа през последните 20 години. Не просто в България и не просто в Германия – а навсякъде в Европа не беше прието да си „евроскептик“.

Хайде опитай се, например, да се спомниш ти самият на колко публикации, критикуващи въвеждането на еврото, си попадал в медиите през последните години (пред-кризисните години, тези преди 2008)?

Сигурен съм, че на нито една такава публикация (критична към въвеждането на „общата европейска валута“) не си попадал. Критични публикации, и то също не придобили особено влияние, е имело единствено в САЩ. В Европа – не, в Европа просто нямаше критики срещу въвеждането на еврото.

И това е само един от примерите, в една област.

В други области беше същото – просто критика нямаше. (Дали от ценцура, или от „автоцензура“ – няма значение – и в двата случая има недостиг на критичност)

А това е именно критерият на Дойч за статичен „мем“: такъв, който се възпроизвежда „чрез потискане на критическите способности на носителите си“.

- 11-02-2012|Златко

В Европа, както и на всяко друго място в свободния свят, има борба на интереси и мнения. Това, за което според мен говориш ти, е неоспоримият факт, че допреди известно време в европейското публично пространство имаше неоправдан от конкретната културна, политическа и икономическа ситуация оптимизъм, свързан с общата валута (нещо, което между другото стана ясно едва пост-фактум, и което на свой ред не е някаква истина, записана в скрижали, тоест то също може да се промени с течение на времето – в един по-дългосрочен план оптимизмът може да се окаже оправдан). Да се говори за потискане на нечии мнения, особено пък по начина, който Дойч описва, когато говори за статичните общества, според мен е напълно неоснователно. Винаги в модерна Европа е имало опозиция, винаги е имало различни мнения и винаги е имало нормален политически процес, в който определени възгледи и мнения са вземали превес (израз на което е и фактът, че те получават превес и в общественото, медийно пространство). Но за потискане на меми, свързано с невъзможност не само за изпробване, а дори и за мислене на различни от водещите в момента идеи, не може да става и дума. В един изчистен от противоречия план, обществото, което Дойч описва, е онова на ранните етапи от развитието на модерните тоталитарни общества, или обществата от един значително по-ранен етап от развитието на човешката история (пред-просвещенческите). Инак всяко модерно общество живее в културна среда, определяна от борбата между онова, което Дойч нарича „рационални и анти-рационални меми“. Но опитът да се доведат тезите му до някакъв вид безсмисленост (като започне да се твърди, че „от гледна точка на вечността“ всичко е ентропия), за мен не е нищо друго освен лишено от позиция бърборене (просто вариант на разговора за „фамилното име на авторката“). Логиката, почти без изключения, е онази на „няма пък!“ Всичко останало е второстепенно.

- 11-02-2012|Любомир Сирков

Пак добре, че си признаваш, Златко, че е имало един „неоправдан от конкретната културна, политическа и икономическа ситуация оптимизъм, свързан с общата валута“.

Това е твоят начин да избегнеш директното признание на очевидния факт (който аз вече посочих), че не беше налице достатъчно критичност.

Или, както го е казал Дойч по-горе:

Ако даден мем съдържа истинско и ползотворно познание, но блокира критичните способности на приемника си по отношение на самия себе си, то приемникът ще бъде по-малко способен да коригира грешките в това познание

Завинаги изселени…

Автор: Зейнеп Ибрахимова

Най-известни, защото не се поддават на асимилация, са четирите села: Корница, Рибново, Лъжница и Брезница… Аз съм от Корница. Майка ми имаше паспорт, в който пишеше, че е македонка. Дълго време го пазехме […], не го бяхме предали на службите за паспорти поради простата причина – поне тяхната [на родителите ми] цел беше и аз също съм мислила така – че в крайна сметка можем да твърдим, че сме македонци, а не българи [… ] Но по-добре да си македонец, защото знаехме, че там са по-свободни мюсюлманските общности и че не са асимилирани […], щяхме да имаме защитата на тогавашна Югославия. И този паспорт можеше да те пази. Знам, че дълго време нашите го пазеха този паспорт. По принцип ние си имахме тази традиция, когато и след туй сменяха имената, да запазваме, да не предаваме никакви документи с турски имена, които някога ще удостоверят, че ние не сме българи. На баща ми паспорта не знам, защо не се е запазил. […] Те са една и съща година родени с майка ми (1934), предполагам, че когато баща ми е ходил да работи [по различни места], на него повече му е трябвал нов паспорт и затова го е предал при смяната на тези паспорти, в които е пишело македонец или македонка, а майка ми не е излизала от село и не ѝ е трябвал нов. Това беше много отдавна.

Аз съм родена 58-а година […]. Баща ми се казва Ибраим Мустафов Келешов, майка ми се казва Ханифе Хасанова Келешова (бащина фамилия Карачалилова). През 1964 година аз бях 6-годишна. Беше много студена зима и всички мъже избягаха в гората. В селото останаха само жените, старците и децата. Помня, че ходех самичка у баба ми по майчина линия и се връщах обратно, за да осъществявам връзката между двете семейства. Виждах групи от непознати хора, които влизаха по къщите, да търсят мъжете. За първи път изживях нещо, подобно на разказаното от двете ми баби за смяна на имената през Балканската война. След това изведнъж всичко като че ли се стопли, празнично облечени жени и момичета нещо празнуваха, вървяха по улиците с тепсии и на нас, децата, ни раздаваха бонбони и други лакомства. И най-важното: баща ми, дядо ми и чичо ми, ние живеехме в една къща, се прибраха.

Подготовката [за смяна на имената] започна още през 1971-1972 година. В училищата учителите бяха настроени срещу нас. Помня, че по история ми написаха направо двойка за втория срок само затова, че не знаех някаква дата, а за първия срок имах отличен (6). Непрекъснато от учителите в часовете и по радиоточките ни се говореше, че сме българи и трябва да носим български имена, а при противопоставяне биеха жестоко, нищо че бяхме деца. Аз ще кажа само това, че когато в 3 часа през студената нощ на 28 срещу 29 март 1973 г. в село влязоха военни и милиция, аз бях на 15 години и моят вуйчо Хюсеин Карахалилов беше убит пред очите ми на 40-50 метра от нашата къща. […] Същата нощ майка ми, аз и брат ми Ибрахим, той е по-малък от мен с две години, заедно с много други семейства (почти всички жени и деца) бяхме насила изведени от къщи и натоварени на открити камиони. По време на пътуването ни в онази студена и страшна нощ към най-близката гара на района си мислех, че ни водят на разстрел. И като бяхме вече в Долни Дъбник, много семейства натовариха в камиони и закараха нанякъде, а в Плевен [семейството] на чичо ми Ариф Мустафов Келешов (само жена му и 13-годишната му дъщеря, защото синът му работеше в София, 15-годишната му дъщеря трябваше да остане при баба ни, която беше болна) го натовариха в друг камион. [Бяхме заедно] до Плевен някъде 3-4 семейства и в Плевен тях ги закараха на друго място. И ние останахме в един камион […] заедно със семейството на първия братовчед на баща ми Хюсеин Хюсеинов Бабечки (роден 1944) и нас [ни изпратиха] в по-близки села, Плевенско, някъде на 15-20 километра разстояние едно от друго. Ние мислехме, че ще ни закарат [заедно с роднините ни] в едно село. По-късно разбрах, че те [семейство Бабечки] също били завинаги изселени, докато семейството на чичо ми Ариф Келешов не [било] завинаги изселено.

Най-много те [Хюсеин Бабечки и баща ми] бяха запалени […] по политиката. Те бяха много добри приятели, винаги заедно и абсолютни противници на комунизма и асимилаторската политика. Неговият баща [на Хюсеин Бабечки] и моята баба са брат и сестра, а неговият баща Хюсеин Мехмедов-Бабечки е съден или без присъда е пратен в Белене като ятак на горяните. Опозиция на комунизма бяхме нашите семейства по традиция. И не само за това бяхме изселени за постоянно. Той [беше] също като брат на баща ми, 10 години по-малък от баща ми, със средно образование, следят и двамата политическите събития, непрекъснато слушат западноевропейските и югославските радиопредавания, ходят в турското посолство в София и следят въпроса за изселване, защото от роднините ни имахме направени покани за изселване, както изискваше тогавашното споразумение между двете страни. Баща ми и той [Хюсеин Бабечки] бяха най-добрите приятели и най-големите опозиционери роднини, които въобще не приемаха нищо във връзка с асимилацията, и мисля, че още много отпреди [властите] са ги набелязали. Значи заедно с нас в камиона бяха съпругата му Фатма Байрямова Бабечка (на 29 години), дете, втори клас, осемгодишно – Юсуф (роден 1964-та), другото му дете момиченце – Вахиде (1968-а), още на 5-6 години, не беше започнало да учи, и третото му дете, момче (Кемал – роден 1970-та) на три години. И ни караха в един камион, те четиримата и ние тримата, и по едно време нас ни свалиха. Без мъжете на семействата сме. Ние не знаем нищо. И ни оставиха сами. Казаха: „Слизайте тука!“ И ние тогава разбрахме [че ни разделят и питаме:] „Ама къде ги карате тях, ама къде, ама защо?“ И те потеглиха. Нас ни оставиха в това село и те с камиона продължиха. Ние мислехме, че ще сме заедно […] Питаме, къде се намираме, кое е това село – Славовица. Ние [дотогава никъде] не бяхме излизали сами [от нашия край]. Аз съм била до София на екскурзия, майка ми като болна е идвала [по доктори] в София. Не сме излизали извън Корница, нищо не знаем, дето се казва в Гоце Делчев сами не сме можели да се оправим. Нещо ужасно беше!

В съвета ни оставиха и ни казаха: „Сега тука ще ви дадем едно легло …“ Само ние тримата, само тая жена с тия малки деца – майка ни, която страда от епилепсия и при кризите ѝ ние винаги сме били карани да се отдалечаваме от нея, за да не се плашим, и ние сами на край света. Викат ни: „Тъй, тук има една къща, и сме говорили, ще ходите на квартира, ще плащате еди-колко си [наем за] квартирата.“ И ни закараха там. Една кофа кюмюр ни донесоха от съвета. А ние не знаем как се пали кюмюр въобще. И комшиите, и те са чули, а те са имали в това село друг път криминално изселени, а мисля и политически много по-рано, знаят [какво означава това] и почнаха комшиите да идват у нас, и да ни носят това-онова, домати, компоти в буркани. А ние си бяхме взели хляб, помня, че бяхме пържили риба онази вечер, даже и рибата съм взела аз в суматохата, и други там неща съм взела – ядене, боб и т. н. В къщата [имаше] само едно нещо такова [като] диван, саморъчно направен от дърво, за единично легло, и ни дадоха едно легло, пружина, една продънена, от съвета. Аз с брат ми спим на единичното, като лягаме обратно, а майка ми спи на дървеното, миндера, по-късно дълго спаха на този диван с баща ми. Само една стая оправена, един коридор, другата стая въобще не е измазана, не можеше там да живееш. Няма нищо друго в къщата. Ужасни условия за живот.

Отидохме в тая къща, но ние само плачем. Ушите ми са пълни с гърмежите на оръжията, дето стреляха, и пищенето на хората, танковете, водата, дето пръскаха срещу хората, са пред очите ми. И само това чувам и виждам аз и нищо друго не мога да мисля. Застанали сме там на портичката, на външната врата на къщата, стоим си и тримата така – не знаем, какво да правим. По едно време към нас се приближава един човек с брадичка. Идва и майка ми, плачейки му разказва защо сме изселени. Още от самото начало без страх разказвахме на всички причината за нашето присъствие в Славовица. Той вика на майка ми: „Госпожо, (никога не викаше на майка ми и на баща ми ‘другарко’ или ‘другарю’) – вика, – съберете тия деца, приберете ги вътре, нещо сгответе, да седнат да хапнат. Ами вие защо стоите тука, плачете – вика, – че вие, като плачете, и те плачат. Вие като голяма трябва малко да се въздържате. Ето, аз съм попът на селото“ и подава два пакета с обикновени бисквити. „Да не мислите, че на нас тука ни е много добре да живеем, обаче трябва някак да се живее. Аз – вика – мисля за тия две деца и вие малко трябва да се съвземете, а после ще говорим. Тука – вика – и да стоите, нищо не можете да направите“ Това накара майка ми да се съвземе. Доколкото помня, ние викнахме комшиите да запалят печката, те ни запалиха печката, защото не знаем да палим с кюмюр, как се слага, с какво се разпалва, затова май бяхме излезли на портата и плачехме. Та тия комшиите, много добри хора бяха, аз имам даже снимки с тях. Ходих при тях миналата година. Ходих и на другите места, където сме били изселени, снимах къщите и улиците и населеното място. Много от тях са починали вече. След това станахме много добри приятели с попа и семейството му, защото те [властите] също много ги малтретираха затуй, че [извършваха религиозните обреди], те [хората от селото] почти бяха атеисти и [свещеникът] най-много ходеше при власите, [които живееха] в друго близко село – Гиген. Той беше поп и там и говореше много хубави неща за власите. А тия [в с. Славовица] почти не го викаха да погребва, предпочитаха без него. В селото църква нямаше, само срещу къщата ни имаше направено от дърво нещо като бесило, където висеше камбаната. От време на време се използваше от попа. Не знам защо винаги съм си мислела тогава, че там се полюшва безжизненото тяло на осъдената на смърт българска православна църква. Попът нас много ни уважаваше като мъченици за религията. И библиотеката му беше отворена за мен – изчетох цялата му библиотека. Един път ми говореше за Корана, каза ми, че те в Семинарията са учили [и за исляма]. Защото той беше от традиционна попска фамилия. Баща му беше на деветдесет и няколко години, той самият (мисля, че се казваше Никола) беше седемдесетгодишен някъде. Беше много интелигентен човек. Даже при жена му, при баба попадия аз ходех, тя ме викаше да ѝ помагам понякога, когато берат нещо – грозде, царевица … На нейния стан ме учеше да тъка, на нейния стан съм си тъкала разни работи. Много ме обичаше, защото синовете им, така, се пазеха от тях, най-много за тях се грижеше все пак дъщеря му… Единият беше голям комунист и почти не се интересуваше от родителите си, защото иначе не можеха да се издигнат и много рядко идваха там. Трябваше да се дистанцират, за да бъдат добре. И така бяха на този път. Та тъй, много се разбирахме и въобще си говорехме с тях. Всичко, цялото [положение] обяснихме на тях. Какво сме изживели, какво са ни правили …

Баща ми дойде в Славовица след 10 дена, ние [до момента] нищо не знаехме за него, жив ли е, или починал. Той потвърди, че вуйчо ми е убит. Преди да дойде, не знаехме и за нашето изселване без присъда. Кой ти дава заповед, точно тези неща в никакъв документ не се регистрираха. Заповед има някаква си […], в която те си казват, каквото си искат. Дори след години разбрах, че нашата заповед е била изготвена през месец май – сега не искат дори да чуят, че ние сме изселени именно през март, макар че всеки вече знае, кога става това в Корница. Аз в досието на баща ми намерих заповедта за нашето изселване през 1973-та. Според нея баща ми е изселен семейно за постоянно. Семейство Бабечки също е изселено за постоянно, а само семейството на чичо ми за 5-годишен срок.

Значи в заповедта за изселване от 1973-та пише така, а то има и едно друго решение на МВР, в което се споменава, че ако децата [на хората, които властта изселва] са опасност за държавата или участват в някакво престъпление, също могат да бъдат [изселени и те]. Значи и ние, децата от село Корница тогава сме били считани като опасни елементи за държавата, дори няколкомесечните бебета. Точно по Сталински. [Затова в заповедта на баща ми] пише „заедно със семейството изселен завинаги“. Имало е случаи да изселят тогава от Корница само жената или само мъжа, мисля, че 3 жени бяха изселени сами, а децата им останаха без майки в Корница. А в нашия случай е семейно. В заповедта пише, че Ибрахим Мустафов Келешов е изселен със семейството си за постоянно.

Смениха ни имената чак 85-а. Властите са ни сменяли имената и по-рано без наш подпис там [в Корница], защото ние бяхме в Славовица тогава. Тия сами са ни сменили имената и са ни направили паспорти. По едно време ни викнаха в МВР – Плевен, само пълнолетните, мен, майка ми и баща ми, брат ми още не беше пълнолетен, и Хюсеин Хюсеинов Бабечки с жена му Фатма, дето [бяха изселени] там близо, в село Брегаре. Тях по-късно ги преместиха в село Ленково, пак Плевенско. Извикаха ни в МВР-то и ни снимаха насила. Аз в досието на баща ми намерих тия снимки. И им взех копията, разбира се. Исках да си ги взема. Баща ми, мене, майка ми, снимаха ни насила, след което в Благоевградско са ни издали паспорти на български имена.

Ние, като ни откараха там, в Славовица, какво направихме. Баща ми и майка ми имаха паспорти, обаче ги скриха (ние ги бяхме взели с нас вечерта на изселването) и казаха: „паспортите ни ги няма, загубили сме ги“, за да можем да си запазим [документите] с турски имена. И не предадохме никакви паспорти. Живеехме без паспорти. Разбираш ли, без паспорти. А те от Гоце Делчев ни пратиха [други] документи за самоличност с български имена, обаче ние отказахме да ги вземем. Разни [имена те ни бяха сложили], Златка на мене беше май, брат ми забравих, как беше. То ги има в моите протоколи за разпит – с еди-какво си българско име … А, на брат ми Румен май бяха сложили, въобще не сме ги запомнили тези имена. И родителите ми, и аз отказах, не ги взехме [документите], затова от Славовица, а после от Плевен ги върнали обратно. Пък ние нямахме и кръщелни свидетелства, запазили [скрили] сме си ги старите и не ги даваме. За да си ги съхраним. След известно време излезе една заповед или амнистия за освобождаване и нас ни хвана [тази амнистия] … Понеже в това село Славовица много обичаха баща ми, смятаха ни за много работни, и много ни уважаваха … Баща ми каза на секретаря на съвета, че ние искаме да си изкараме паспорти на турските имена. „Ами вие трябва да сте жители тука“ Добре, баща ми, по законен ред, чрез кметството, праща до Корница една молба да ни прехвърлят [ в Славовица], обаче те отхвърлят. И след отхвърлянето имало един закон и секретарят ни направи жители на Славовица. И оттам ни изкарват копия за кръщелни свидетелства. Фамилията Келешови носеха само баща ми, Ибраим Мустафов Келешов и майка ми, разбира се, а пък ние – по името на дядо ни – станахме Зайнеп Ибраи[х]мова Мустафова. И ни издадоха нови кръщелни свидетелства, и си изкарвахме по един паспорт, и с имената ни [не] са сменени. А в досието на баща ми намерих такава заповед: след като нас ни освобождават, т. е. ни хваща въпросната амнистия, след заповедта за освобождение се праща от МВР Благоевград втора заповед. В нея пише да се отмени заповедта за освобождение, като бъде валидна тази [втората]; на тях, т. е. на нас, ни се забранява да се върнем в родното ни село и [трябва] да продължим да живеем завинаги в село Славовица, Плевенско. Пак сме заселени, значи нашето изселване продължава. По такъв начин амнистията не се съблюдава и продължава да действа първата заповед за постоянно изселване. Обаче ние не сме и мислили да се съобразим с тази заповед, защото някои от изселените се върнаха в Корница, възможно е те да са били за временно изселени. Баща ми остана там, в Славовица просто временно, нас ни прати в едно

Толбухинско село – Фелдфебел Дянково да живеем и те не са тръгнали по нас да ни следят. Защото [целта ни беше] да отидем там да живеем, за да не живеем сред българско [население], сред българи в Плевен.

Да продължим, какво ще правим там без къща? Ходихме аз и Хюсеин Бабечки да проверим къде има къщи за продаване. Седемдесет и осма година те [турци от Толбухинско] се изселваха и имаше къщи за продаване. И ние намерихме подходящи в това село, пазарихме се със собствениците и купихме. Баща ми, защото беше добър работник и не искаха да го пуснат, продължаваше да работи и да живее за известно време още в Славовица, [а после] дойде, след година ли, две ли и той при нас. Властите не тръгнаха да ни връщат обратно, според второто нареждане да продължим да живеем в Славовица. Не знам как е станало, понеже не сме се върнали в Корница, те май не са ни забелязали, те са ни забравили може би някак си за известно време. Ние почти прекъснахме връзката си с Корница, за да не дразним хората на ДС.

Както казах, в същото село дойдоха и семейството на братовчедите ни … Село Фелдфебел Дянково, Байрям Пънар се казваше [на турски]. По пътя от Карапелит за Силистра, намира се вляво. Там се установихме, седем години живяхме, до 85-а там. Ние заминахме 78-а или 79-а, 80-а година аз влязох в университета в Шумен, редовно. 82-ра година една моя колежка е писала донос за мене, след което започват да ме следят. През месец май 1981 г. получавам писмо от моя братовчед Юсуф Бабечки, който учи тогава в икономическия техникум в Толбухин. Пишем си, защото се виждаме рядко. И аз му пиша разни книги да чете, разни исторически. Интересуваме се от нашето минало и въобще от историята, с цел да се занимаваме с история … И му казвам, че трябва да ходим из нашия край, нали уча фолклор, да изследваме разни неща. Не други [хора], а ние да го изследваме това нещо. В отговор на това един ден той ми пише едно много хубаво, надъхано писмо, в смисъл, че е готов да работи за нашите идеи или за нашето дело. Това писмо го прочита моята съквартирантка в общежитието, в една стая сме – Галина Великова от Казанлък, учеше руска филология. И го дава на една друга колежка от моя курс да го прочете, четат го заедно, и още една колежка от руската филология – съпруга на курсант. Едната от тях, а именно колежката от специалността българска филология Нелия Иванова Дамянова от Провадия решава и пише донос с личните си имена, не с псевдоним, до МВР-то. Пише общо три пъти доноси за мен, в които си измисля невероятни неща. Написва, след което от ДС започват да ме следят. И да ми правят обиски по стаята. И един колега турчин ме следи също, който след това е народен представител във Великото народно събрание, след демокрацията, в партията на Ахмед Доган. И сега го има в списъка [на агентите на ДС], аз разбрах, че [е] той, де, Орхан Мемиш[164] се казва. Такива ми ти работи.

Той ме следи, разпитва за мен. Ние се събирахме там турците от време на време на сбирки, но аз не присъствах [винаги …]. Колегата, каквото чуе за мен, пише доноси с псевдонима Етиен. Аз в моето досие намерих неговите доноси само за мен. Сигурно [е, че] е писал и за другите колеги турци, [но] аз не знам, за кои точно … Той беше студент като мен българска филология, първата година на моето следване беше прекъснал. Той идва там на сбирката, на която аз не присъствам, и пита, къде е Зейнеп, какво прави, нещо от този род. Ама аз, така, малко се съмнявах в него, не го обичах, защото тази колежка, с която живях втората година на следване в общежитието, една от Плевен, е била с него по-близка и тя също така ми говореше много лоши неща за колегата. Въобще не говорех с него …, той не можеше да достигне до мен, но чрез други там [се опитвал]. Нищо не е писал съществено, защото няма нищо, в което да се съмняват и за което да ме следят. Между другото, писал, че питал една колежка Гюлнур, защо Зейнеп я няма на събирането, а пък тя уж му казала, измислил си по всяка вероятност, че тя [Зейнеп] се занимава с много важни неща и няма време сега за такива срещи. […] След което ме викнаха на разпит, точно [по време на] сесията, 82-ра година. В призовката пишеше да се явя в 10 часа сутринта, а ме приеха чак в 4 часа след обяд, държаха ме да чакам там в напрежение цели шест часа. И започнаха най-напред, ей така, със заплахи, казват: „Ти си правила организация“, или пък: „[В коя организация за защита на помаците участваш, каква е целта на организацията за защита на помаците, защо досега не си си сменила името.“ Ето такива ми ти работи. Има ги всичките [тези неща записани] там в досието ми. Не съм правила тогава организация, ние се опитвахме нещо да правим, ама нямахме организация с име, защо трябва да измислям сега нещо, което не съм правила. Но ние изобщо мислехме нещо да правим, да разследваме, да събираме нашата интелигенция, ето такива неща щяхме да организираме, нещо такова. Ние хем искахме да съберем доказателства за нашата история, хем по някакъв начин [да] се борим за правата си, ако можем да заминем за Турция, нещо от този род планирахме. Това са [ били] нашите цели, въобще не сме били съгласни с политиката на асимилация на турците и помаците в България, толкова, нито пък сме били симпатизанти на комунизма. Хем спомените за събитията около асимилаторските кампании през различните периоди, начиная от Балканската война, хем фолклорни материали сме планирали да събираме, традициите, исторически документи. Винаги четях история там в университета … Още в първи и втори курс изчетох всичките томове от сборника за Народни умотворения, Периодическо списание, всичко. И чета, и събирам, проучвам, какви книги да чета, кои историци, много неща съм чела, примерно публикуваното в посочените списания за Баташките събития … Абсолютно на всичките стари издания бях направила [конспект], всичко, което ми трябваше, си записах, те [записките] се загубиха. Изключително се занимавахме с историята, извън времето за въпросите на филологията. Аз даже бях преснимала някои изследвания, моят братовчед Юсуф ги снима с фотоапарат, ама като ни изселваха [всичко се загуби]. А брат ми трябваше да учи история, … така бяхме решили, да, или братовчед ми, но накрая баща му (Хюсеин Бабечки) настоя братовчед ми Юсуф непременно да учи икономика, но и той се занимаваше допълнително [с нашите въпроси], а брат ми трябваше да учи история. Обаче тогава приемаха двама-трима души история след казарма и той не успя да влезе в Търново. След това почина баща ми и следването му временно се отложи. Аз исках да пиша за събитията в Корница. И затова трябваше да уча филология, за да мога да пиша, а [и] не само затова. По принцип на мен всички преподаватели, още като отидох в Славовица, като ни изселиха и като написах първата тема, през всички класове учителката я чете, всички учители след това в ПУЦ-а[165] ми казваха, че аз трябва да уча литература, защото пиша много хубави теми. И заради това, разбира се, аз реших това, да уча филология, но в същото време, както казах, имах намерение да пиша за нещата, които съм изживяла.

Накрая [на разпита в милицията] почнаха да ми четат цитати от писмото на моя братовчед. И докато аз преди [първо] казвах, [че] няма такова нещо, после казах, че не знам, защо е написал такива неща, че сигурно си е чел урока по история, преди да пише писмото, но аз не съм му написала нищо подобно. „Дайте ми моето писмо, щом ме обвинявате в това, да докажете, че наистина аз …“ [Писала съм му] примерно, прочети тези и тези [книги], той ми пише, тези и тези ги намерих, пък аз – намери еди-коя си книга. Разбираш ли? Ей, такива работи. После и него са го следили, пращали са в село Фелдфебел Дянково до кмета писма, за да ни следят и двамата, това го разбрах от досието. Даже той в едно писмо ми пише, че има съмнения, че са му отваряли писмото, той разбрал. Това го намерих в моето досие. Мен и в общежитието за всичко са ме следели. Правили са ми обиск на стаята. И накрая на разпита ми казаха „смени си името“ – ‘82-ра година. „С това име не можеш да продължиш образованието си.“ Аз казах: „Няма да си сменя името.“ И в един от протоколите за разпит пише, че „дори с цената да не завърши, тя отказва да си смени името“. Така направиха, че да не завърша. Даже аз с цел да ги защитя, заявих тогава, че дори баща ми и майка ми да си сменят имената, аз пак няма да си ги сменя. Но те ми взеха паспорта. Взеха ми паспорта. А аз само един ден след това имах изпит за шофьорска книжка, не ми го дадоха. Казаха: „ще се явиш и без паспорт“. Аз се явих на изпита, взех го, но не ми дадоха въобще книжката. Книжката чак след смяната на имената, след затвора – мисля че 87-а, тогава я взех. Не ми я дадоха, искаха ми български паспорт, т. е. с български имена.

Аз подписах след това протокола. Как беше на български? Подписах протокола за разпит, в който заявих, че не съм съгласна да си сменя имената, дори баща ми и майка ми да си ги сменят (защото непрекъснато искаха да обвиня родителите ми, особено баща ми, за тази моя позиция), аз пак няма да го направя и че в България няма закон, който да ме принуди да си сменя името. Всичко това го пише в протокола за разпит. Казах, че няма такъв закон, а щом няма такъв закон, те не могат да ме накарат. Обаче по време на разпита аз се уверих, че те ще ме накарат по някакъв начин да прекъсна [следването си]. И започнах да се явявам [на изпити] с различни групи. Като мислех, че може да са различни изпитващите преподаватели на различните групи, ще мога да лавирам тъй, че поне да завърша втори курс. Бях в голямо напрежение, не можех да спя, но въпреки това четях усилено. Всичките изпити ги взех, без последния при Тодор Бояджиев[166] по българска диалектология. Професор, не, тогава беше доцент, заместник-ректор тогава в Шуменския университет. Не къса никого. Пък аз диалектологията я знам, от Гоцеделчевско като започнеш, та Плевенско, та Толбухин, та Шумен – всички диалекти на място съм ги изучила, пък по принцип се интересувах много от тези неща и бях много добра в диалектологията. Влизам и си тегля билет първа и говоря, той ме връща и ме пита отново с цел да ме обърка, аз говоря пак, той ме пита, аз говоря, той ме връща назад, уж не разбрал, но аз не се бъркам и отговарям на всички въпроси. И накрая гледам, че ми пише слаб (2) в книжката. Като видя въпросителния ми поглед, той ми вика: „Ами колежке, пиша ви двойка, защото – вика – есента по-голяма оценка да ви пиша.“ И [докато говоря] слушаше ме една колежка, която щеше да говори след мен, чакам я аз, излезе и вика: „Шестица, нали?“ „Къде шестица, виж, двойка“. Вика: „Как?“ Викам: „Ей тъй“. И аз разбрах, че с него са се свързали. Тя знаеше за мен – Елка се казваше, – защото си бяхме говорили за моето положение, в нейното село също имаше изселени от нашето село, знаех, че мога да и се доверя. Разбираш ли? Първата двойка от началото на следването ми. А по принцип Т. Бояджиев не късаше никого. И отивам при една преподавателка, понеже тя беше много добре настроена към мен, преподаваше западноевропейска литература и я мразеха заради свободолюбието ѝ, идваше с дънки на лекции, а аз за тези неща я ценях много … Тя много ме обичаше, отидох при нея и ѝ казах тъй и тъй. Надежда Бонева се казва[167]. Разказала ѝ бях всичко [за себе си] и тя ме беше накарала да опиша нашите събития в Корница, да ѝ дам написано всичко това и аз ѝ бях дала. Викам ѝ тъй и тъй, знаете ли, Бояджиев ме скъса. „Не може да бъде, друг да е, разбирам, не може да бъде. Аз отивам да говоря с него.“ Отиде да говори с него, аз я чакам в университета, а той казал на Бонева: „Аз нищо не мога да направя. Тя да иде да се извини там, дето се е държала грубо.“ Викам: „Аз къде ще отида да се извиня, ако това, че не съм си сменила името или не искам да си сменя името, те го разбират като грубост, аз няма какво да направя повече. Хич – викам – нямам нужда, за какво да се извинявам.“ И тя каза: „И аз така мисля. Името е по-важно.“ Викам: „Няма да завърша и това е.“ После нещата така се развиха. Втори път се явих на изпит, септември, пак ме скъсаха. Този път при асистентката на Бояджев – Красимира Колева … Аз отидох един път да говоря след това с него и той ми каза: „Вижте какво, колежке, не можете да плувате срещу течението. Трябва да си смените името, няма друг начин.“ „Аз – казвам – няма да си го сменя.“ „Ами – вика, – вече нищо не можете да постигнете, аз нищо не мога да направя. Само мога да ви кажа, единственото нещо, което можете да направите, е да минете задочно. Може да ви позабравят. Аз сега отивам в Съюза и като се върна … „. Така бях принудена да прекъсна поради слаб успех, неговата асистентка ме скъса общо още два пъти. Спомням си, че Бонева с покойната Калинова седяха там в стаята за преподаватели, където ме изпитваше Колева за последен път, знаят случая и ми съчувстват и …, но без да се стесни ни най-малко тя пак ме скъса. Не знам доколко е вярно, но по-късно при посещението ми в университета преподаватели ми казаха, че тя е работела за Държавна сигурност. Може чрез нея да са стигнали служителите на ДС до Бояджиев. Като говорих с него, и той ми каза: „Прекъснете и като донесете характеристика от работното място, ще ви се възстановят правата и ще продължите задочно …“ Прекъснах аз, по принцип не знам и досега си мисля тази идея за задочното ми следване на Бояджиев ли беше, или на служителите от ДС?! … След това аз взех приравнителните изпити и минах от втори направо в четвърти курс [задочно] и тъкмо стигнах 5 курс – 85-а година – за дипломиране, нали влязох 80-а – и пак започна смяната на имената.

Най-важното, в същия момент и баща ми също го викат в МВР Толбухин. Викат го, хем да си смени името, хем да го разпитват с голям натиск. Но мене като ме скъса Бояджиев на 6-и юли, аз си отидох вкъщи на 7-и, говорих с баща ми, че са ми взели паспорта, обясних му ситуацията [и] се върнах [обратно], той се разтревожи много и ми разказа за собствения си разпит. На 9-и юли му направиха трудова злополука и той почина. Него така го убиха. Три дена след като мен ме скъсват, умира баща ми, който беше бригадир на строителна група, работеща за Варнастрой. Той като бригадир обикновено не участваше в работата, но не знам защо в деня на строителя, на 9-и юли, случайно слязъл долу и кранът пуснал една от големите бетонни тръби (пръстени), три тона и половина, която човекът долу трябва да стабилизира и освободи въжетата … Всъщност процедира се така, той трябва да подложи нещо отдолу, за да може тръбата да е добре стабилизирана, а кранистът не трябва да издърпва въжетата, нали, и чак след като работещият се изтегли настрани или влезе в тези [тръби], които вече са циментирани, тогава трябва да издърпа въжетата, с които е вързан пръстенът. […] Баща ми [бил] още там, той издърпал въжето, [баща ми] се опитал да избяга, но [тръбата] се преобръща и му пада тука, върху гърба и моментално умира от разкъсване на сърцето. Защото после, след ‘89-а, бяха казали тия от МВР Гоце Делчев на Байрям Гетов: „Да не мислите, че Ибрахим умря ей така, внимавай да не се случи така и с теб!“ Ние си знаехме, че те го убиха. Баща ми ей така го убиха … Не може да бъде случайност. Аз никога не съм мислела, че това може да бъде някаква случайност. Ние си замълчахме тогава, обаче бяхме абсолютно сигурни, че той е убит специално чрез инсценирана трудова злополука. Като са мислели, че той като най-възрастен може да влияе особено на двете семейства – нашето и Бабечки – с нещо, да ги агитира да не си сменят имената … Може ли да бъде случайно – и мен ме разпитват, и баща ми го разпитват, мен ме късат на 6 юли, а баща ми прекарва трудова злополука само след 3 дни – на 9 юли.

Когато се водеше разпитът с мен, братовчед ми [Юсуф] не са го викали, защото той [беше] малолетен, не са го призовавали на разпит, само са го следели. От моето досие се вижда, че когато сме във ваканция на село, са пращали писма до кмета и до Толбухин, за да ни следят и двамата.

Гледай сега, когато бях в тази среда, сред студентите, никой не е знаел [откъде идвам], аз съм била Зейнеп Ибрахимова Мустафова, аз си говорех вече турски горе-долу. Винаги си бях сред тях, те не са знаели, но ето този колега турчин с псевдоним ‘Етиен’, който е бил [доносник] за Държавна сигурност, е казал на една моя приятелка – Вилдан, ‘тя е помакиня’ и тя дойде да ме пита. Аз и казах: „Да, вярно е!“, разказах и целите събития в Корница, от което беше потресена. По принцип тя познаваше едно семейство от нашето село, което живеело в района на Исперих и което се противопоставяло на това да им произнасят българските имена, с възхищение ми разказваше за тези случаи на смелост. Тя много ме обичаше и нищо не се промени с това. Ние знаехме, че той, колегата Орхан, работи за Държавна сигурност, досетихме се, че те са му дали тази информация за мен.

Аз не разказах на никого за истинските причини на моето прекъсване, само казах пак на Бонева, че баща ми е починал, че се съмнявам в това, че има умишлено убийство. Знаеха приятелките ми Вилдан, Ирфан и Гюлнур и Елка, за която споменах. Не можех да кажа истината, казах на почти всички колеги, че баща ми е починал и аз съм длъжна да прекъсна, защото не могат да ме издържат, разбираш ли. И работих месеци наред, и след това преминах задочно, и никой не ме е питал, нищо не съм разказала. Защото аз знаех, какво ще стане, ако разкажа на всеки истината. Никой нито е знаел, че съм била викана в МВР, аз не съм разказвала. След като убиха баща ми, те ми върнаха паспорта. Обаче книжката не ми я дадоха вече, не можах да си получа книжката с турско име. Книжката ми стоеше там застопорена, имаше едно управление на КАТ до нашия университет, седеше си там и аз не я търсех.

Какво ще работя? Тютюн работехме. Една година се върнах на село и писах на мое име тютюн и взех [удостоверение], че съм работила осем месеца[168] и после отидох [в Шумен], Бояджиев се беше върнал от Съюза и се явих на изпит, той ми писа четворка и така минах към задочно обучение.

Осемдесет и пета година пак почнаха да сменят имената, ние вече знаехме. Тогава аз бях на очни занятия, [на] лекции от последния, десети семестър, зимата, точно когато бях в Шумен, сменяха имената. Понеже бях временно в града за очни, мен, както и другите, не ме притискаха да [си] сменям имената. Бях в ужасно настроение, не отидох на абсолвентския бал, който при последните занятия беше организиран. Една моя колежка от Червен Бряг Светла Иванова, никога няма да забравя това, даже ми предложи да отида при нея в града, за да се спася от смяната на имената, но аз ѝ благодарих и ѝ казах, че е безсмислено. Ама там студентите – колеги от редовното обучение, които аз познавах, всичките ги привикаха един по един в университета. Януари, ‘85-а. Осемдесет и четвърта беше в Кърджалийско, декември, а януари ‘85-а почнаха вече [в цялата страна] … Всички знаеха от пътуващите, хората бягаха от Кърджалийско в Северна България. Всичко знаехме за това. Но [властите] правеха събрания, за да успокоят хората, за да няма протести, да не се бунтуват. Те правеха партийни събрания да успокоят хората, че те отдолу [хората от Кърджалийско] не са турци, а вие [в Северна България] сте чисти турци и на вас няма да ви сменяме имената. Така че те вярваха в това.

То човек иска да вярва в това, което му е най-изгодно. Аз на съседите им виках: „Чакайте, чакайте да видим, какво ще стане и тук с вас.“ Аз много добре знаех, сигурна бях, че скоро ще обхване и Северна България. Даже на тези, на които вярвах, им разказвах [за Корница].

Аз бях в Шумен и понеже тия неща съм ги изживяла няколко пъти, по улиците се движех и исках да видя [какво става] и съм си записала, аз си водех дневник, какъв е точно процесът за смяна на имената. Виждах войничета, които са ги пуснали в отпуск да си сменят имената, аз говорех на турски с тях, питах ги. Точно [тогава] бях в гимназията на стаж и първия час съобщиха на децата, че трябва […] да си сменят имената. Макар че нямах работа там, аз отидох нарочно този ден в гимназията, учителите не знаеха, че аз съм туркиня, само една учителка, с която заедно работихме в часовете по литература, т. е. при която правех стажа си [там] знае[ше], но нея я нямаше в учителската [стая] точно тогава. И аз слушах, какво говореха … Сутринта тръгнах аз по улиците, викам, чакай да видя, какво ще стане там. Вече те навлязоха в Шумен … Отидох сутринта рано … Но още приближавайки се към училище, срещнах едно тичащо момче и викам: „Чакай, какво стана, за името ли ти казаха?“ Той вика: „Махни се оттука!“ и избяга от училището. После разбрах от коментиращите с голямо възмущение случая учители, че това бил синът на някакъв зъболекар. След като учителят съобщил на учениците, че трябва да си сменят имената, той в знак на протест е напуснал класната стая и си тръгнал. … А момичетата и другите, след като им съобщиха, ги пуснаха, така, на междучасие и аз видях момичета по коридора, които плачат навън. И им викам аз на турски: „Вие защо плачете, я си вземете автобуса и си идете вкъщи, и се консултирайте с вашите. С тях ще решите. Тука ли ще си смените имената?“ А те: „Вярно, тъй да направим ние.“ Те не знаят какво да правят, това са малки деца. Викат ми: „Казаха ни да си сменим имената.“ Като влязох аз в учителската стая, … всички излезли от час след това съобщение, [учителите] всички надъхани. Никой не казва, разбира се, защо е всичко туй, учителите говорят така: „Ами те са били българи, разбира се, че трябва да си сменят имената.“ Аз седя там и ги слушам, така, нищо не им казвам. На мен ми беше много интересно да ги чуя. … После студентите ги викаха един по един в университета. Някои не искаха, връщаха се вкъщи, някои по-бързо си смениха имената, защото вече родителите им го бяха направили, но нас задочниците не ни закачаха. Аз си скрих студентската книжка и си взех една служебна бележка, че съм била на очни занятия, защото в Северна България вече почти на всички им бяха сменили имената. Върнах се и, защото имаше проверки по автобусите, скрих всички студентски книжки, паспорти, всичко е скрито. Нищо не се предава, разбира се, ние имаме много голям опит … И всичко беше предварително с фото[апарат] преснимано. Всичките ни документи бяха снимани. Моят братовчед Юсуф беше голям фотограф, само с тия неща се занимаваше, беше много добър и много добре снимахме неща, дето ни трябваха. И върнах се аз в селото, всички си сменили имената, само нашето семейство не си сменило имената. Т. е. – двете семейства. Бащата на Юсуф и брат ми ги търсят по този повод, те се скрили, няма ги. Няма ги, не могат да ги намерят. Пак мъжете търсят. И аз се връщам, разказвам им за ситуацията в Шумен и мислим. Аз казах: „Няма какво да се крием, ще се покажете най-накрая и пак ще се отказваме да си сменим имената. Докога ще се криете?“ А дъщеря му (Вахиде) и сина му (Юсуф) на Хюсеин Бабечки се върнали от университета в село, … защото не искат да си сменят имената и не могат да учат повече с турските си имена. Накрая излязоха нашите, брат ми Ибрахим и Бабечки и ги викнаха в съвета на селото да им сменят имената. Те казаха, че няма да си ги сменят. Няма да ги сменят, категорично отказват. След което извикаха бащата на братовчед ми Хюсеин Бабечки в МВР Толбухин, задържаха го в Държавна сигурност, на нас нищо не ни казаха за него, макар че питахме няколко пъти. След туй, около един месец мина, ние получихме призовка, извикаха ни в Толбухин, за да ни увещават да си сменяме имената. Имаше един от Държавна сигурност дошъл в Толбухин, координираше нещата, от София, представи се като Карастоянов. Той много ни помогна да не ни бият. Щото можеше и да ни бият, нали? Той искал да се запознае с нас, опитваше се да ни агитира. Но каза: „Аз ви обещавам, че никой няма да ви бие тука, защото вие сте ми много интересни.“ Аз отговарям: „Досието ни е достатъчно дебело, за да сме ви интересни.“ „Как – вика – няма да си смените името, досега сте бягали, крили сте се, ама ето сега вече няма да останете несменени. Само в посолството (т. е. тия от Турция) няма да си ги сменят.“ „Ами щом няма [друг начин] – викаме, – гонете ни, бе, някъде, където на вас ви харесва, извън България. Да не ви пречим тука, щото ние няма да си сменим имената.“ „А бе, как – вика – ще продължите така?“ „Ами, продължаваме.“ „Откъде ще ядете, как ще работите, как ще се движите?“ „Ами ще си стоим в село и това е, няма да се движим никъде.“ „Ами, добре, аз ви пускам, върнете се.“ И ни пусна, и ние се върнахме в село, и седим тъй. Тогава изпратиха Хюсеин Бабечки в Белене. Обаче не можеш да седиш, без да не правиш нещо, постояхме малко и непрекъснато мислим, след това те решиха, че ние пречим на населението, възбуждаме го и пак ни казаха: „Махайте се от този район. Ако вие не се махнете оттука, ние ще ви изселим.“ И ние знаем, че те, ако ни изселят, ще ни изселят пак по някакви български села. Викаме, добре, ние ще се махнем. И в същия момент, когато ние решихме да се махаме, тъкмо си събираме багажа … Обаче, ще се махнем, ама не можем без български имена никъде да мърдаме, нито камион можем да хванем, нито да пътуваме, кой ще ни приема с тези имена, поставиха ни пред свършен факт така … Брат ми отиде един път в Толбухин и те го задържаха веднага, и го вкараха в ареста за едно денонощие. Той си казал името и шефът казал: „Пуснете го, вярно, аз знам този случай.“ Пуснаха го. Защото всеки без документ го задържат моментално, за 24 часа или докато не си смениш името. И се върна. Тогава някои от нашите, Юсуф и Ибрахим, отидоха в селата в Плевенско, където бяхме жители, за да сменят имената на двете фамилии. Тогава беше така – един човек можеше да смени имената на колкото иска пълнолетни членове на семейството. Ние трябваше да си сменим имената и чак тогава можехме да предприемаме нещо. Целта ни беше да направим нещо, да запознаем западната общественост със събитията, защото всичко беше затворено [неизвестно], какво става в България.

Когато станаха терористичните актове, 85-а, по влаковете и тия от МВР идват в нашето село – Фелдфебел Дянково в съвета. Да ни разпитват. А, да, ние още сме в Толбухинско. Идват да ни разпитват, ама ние не знаем защо точно са дошли. Идват да ни разпитват и аз слушам през вратата, питат всеки поотделно: „Къде беше ти вчера?“ А ние не знаем, че имало преди един ден терористичен акт. Те нашите колят агнета, буркани правят, защото не можем да продадем [животните]. Всички са много възбудени. Магарето продадохме ли го, какво направихме, не знам. Просто не знаем, какво да направим с животните, братовчедите ни така оставиха всичко и едни цигани си ги присвоиха след това. Опитваме се да продаваме къщите. А аз именно този ден, за който искат информация, не бях в село, рано сутринта тръгнах с автобуса в 6 часа и се върнах вечерта, на всичкото отгоре бях във Варна, в едни мои приятели, турци. И ако разберат [властите], те ще си изпатят. Причината каква е [да ходя във Варна] – разузнавам начини как може да се избяга от България. Чудех се дали са ме следели. Аз не знаех причината, за какво ни викат. Влизам аз при служителите, казах вече, че един по един ни разпитваха. „Къде беше ти вчера?“ „Ами в Толбухин бях.“ „И кога отиде?“ Излезе след това, че моето посещение във Варна този ден съвпаднало с терористичния акт. „Ами – викам – в 6 часа сутринта с работническия … „„Кога се върна?“ „Вечерта в 7 часа.“ „Какво прави цял ден ти?“ „Ами ходих се по магазините, нали ще заминаваме, нали ни гоните и трябва да купувам разни работи.“ [Разказва подробно за разпитите.] И след това пак ни викаха да ни разпитват и тоя от София ни каза: „Вие знаете ли, че има терористичен акт?“ Аз казах: „А, вие нас за терористи ли ни смятате? За туй ли ни викахте, да ни разпитвате онзи ден. Вие толкова ли не ни вярвате.“ „А бе – вика, – ние сме длъжни да проверим, разбираш ли, вие сте едни от хората, които подозираме.“ …

Пък ние бяхме си жители още на Плевенско, защото ‘82 година, когато имаше едно масово подаване на молби за изселване от турците, тогава изгониха над 1000 души интелигенция от работа, повечето учители. Трябва да знаете за това събитие, в документите много пише за него, това всъщност е един много важен период. Ние също подадохме молба за изселване в Турция. От ДС пуснаха един слух, че могат да се подават молби, но за разлика от другите случаи, когато подаването ставаше в посолството, тогава ставаше в управленията на МВР. Молби [бяха подадени] за над 500 000 човека, това е едно наистина масово явление. Те го подготвиха и в същото време по такъв начин си правеха извод, какво е положението сред турците. Преди да сменят имената, те искаха да разберат, какво е настроението според мене … Обаче изгониха от работа много хора.

[Междувременно] бащата на Юсуф – Хюсеин Бабечки го изпратиха в Белене директно. Ние сега само младите бяхме останали. Баща ми убит, нали ‘82-ра, а бащата на братовчедите ни беше в Белене. Решихме да отидем в едно шуменско село, където имаме роднини, с. Климент, последното [село], дето живяхме. Отидохме там, говорихме с кмета, там имаше само две семейства български. Нашите роднини [бяха] изселени от Гоцеделчевско, син на моята леля беше женен за едно момиче оттам. Отиват всичките да говорят с кмета да ни приеме там. Той бивш учител, останал в селото, беше назначен за кмет. И аз – учителка, от студентската книжка е ясно, че съм пред завършване, учител по български език и литература им трябва, ще работя там, на кмета му хареса тази идея … А точно тогава имаше едно вътрешно нареждане – забрана на всякакви изселвания, всякакво преместване и на даване на временно жителство. За да сменят по-лесно имената. Нали имаше брожение и бягане … Кметът наруши закона само за това, защото се нуждаят от учители и ни даде временно жителство. А ние даже по-късно си донесохме документите от Плевенско и станахме жители … Имахме намерение да правим нещо, но защото бяхме сигурни 97%, че ще влезем в затвора, решихме да оставим на сигурно място двете жени. Затова избрахме с. Климент. Кемал, най-малкият син на сем. Бабечки, беше в 8-и клас, който щеше да остане с тях, а и при роднини, които да им помагат, защото с нас винаги можеше да се случи нещо лошо – аз и брат ми, Юсуф и неговата сестра, Юсуф, който учеше в София икономика, а Вахидето учеше в Института по съобщенията, аз учех, брат ми, понеже баща ми почина, той не учеше, ама щеше да учи, чакаше аз да завърша. Да, бяхме като четиримата от РМС[169]. От малки още се бяхме врекли, още като видяхме какво се случи в Корница, всички бяхме решени докрай. Или ще умрем, или ще идем в затвора – няма връщане назад. И само това 15-годишно момче щеше да остане при двете майки.

Нашата цел беше – Юсуф беше проучил [… ] – в София да влезем в едно от посолствата, не можеше в турското, беше установил, че най-добре е в английското, за да искаме журналисти, за да обясним, къде какво е станало, пък каквото ще да стане, ако щат да ни пускат … Обаче, ние отидохме в това село Климент, заради мене кметът ни даде жителство, купихме общо къща даже, да, вече имахме документи за самоличност с български имена, иначе не можехме да се движим, не можехме да направим това, което искахме. Направихме следния план – ако не успеем в София, ще тръгнем да бягаме в Букурещ и там ще влезем в посолството и ще направим нещо. Два плана. Преди това обходихме цялата граница и имахме карта, установихме през кое място можем да минем през границата. Но това бе вторият вариант. Междувременно ходихме на свиждане на Хюсеин Бабечки в Белене да го видим, и му казахме: „Ние сме решили да правим нещо и ще бягаме – два варианта имаме.“ Той ни умолява: „Не правете!“ Ние му казваме: „Няма да те слушаме. Виж и ти си в затвора, за какво си … Това си е наше решение, ние нямаме връщане назад. „Той не можа да ни повлияе. Написахме едно писмо и го дадохме на Кемал, братът на Юсуф – за майките ни, като му казахме да го разпечата след 10 дена някъде. А на майките ни не казахме, че отиваме в Белене на свиждане.

Тръгнахме за София, но не успяхме да влезем. Този път не успяхме. Ние бяхме шестима, още две турчета, едно момиче (Инджехан) и едно момче (Илхан), единият е съученик на Юсуф от техникума, учеше икономика във Варна, и една негова съседка, която има роднини в Румъния, Кубадин …, тя много ни съчувства и беше готова да се посвети на нашите идеи … А в същия момент знаехме, че Кенан Еврен ще бъде на посещение в Румъния. Именно тогава [искахме] да влезем в посолството, да можем нещо чрез турското посолство да направим. След като не успяхме в София, не можахме да влезем в посолството, не в турското, там въобще не може да се влезе. Юсуф беше проучил мястото на английското посолство, знаеше откъде трябва да минем, обаче не стана работата – понеже сме повече хора, видяхме, че е невъзможно. Понякога охраната се осигуряваше от повече хора … И решихме със самолет да пътуваме до Варна и от Варна да отидем в Силистра. Обаче братовчед ми, понеже беше с брада, не го взеха в самолета. И ние отидохме със самолет, а той с влак. И закъсняхме с един ден, изпуснахме случая с посещението на Кенан Еврен. Спахме във Варна, в съученичка на приятелката [ни], на другия ден тръгнахме за Силистра, вечерта чакахме и наистина минахме границата, [която е на] 30 километра, облякохме се добре, отидохме в Кубадин, спахме там една нощ. Нелегално минахме границата, 30 км пешачка, през нощта минахме, през браздата. Има кули само, не можаха да ни хванат, границата не се пази толкова. Всички [от нас] бяха пълнолетни, най-малката беше братовчедка ми и другото момиче на 18-19 години. [Дали не ни беше страх, че тия деца ще ги убият]. Може [да пострадаме, но] ние вече се бяхме решили. Ще върви ли, няма ли, всеки си решава сам, ние не сме ги карали, те искаха да минат [границата] с нас. След това на разпита, какви хубави показания имат, никой не е издал нищо. Никой не научи за намеренията ни в София, [иначе] пак щяха да ни обвиняват, че сме правили организация. Ние никой път не сме назовавали [някаква група], само сме действали така, няма име на организация, няма нищо. Защото знаехме, че назовеш ли един път, после може при изтезанията да кажеш нещо, [бяхме се наговорили] всички да кажат едно и също и ето … И минахме, макар че спират и проверяват през известно време по пътя, качихме се на една кола за Кубадин, дадохме им злато и пари и … ни оставиха в Кубадин, намерихме роднините на това момиче, отидохме у тях, и казахме, че сме дошли на екскурзия, нищо повече, защото могат да ни издадат. Те ни сготвиха нещо, една нощ спахме у тях, починахме си и после отидохме в Букурещ, с влака. Имахме си разговорник, предварително взет, и с таксиметров шофьор намерихме турското посолство. Имаше една сладкарница срещу входа на посолството, седяхме до 6-7 часа, една турска кола видяхме, отидохме, говорихме с човека, че сме дошли на екскурзия от България, искаме да говорим с посланика. И той каза: „Добре, в 10 часа елате, като ме видите, че слизам по външната стълба на сградата, приближете се, аз ще отворя вратата и вие ще влезете. Защото посланикът идва чак в 10 часа.“ „Добре“, казахме. И ние си отидохме, разходихме се из Букурещ, спокойно, спокойно отидохме срещу турското посолство, седим и като видяхме, че слиза по стълбата, ние се приближихме. Видяхме, че милиционерите също вървят към нас и охраната е увеличена. Той излезе, милиционерите викат „дайте си паспортите“, аз отидох при него, но той затвори вратата отзад, той затвори и ние му викаме „защо затвори“, а той каза: „Посланикът не може да ви приеме, има си много работа.“ И ние му викаме: „Сега ще ни задържат, ние избягахме.“ Той каза: „Нищо не мога да направя“ и милиционерите ни задържаха. За първи път го казвам това, това не сме го казвали …, щото веднага в шпионаж [щяха да] ни обвинят. На разпитите съвсем друго пише. И след като румънците ни вкараха в една кола към тяхното МВР, ние изядохме всичките адреси, които имахме у нас, сдъвкахме ги. Те ни обискираха и два дни, две денонощия те ни разпитват, има преводач на български и на турски, с карти и ние разказваме всички събития на румънците, какво става в България, не ни пука – за смяната на имената, убитите, всичко им разказахме, така направиха, така направиха, еди-какво си, еди-що си. Следователите обаче много се интересуваха за положението в България, храниха ни там, след което ни казаха: „Вижте какво, ние имаме договор, не можем да не ви върнем, ще ви върнем на българите, но това, което тук сте разказвали, си остава тук.“ И вярно така направиха. Нищо не дадоха, само един протокол за предаване. Румънците само в това ни съчувстваха, че не издадоха това, което ние сме казали … И ни върнаха, качиха ни на една кола за Гюргево. Преди Гюргево отварят вратата и качват едно момче 17-18-годишно с един касетофон. Качиха го, и той влезе, и го питам на турски „Ти кой си, бе?“ „Аз преплувах Дунава“, вика … Те всички турци тръгнали да бягат за Румъния, разбираш ли. Защото една седмица преди нас [от] едно съседно село бяха избягали за Румъния и ние бяхме чули, че са избягали и не бяха се върнали. И ние помислихме, че може да успеем. Нашата грешка беше, че не помислихме да влезем в някое арабско или друго посолство. Само и само да разкажем какво е положението в България, те щяха да се интересуват, да дойдат журналисти, па пак щяха да ни върнат. Ама ние се свързахме с турското. Оня го нямаше вече в Букурещ – Кенан Еврен[170] … Всъщност [от] турското посолство много хора са върнали обратно. Само един случай има. Български турчин, който е влязъл в турското посолство в Москва, Турция успя да го вземе – турците се разбрали с Москва и пратили [беглеца] в Турция. Дипломатите може да са знаели, че не може, много е трудно да се оставят [бегълци] вътре в посолството. Ако вземат да ги събират, те не могат да ги изхранят. Така мисля, трябва да се разследва, не съм разнищила този дипломатически въпрос, дали има някаква заповед на турското Външно министерство по този въпрос, но трябва да мине време, за да има достъп до архивите. Това момче каза: „Трима души бяхме. Единият се удави в Дунава. Другият се върна и само аз стигнах.“ И всички заедно ни върнаха в Русе. В Русе се оказа, че и онова момче, което той мислел, че се удавило, и другият, който се върнал, и двамата са задържани вече. Тоя, който започнал да се дави и да вика за помощ, попаднал на един остров през нощта и тъй се спасил. И всеки от нас го разпределиха по жителство. Нас – в Шумен, двамата ни съпроцесника – в Толбухин. В Шумен, в Държавна сигурност ни държаха един месец. Разпитваха ни поотделно, но ние се бяхме уговорили и всички отговори бяха еднакви. Първо за София – защо сме ходили? Ходили сме в София, да, защото братовчедка ми е била там, за да я вземем. И сме тръгнали със самолета, па тоя нашия „глупак“, понеже бил с брада, не са го взели. Добре, второ, тръгнали сме да бягаме в Румъния, защото ни сменихте имената и оттам – турското посолство, целта ни е да идем в Турция, но не можахме, тъкмо се приближихме към посолството и ония ни арестуваха. Толкова, само това си знаехме. На всеки показанията му са едни и същи. И понеже показанията са едни и същи, те не ни биха, за да разнищят друго.

После ни осъдиха нас момичетата на по две години затвор, момчетата по две и четири, и изселване по две години на всеки един, имаше и по 1000 лева парична глоба. А на другите наши двама съпроцесника им дадоха само по 2 години изселване. Защото ние сме с били по-голяма биография и че ние сме организаторите, ако не са се били хванали с такива хора като нас, нямало да тръгнат по кривия път. В [затвора в] Сливен жените ни казаха с братовчедката: „Вижте какво, вие там ще казвате, чувстваме се виновни; защо така направихме, ами бяхме много повлияни от смяната на имената. Защото е много важно да ви дадат по-малка присъда, като ви дадат по-малко, ако искате пак правете.“ Затворничките, които са минали този процес, знаеха повече, защото ние им казвахме: „Ние ще кажем тъй и тъй.“ „Хич няма да казвате, молим ви, защо трябва да лежите повече?!“ Викаме „добре“.

Самият процес беше такъв. Аз казах: „Да, чувствам се виновна“ и братовчед ми така каза, но адвокатката реши да спасява нашата малката братовчедка и затова и зададе въпроса коя е нейната родина. Обаче тя не каза България, не искаше да казва, че България и е родината, но не каза и Турция. Поради което [съдът] реши, че видиш ли тя не иска да приеме България за своя родина и бяга в Турция, защото я смята за родина, значи не се е осъзнала и нея не я пуснаха на свобода. А брат ми стана и каза, че никога нямало да забрави тези събития, когато са убили вуйчо ни[171], и че много са ни тормозили толкова години. Разбираш ли? А тяхната цел бяхме ние [по-големите, Зейнеп и Юсуф], ние бяхме на топа на устата, аз и братовчед ми, а като стана така с братовчедка ми и с брат ми, те решиха, че не сме само ние най-големите им врагове и ни дадоха еднаква присъда … Стана така, че те всъщност ни защитиха по някакъв начин. Защото питаха „кой предложи първи да избягате“, примерно. Брат ми каза: „Аз казах на сестра ми да избягаме.“ Той ме спаси и присъдиха: на момчетата две години и четири месеца и на момичетата две години затвор. А Вахиде отрече брат и да и е повлиял за включването си в бягството. Моята братовчедка, която според адвокатката трябваше да я освободят, защото беше най-малка, и нея не я пуснаха. Адвокатката ужким се опитваше да я спаси. Всъщност брат ми и братовчедката ми нямаха такава богата биография във съпротивата като мен и Юсуф, затова нашето положение беше по-сложно. Макар че ние най-напред отричахме и казвахме „адвокати не искаме“, обаче нашите въпреки всичко хванали сума ти адвокати, дали са си парите напразно. А на двамата ни съпроцесника от Толбухин – Инджихан и Илхан, още преди делото адвокатите са казали, че ще ги освобождават. Илхан ни каза това. Всичко е [било] решено, това е [било] само така, сцена, игра. И така ни осъдиха.

Осемдесет и пета влязох в затвора, 16-17 месеца лежах, защото работих. Брат ми беше в Белене и братовчед ми във Варна. А брат ми от Белене идва надъхан, там са всички затворници …, в смисъл, дето са все като него, противници на асимилацията. Сума ти има такива като нас, бягали през Румъния, някои са оставали дори една седмица там. Братовчед ми след това направи така, че да го пратят в Белене, понеже баща му бил там. Тримата мъже бяха в Белене, а ние двете в Сливен. Майките ни непрекъснато по свиждане. И стояхме в затвора, аз бях шивачка, братовчедка ми друго работи. Тук се опитваха да ме вербуват да сътруднича на ДС с обещания да ме пуснат предсрочно. Беше ужасно, 99 процента от политическите затворнички бяхме осъдени във връзка с асимилаторската политика. Имаше от Кърджалийско, от Ябланово, имаше и жени от Корница заради това, че са позволили децата им да бъдат обрязани. Малко преди ние да влезем, там за пореден път е била и втората братовчедка на нашите бащи – Емине от Краище, която лично обрязвала момчетата.

След като си излежах присъдата в Сливен заедно с моята братовчедка, оттам – за няколко дни бях при майка ми в Климент, после ходих в Михайловградско, в с. Ботево, където бяхме изселени по присъда с брат ми, за да хвана квартира и да взема дърва, след което заедно с майка ми с кола братовчед ни ни закара в селото. Беше в навечерието на новата 87-а година. А Вахидето излезе 1-2 дена след мен, не знам как са ни брояли дните, тях пък ги бяха изселили в с. Черни Връх, пак Михайловградско.

Ние по традиция, наследена от баща ни, слушахме непрекъснато радио „Свободна Европа“ и другите подобни предавания на български. Първото нещо, което купувахме на новото местожителство, беше „Селена“, преди това беше „Веф“. Купихме в Ботево „Селената“ и седнахме до радиото. И първото най-хубаво нещо, което чухме с най-голямо въодушевление по радиото, беше, че в Михайловград [Монтана] „Независимото дружество за защита правата на човека“[172] има свой голям център. Така че ние пуснахме Кемал да се свърже с тях – Димитър Томов и Цеко Цеков, още лятото ‘88-а година. Свързахме се с тях и чрез него им казахме: „Щом защитавате правата на населението в страната, ето защитавайте нашите права.“ Тя бяха въодушевени от нашите биографии и готовността ни за съпротивление: „Добре, ще ви защитаваме. Каква е вашата цел?“ „Ние искаме оттук да се махаме“ „Е, запишете се – вика – като членове на нашето Дружество. И нас ни гонят от България и вас ще ви изгонят. Но ние не можем да работим сред турците, не ни се доверяват. Вие ще защитавате по-ефикасно и техните права, да работим заедно в тази насока, пък после непременно ще заминете оттук“ „Добре – казваме ние, – веднага се записваме“ И веднага всички станахме членове, моментално, май оставихме Кемал да не се записва за член, за да е в сянка, да бъде резерва и той да продължи нещата, ако с нас се случи нещо. Четиримата се записвахме моментално като членове на Дружеството. Бащата на братовчедите ни също вече беше изселен някъде във Врачанско, но него не го занимавахме. Той слушаше само за дейността ни по радиото и се гордееше с нас. Съобщиха ни турските имена по западните радиостанции. Попитаха ни от Дружеството в Михайловград: „Вие съгласни ли сте тука да дойде един чужд журналист и да разкажете всичко преживяно“ Това беше една от най-важните мечти за нас по принцип и веднага се съгласихме. Ние посредством Кемал им дадохме снимки и описахме нашата история, за да може евентуално Амнести Интеренешънъл[173] да ни защитава. „Веднага сме съгласни да го направим“, казахме. И тъкмо журналистът щеше да дойде в с. Ботево и те [ДС], понеже подслушват, решиха да ни махнат от Михайловградско. Най-напред вечерта след 18:00 се срещнахме с някакви служители на ДС в Шумен. Имаше огромна разлика между предишното и сегашното им отношение към нас. Те ни върнаха в село Климент, Шуменско, макар че още не ни бяха изтекли присъдите, ние имахме още изселване. Но ние като си обявихме по „Свободна Европа“ имената и точния адрес в Климент – телефона, много смели турци започнаха да идват да стават членове на Независимото дружество. Междувременно аз бях определена като координатор на Варненска област, но под това се подразбираше на Североизточна България, където живееха най-много турци. А за Русенско отговаряше Сабри Хамдиев. Представете си само, преди това хората нямаха право да произнасят гласно турските си имена, никъде официално такова нещо не се четеше или чуваше и изведнъж някаква група от турски младежи съобщават с турските си имена, че членуват в неформална организация, че ще защитават правата на турците. Още повече, че тези младежи са известни в Толбухинско и Шуменско, по всички краища на страната, където живеят бивши затворници от Белене, защото Хюсеин Бабечки беше там и всеки чрез него ни познаваше биографията задочно.

Веднага ни намериха и към нашата дейност се присъединиха и тримата от с. Пристое – на 4-5 км от Климент, – които бяха бягали в Румъния 10 дни преди нас и които също бяха осъдени на изселване. Постепенно дейността ни се разрасна и ние направихме в Климент още едно ръководство при случай, че нас ни изгонят.

Още в края на 88-а година аз и Юсуф дадохме изявление пред френската преса за всичко, дето стана, за да привлечем световната общественост. [Журналистите] идваха тайно. През декември трябваше аз и Юсуф заедно с Димитър Томов[174] трябваше да се срещнем в дома му с един френски журналист, но ни задържаха в дома му в Михайловград и след 24 часа ни освободиха, след като по западните предавания съобщиха за нас непосредствено, информацията предаде Кемал, който отдалеч наблюдаваше всичко това. Пратиха тайно журналист, който дойде в Климент и ние дадохме обширно интервю, но поради намесата на шефовете Румяна Узунова се уплаши да го публикува. Петър Бояджиев беше връзката с нас и с всички членове на Дружеството, той предаде интервюто, но … Аз казвам, че без него тази нелегална борба [беше немислима], той беше най-голямата [фигура], не точно Румяна Узунова, чрез него отиваше всичко при Румяна Узунова, той и даваше записите. Най-ярката фигура извън България, която изигра най-голямата роля е Петър Бояджиев. Вярвахме му и той ни вярваше, защото имахме общи познати – затворниците от Корница, с някои от които той беше лежал в затвора. Аз забравих в едно друго интервю да разкажа за него, когато нещо е спонтанно, някои неща се забравят[175].

[През януари 1989 г] от Дружеството аз, Петър Манолов и отец Благой Топузлиев, а може да имаше и други, но не помня, трябваше да се срещнем с Митеран[176], аз специално трябваше да разкажа пред Митеран цялата истина за положението на турците и мюсюлманите в България … Но те [ДС] ни задържаха преди Пловдив. Ние щяхме да тръгнем заедно от Пловдив за София с Петър Манолов и отец Благой Топузлиев и аз като представител на турското малцинство и като отговорник за Варненска област. Трябваше да говоря с Митеран, да обясня всичко това, обаче те ни задържаха [в] Пловдив, и той се срещна с Блага Димитрова[177] и Желю Желев. Но ние след това дадохме интервю за френската телевизия и за вестниците. И във Франция се излъчи документален филм. Разказахме пак за всичко.

След като замина Митеран, януари ‘89-а, въпреки че не успяхме да се срещнем с него, [на] Петър Манолов му обискираха [дома]. Държавна сигурност взеха от Манолов ръкописите му и целия му архив. Той започна гладна стачка до връщане на архива му. Ние обявихме също след него седемдневна и първи започнахме в Североизточна България верижна гладната стачка, която след това през май месец щеше да служи като пример за населението. Като ни върнаха от Пловдив в Шумен, ние толкова много активизирахме нещата, че все повече турци започнаха да идват и да членуват в Дружеството … Местните хора знаеха, от Толбухинско, колегите от затвора на Хюсеин Бабечки знаеха, че сме помаци, но някои не знаеха. Ние се приемахме тогава от населението като лидери на турците в България, защото тях искахме да организираме, а малко по-късно направихме връзка с Корница, знаехме със сигурност, че нашите села там слушат по радиото за всичко [… ], дадохме им адресите и имената и те също се свързаха с представители на Дружеството от София, с Деян Кюранов[178]. Някои бяха задържани там, прекъсваха им връзките. Но нашата цел, каква беше – тук, в Благоевградско не можехме да работим, далече е, няма да ни допуснат дори до село, а всъщност най-наелектризираните райони бяха тогава Североизточна България и Кърджалийско. И ние трябваше тях да събудим. С тях да започне тази борба, против [„възродителния“ процес] … Това беше мястото, където искрата щеше да подпали огъня, Североизточна България, където всъщност живеехме и ние. Хората, с които заедно бяхме преживели последната масова вълна на принудителна смяна на имената, ни знаеха биографията и ни вярваха. Защо? Ние не искахме да си сменим имената и ни изгониха от толбухинското село Фелдфебел Дянково, отидохме в това село Климент и веднага влязохме в затвора, [върнахме се като] изселени. Връщаме се, пак продължаваме борба и всички слушат „Свободна Европа“. Те, хората ни вярваха, макар че в началото се страхуваха малко и имаха основание. Първи ни повярваха изселниците от нашия край, които живеят тук и Аляйдин, кореняк от село Климент. Ние гладна стачка като правихме, Аляйдин ни подкрепи, и идват служители от МВР-то и нищо не могат да направят, умоляват ни, „Спрете – казват – тази гладна стачка, не правете така, ето, хората са свикнали вече, вие сега ги [разколебавате]. Ще ви дадем апартаменти в града, знаем, че много сте били репресирани, грешки са направени спрямо вас, но сега вече няма да е така.“ Ние казваме: „Ние сме против асимилаторската [политика]. Разбира се, че имената трябва да се върнат.“ Всичко това по някакъв начин правим достояние на хората от околността и надеждата се поражда.

По радиото и западните радиостанции ме обявяваха като Зейнеп Ибрахимова Мустафова, а официално ние всички сме с българските имена – моето беше Сюзан, ние си сложихме пак турски имена, Сюзан Исаева Узунова. Нали в Плевен не разбират и брат ми и братовчед ми избраха все такива, турски – Левент, Денис. Сюзан, не че е чисто турско, но се използва и в Турция, а и сред турците в България преди смяната, все пак не е чисто българско. Веднага ни [разпознаваха], че ние не сме българи. За нас, за всички мюсюлмани бе важно това, да се вижда, да личи дори по тези имена, че ние не сме българи. А [властите спекулират] – родина, какво ще споменават на нас за някаква родина, като знаят, че ние сме заклети противници на асимилацията, ние сме и против българския национализъм, шовинизъм. Ние винаги казвахме: „Пускайте ни да бягаме оттука. Не щем да живеем тука.“ Каква родина? Родина! Родени сме тука, обаче … Те са [били] длъжни [да говорят така], ама при нас това не вървеше. Ние казва[х]ме, че въобще не приемаме теорията, че сме били българи, ние сме турци. И толкова. И дори да сме с български произход, както твърдяха, не искаме да сме българи, дори това да е вярно, пак не ни интересува, какви сме били.

Ние непрекъснато поддържахме връзка с Петър Манолов и един път аз отидох в Пловдив, там той ми каза да отида в София. Манолов, който тогава още продължаваше да гладува, ми каза да се свържа с Блага Димитрова, да и предам нещо, че по телефона се подслушва. Аз отидох и там бяха Деян Кюранов и Желю Желев. Беше първи февруари. И им разказах за нашите събития в Корница, за следващите ни проблеми с властите. Те задочно ме знаели от радиото. И след това Деян Кюранов ме придружи до гарата и ми каза: „Зейнеп, вие сте много действени, много работите, ние тука такова нещо не правим. Всичко вие от Дружеството правите и аз съм много разочарован от нашата дейност“ и така си приказвахме с него. Дори по негово предложение решихме да направим документален филм с репортажи на пострадали от процеса на принудителна асимилация през 70-те и 80-те години, за да се прожектира пред интелектуалците в София с цел тяхното информиране по въпроса. Беше изключителна идея и аз твърдо обещах да помагаме за реализирането и. Когато аз си отидох в Шумен, в село Климент, научих, че нашите [международни] паспорти вече били готови и същия ден на моето пристигане ни екстрадираха. На 02.02.1989 ни взеха с коли от с. Климент пред очите на цялото село и ни отведоха в Русе. Но понеже обискът траеше 8 часа, оттам ни изпратиха с влак за Будапеща едва на следващия ден – 03.02.1989. Всичките – осем човека. Семейството на братовчед ми и нашето семейство. Тази роля, дето аз съм я изиграла, са я изиграли всичките от нашето семейство. Случайно моето име повече се знае. Искам винаги да го подчертавам този факт, защото иначе няма да е честно. Аз, Юсуф, брат ми, всички едно и също сме вършили. И Кемал, който винаги беше в сянка и който винаги беше връзката ни, след като беше пораснал, разбира се.

И „заминавайте за Австрия“, на границата австрийците ни върнаха в Будапеща, [отново] се върнахме [в Унгария] и отидохме в турското посолство по указания на Петър Бояджиев, с когото установихме връзка и който чрез посолството в Париж съобщил за нас в турското представителство в Унгария. От турското посолство ни настаниха в един хотел в стария град – Цитадела се казваше. Една седмица преговаряха с австрийците да ни пуснат през границата, тъй като ние не искахме да останем в Австрия или да вървим в други държави и щяхме да пътуваме за Турция от Виена, от Будапеща тогава може и да не е имало полети на турските авиолинии. Австрийците вече разбраха, че българите много гонят от страната политическите си врагове и започнаха да връщат. След нашия случай те пропускаха хората, които оттам ще пътуват за Турция. От турското посолство ни платиха хотела и билетите и в Австрия ни качиха на турски самолет, така излетяхме за Турция, чак на 11-и февруари вече бяхме в Истанбул.

Именно заради това, защото аз бях жена, много известна в тази борба, по-късно ролята на организатор на Майските събития в района поеха редица жени. Защото май смятаха, че жената по-малко ще бъде репресирана, и от тази гледна точка. И хората започнаха да смесват моето име с имената на другите [жени]. Зейнеп започна да се смесва с Гюлтен, имаше една Къймет и някак си хората смесиха това понятие на жена организатор, концентрираха го в името Зейнеп и то фигурира в много документи. Даже една жена, не знам как се казваше, живееща във Франция българка, беше дошла да пише за тези неща и искаше от мен интервю, тя ми каза, че се е създал мит за мене. Тя искала да стигне до мен, но са и казали, че Зейнеп се крие, тя е в неизвестност, тя е нелегална. Тя е нашият Левски, нещо подобно. Аз тогава не исках да говоря с нея. Не пожелах да направи интервю с мен, казах, че лично ще напиша за тези неща. Сега съжалявам, че не съм го направила. Това, което говореше тя за случая с мита, го беше научила от изселниците. Те наистина продължиха да смесват името на жената – лидер от Майските събития, и често се споменава и името Зейнеп. При нас [в семейството] се случи така, че аз бях по-голяма, повече бях учила, както и Юсуф от семейство Бабечки, ние давахме повече изявления пред журналисти и станахме по-известни. А Вайдето и Ибрахим – по-малко. Когато се наложи, нас ни задържат, те веднага се обаждаха и така нататък.

Ние винаги сме мислили, че ако на тези от ДС им омръзнем, могат да се отърват от нас. Единият [вариант] беше, че ще ни убият. Или щяха да ни убият, или … щяхме да спечелим нашата идея. Да избягаме от тази страна и да се отървем завинаги от българската политика на асимилация. Не сме мислили, че ще стане така, че ще има такова масово прогонване на хората от страната. Ние се борехме за връщане на имената, не сме мислили, че ще има такова [принудително екстрадиране]. Разбира се, че такова едно масово изселване е част от вечната политика на България с цел да се отърве от турците. Разбира се. Заради Майските събития[179] не трябваше хората да се принуждават да се изселват. Благодарение на Майските протести – ако българите ги бяха подкрепили, комунистическото правителство щеше да падне още тогава, може би властта в страната щеше да се поеме от много по-достойни хора, нямаше да се обере държавната хазна и ние щяхме да продължим да си живеем тука, след като проблемът с асимилацията се разреши. Не трябваше да има изселване, разбира се, но това е вечната политика на България, от Балканската война, та дори и от много по-рано. Политиката на властите спрямо турците, помаците, циганите в страната в повечето случаи е била асимилация и изселване, и изселването води, води към асимилация, асимилация – намаляване на броя на небългарското население. Или ще се асимилираш, или ще заминеш. Това много добре е описано от Евгения Иванова в книгата и[180], според която това е единствената [цел] и е една последователна политика.

октомври, 2008 г, гр. София

записала: Мария Костадинова

Текстът е част от сборника Насилие, политика, памет. Комунистическият режим в Пиринска Македония – рефлексии на съвременника и изследователя, съставители Михаил Груев, Веселин Тепавичаров, Петя Василева–Груева, Виолета Коцева–Попова, Мария Костадинова, Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011.

Проектът е финансиран от програмата „Активна европейска памет“ на Европейската комисия.

Публикува се със съгласие на автора

Родена е през 1958 г. в с. Корница, с висше образование. През март 1973 семейството й е интернирано; по време на „възродителния процес“ с още трима нейни близки са осъдени на затвор (1985), след което в края на ноември 1986 г. принудително е заселена в с. Ботево, Михайловградско. От 1988 г. е член на Независимото дружество за защита на правата на човека и негов представител за Варненска област. На 3 февруари 1989 г. е експулсирана от България. Д-р, доцент в Анкарския университет и университета „Гази“ по българска и руска литература.

Коментари (19)

- 01-02-2012|Силвърмен

Г-н Енев, хайде стига вече с този възродителен процес! Байгън и от него и от холокоста. Няма да ги забравим, но не е нужно все да ни се навират пред очите.

- 01-02-2012|Златко

Съжалявам, но имам простичък въпрос: щом не ви интересува, защо тогава реагирате? За мен опитите на хората да забравят (каквито и да са причините за това) са просто израз на нещо, което наричам „обществена гангрена“. Разбирам, че животът е труден, разбирам и това, че приятните сериали са по-лесни за преглъщане от размислите за това кои сме, откъде идваме и защо сме такива… Но просто ролята ми е такава – да не давам мира на ония, които биха искали да заспят и забравят. Съжалявам, че това дразни.

Нали разбирате, че изборът ми не е особено голям: или трябва да се откажа от това, в което вярвам (примерно, че за тази страна и народа ѝ все още има някакво бъдеще), или да продължавам да върша неща, които от време на време са ви като камъче в обувката. Не е лично, просто въпрос на кондиция…

Пиша това с уважение, между другото (само в случай, че не е станало ясно)…

- 01-02-2012|Любомир Сирков

И аз с цялото възможно в такива случаи уважение, Златко, ще се опитам да отговоря (вместо Силвърмен, който вероятно повече няма да се весне тук) на твоя тъй простичък въпрос:

„щом не ви интересува, защо тогава реагирате?“

Разбира се, на такъв простичък въпрос най-логично е да се отговори с един такъв не по-малко простичък контра-въпрос:

„А вие, щом ви дразни, че хората реагират, защо изобщо публикувате нещо?“

(Все пак, ако хората не реагират, има ли смисъл да се публикува каквото и да било?)

- 01-02-2012|Любомир Сирков

Но очевидно е необходимо да дадем и един по-обстоен, максимално конкретен отговор.

Златко, ако още не си разбрал, на хората им е писнало от фалш. От имитации. От ментета, ако щеш.

Тук, с тази публикация, на нас, читателите, ни се предлага един никому ненужен „драм-театър“.

Обърнете внимание как е оформен текста.

Накъсано, разбъркано, с обозначения от типа [… ] и с множество номерирани бележки под линия, и накрая с обозначение:

октомври, 2008 г, гр. София записала: Мария Костадинова

Всичко това щеше да има някакъв смисъл, ако наистина ставаше въпрос някакво уникално теренно проучване, в което антрополози, след безумно тежко изкачване по планинските урви, са успели най-накрая да стигнат до трудно достъпно планинско селце, в което са открили никому неизвестна досега възрастна жена. И тази жена, със своя диалект и немощен гласец, им разказва за неща, за които всички ние досега не сме и подозирали…

А истината, разбира се, е далеч по-проста. И изобщо не изисква такова стилистично драматизиране.

Въпросната Зейнеп Ибрахимова (както това може да се види и от биографичната справка за нея, публикувана пак в този сайт

here

)

НЕ Е някоя необразована и сурова жена, живяла цял живот на село – а е университетски преподавател: „д-р, доцент в Анкарския университет и университета „Гази“ по българска и руска литература“…

И беше много по-естествено този текст да бъде написан от самата нея, оформен в съответния по-пригледен вид – а не да бъде представян като устна изповед, записана, едва ли не, от незнайно как докопал се до нея анкетьор…

Наистина, кому е нужен целият този театър??

Или може би трябва да го наречем „цирк“?!

(А, да, и все пак да уточним: коректното име на въпросната Зейнеп Ибрахимова в момента е ZEYNEP ZAFER, виж

ТУК)

- 01-02-2012|Златко

Понеже квалификациите тук („театър“, „цирк“) засягат не само мен, а труда на много хора, които са вършили сериозна и достойна за уважение работа (текстът е част от двегодишно теренно проучване и книга с източников материал от няколко стотици страници, за която Сирков очевидно не знае НИЩО), си позволявам малко изключение от правилото да не обръщам внимание на нещата, които не го заслужават.

За онези, които са склонни да се поинтересуват, ето тук част от съдържанието:

Цитат:

Насилие и идентичност: пиринска Македония в етнонационалните политики на комунистическия режим в България

Веселин Тепавичаров: ПРОЕКТЪТ И ХОРАТА

Мария Костадинова: ИНДИВИДУАЛНИТЕ СПОМЕНИ И ПЪТНА КАРТА ЗА БЪДЕЩЕТО

ИНДИВИДУАЛНИ РАЗКАЗИ И КОЛЕКТИВНА ПАМЕТ

Костадин Яковлиев: „МНОГО ХОРА ТОГАВА НЕ ВЯРВАХА НА ОЧИТЕ СИ, НО НАЛИ СМЕ СИ ТАКИВА, СТРАХЛИВИ…“

Георги Сотиров Дукимов: „НИЕ НЕ ИСКАХМЕ ДА СМЕ КЪМ ФЕДЕРАЦИЯТА, НИЕ ИСКАХМЕ ДА СМЕ САМОСТОЯТЕЛНА ДЪРЖАВА“

П. К.: „НИКАКЪВ МАКЕДОНЕЦ НЕ БЕХ, АМА КАТО ГО ПИШЕ В ДОКУМЕНТА, ТО ТЕ ДРАЗНИ…“

Д-р Иван Гаджев: „КАК СЪМ МИНАЛ ГРАНИЦАТА, САМО НЯКАКВА СИЛА ЗНАЕ…“

Илия Воденов: „ЦЕЛТА НИ БЕШЕ НАЙ-ВЕЧЕ ДА СЕ ПРИЗНАЕ МАКЕДОНСКАТА НАЦИЯ КАТО НАЦИЯ, ЧЕ СЪЩЕСТВУВАМЕ, И ОБЕДИНЕНИЕ НА МАКЕДОНИЯ“

Георги Николов Длъгацев: „АЗ ВЕДНАГА СХВАНАХ, ЧЕ НЕ Е ДОСТАТЪЧНО САМО ДА СИ ПАТРИОТ, НО ТРЯБВА ДА СИ КОМУНИСТ“

Стоян Георгиев: „ЩОМ Е ЗА МАКЕДОНИЯ, ГОТОВ СЪМ НА ВСИЧКО“

Георги Димитров Янев: „И ТАКА ГО ОБЯСНИХА – „СЕГА СЕ ФОРМИРА НОВА НАЦИЯ – МАКЕДОНСКАТА…“ Милен Радев: „И ТОЙ КАЗА, ЧЕ АПЕЛИРА КЪМ ГРАЖДАНСКАТА МИ СЪВЕСТ…“

Кирил Костадинов Иванов: „ВРАГ НОМЕР ЕДНО НА БКП-ТО БЕХ АЗ ТОГАВА“

Страхил Дерменджиев: „НА ХОРАТА ИМ БЕШЕ ДОШЛО ТАКА, КАТО ПУСНАТО ЦЕНТРАЛНО, ЧЕ ПИРИНСКИЯТ КРАЙ СТАВАТ МАКЕДОНЦИ“

Димитър Костов Димитров: „ТЕ ИСКАХА ВСИЧКИ ДА БЪДАТ РАВНИ В БЕДНОСТТА…“

Василка и Георги Мишеви: „ТО БЕШЕ СТРАШНО ДА ИЗЛЕЗЕШ ОТВЪН ВРАТАТА НА ОНЕЯ ВРЕМЕНА“

Владимир Тодоров: „АЗ НЕ СЪМ И КРИЛ, ЧЕ БАЩА МИ Е УБИТ ОТ „НАРОДНАТА ВЛАСТ“

Мехмед Амид Хамид: „ОБВИНЕНИЕТО ИМ БЕШЕ: „МЕТЕЖ“, ТАКА ПИШЕХА, А АЗ ДОРИ НЕ ЗНАМ КАКВО Е ТОВА „МЕТЕЖ“

Фета Фета Кисел: „ТОГАВА ОТ СЛЪНЦЕТО МОЖЕШЕ ДА СЕ СКРИЕШ, АМА ОТ ПАРТИЯТА НЕ“

Юсеин Мехмед Хатип и Ахмед Атип: „МЪЖЕТЕ – В ЗАТВОРА, ИНТЕРНИРАНИ, ЖЕНИТЕ – ПЛАЧАТ“

Сафие Гордал: „НИЕ МНОГО ПРЕКАРАХМЕ, АМА ПАК ИЗКАРАХМЕ ЖИВОТА…“

Сафие и Шериф Джуркин: „СМЕНЯХА НИ ИМЕНАТА, ЗА ДА НИ ПРАВЯТ БЪЛГАРИ“

Ахмед Осман Осман и Пембе Алиева Киселова: „А ОТВЪНКА – ПЪЛНО НАРОД И ВСЯКОЙ ВИКА: „СМЪРТ!“

Мустафа Бегов: „НАЙ-СТРАШНА КАРТИНА ВИДЯХ В БЕЛЕНЕ…“

Никие Таламанова: „ДИГАХА НА ЖЕНИТЕ ПОЛИТЕ ДА ВИДЯТ ОТДОЛУ ДАЛИ ИМАТ ШАЛВАРИ“

Мустафа Али Тисалов: „КАКТО ТА ПИШАТ ТАМ, ТАКЪВ СИ… И ЩОМ ТЕ КАЗВАТ, ЗНАЧИ СЪМ ТАКЪВ“

Али Алиев Киселов и Невсе Садъкова Киселова: „ПРЕЗ 1964-ТА ГОДИНА ПОПАДНАХМЕ ПОД УДАРИТЕ НА „НАРОДНАТА ВЛАСТ…“

Рефат Машев: „АКО ВИЕ НЕ СЕ ОПРАВИТЕ, ГЛАВИ ЩЕ ХВЪРЧАТ!“

Медо Арнаутски: „ДА МУ БЪРКАШ НА ЧОВЕК В ДУШАТА – ТО Е СЛОЖНА РАБОТА“

Салве Мехмед: „АКО ИСКАШ ДА ЯДЕШ КАК НЯМА ДА СЕ ОБЛЕЧЕШ, КАТО ТРЯБВА ХЛЯБ“

Тахир Машев: „ХОРАТА ИСКАХА ЕДИНСТВЕНО ИМЕНАТА“

Мустафа Мусса Исса: „…АКО НЕ СЕ ЗАНИМАВАХА С РЕЛИГИЯТА НА ХОРАТА, КАТО ЧЕ ЛИ ЩЕШЕ МНОГО ПО-ДЪЛГО ДА СЕ ЗАДЪРЖИ САМАТА ПАРТИЯ НА ВЛАСТ“

Мурад Бошнак: „ПО НЯКАКЪВ НАЧИН ТОГАВА КОМУНИЗМЪТ ЧРЕЗ ОБРАЗОВАНИЕТО СЕ Е ОПИТВАЛ ДА ПРОМЕНИ РЕЛИГИЯТА НА ХОРАТА“

Неджми Чакалов: „ДАЛ СЪМ КЛЕТВА НА ТАЯ ДЪРЖАВА, ЧЕ КЪДЕТО И ДА ОТИДА, ЩЕ БЪДА ПОД ЗАПОВЕД НА НАРОДНОТО ПРАВИТЕЛСТВО. НИЕ СМЕ ХОРА, КОИТО НЕ СА ЛОШИ“

Мустафа Улан: „ЕДИН ЧОВЕК КАТО Е РЕПРЕСИРАН, ТОВА ЩЕ ТЕГНЕ И НА НЕГОВОТО ПОКОЛЕНИЕ. ТЕ ЩЕ СИ БЪДАТ РЕПРЕСИРАНИ ЦЯЛ ЖИВОТ“

Ибрахим Камбуров: „ТА НЕ ЗНАЯТ ГРОБ, КАКВО ГО НАПРАВИХА – НЕ ЗНАЯ…“

Ибрахим Турчин: „…НА ТЯХ КОМУНИСТИТЕ НЕ ИМ ТРЯБВАХА ХРИСТИЯНИ, МИСЛЮМАНИ. НА ТЕХ ИМ ТРЯБВАХА БЪЛГАРЕ“

Ибрахим Саид Пенд и Асине Пенд: „И НАШ’ТО, И ВАШ’ТО НЕЙДЕ ЩЕ СЕ ТЕРА…“

Мерсим: „НИЕ СЕ РЕДИМ ЗА ‘ЛЯБ – НЕ ТИ ДАВАТ…“

Исмаил Джунин: „ПРОШКА ЩЕ ИМА НА ДОБРИЯ ЧОВЕК, НА ЗЛИЯ ЧОВЕК ПРОШКАТА ЩЕ МУ Е ОТ ГОСПОД“

Муса Молла: „ТЕ ПОЧТИ ВСИЧКИ, ДЕТО БЯХА УЧАСТВАЛИ ВЪВ „ВЪЗРОДИТЕЛНИЯ ПРОЦЕС“ ПОЧИНАХА, СИГУРНО ТОРМОЗ ГИ ЯДЕШЕ ОТВЪТРЕ“

Ибрахим Пенд: „ТОГАВА РАЗБРАХМЕ, ЧЕ НИ ГРОЗИ ОПАСНОСТ… „

Айше Пенд: „Я СЪМ ИБРАХИМ, ПА МИ РУКАТ КРАСИ, Я НЕ ЩА ТАКА!“

Вайде Джикери: „СЯ СМЕ СВОБОДНИ, МОЖЕ ДА УМРЕМ ГЛАДНИ, АМА ВЕСЕЛИ!“

Адиле и зълва и: „ВИКАТ НИ ПРЕД ЦЕЛИЯ КЛАС С ТИЯ ИМЕНА, НАС НИ Е СРАМ, АМА КАКВО ДА ПРАВИМ… „

Мехмед Мехмед Селим: „СТРАШНА РАБОТА Е БИЛО…“

Мария Семерджиева: „АКО НИКОЙ НЕ ГИ БЕШЕ ПИПАЛ, ТЕ ДОСЯ ЩЯХА ДА СА ЧИСТИ БЪЛГАРИ“

Исмаил Пенд-Кисела: „ЕДНО КУЧЕ ИЛИ ЕДНО КОТЕ, КАТО СЕ РОДИ, МУ СЛАГАШ ЕДНО ИМЕ И ТО С ТОВА ИМЕ СИ УМИРА… „

Мехмед Буюкли: „КАТО ЧЕ ЛИ СМЕ РОДЕНИ В НЯКАКВО ВРЕМЕ, НЕ САМО НИЕ, АМИ И МОИТЕ РОДИТЕЛИ, КЪДЕТО ДЪРЖАВАТА НЕ Е НЕЩО, КОЕТО ТИ СИ ЧАСТ ОТ НЕГО“

Салих Буковян: „РИТУАЛИТЕ ПО ТЯХНАТА СВАТБА НИКОГА НЕ СА ИЗПЪЛНЕНИ“

Ибрахим Сърмали: „ВСИЧКИ СМЕ ХОРА, БЕ…“

Мария Иванова Влахова: „АМА ПАК, НИЕ, БЪЛГАРИТЕ, СЕ КРИЕХМЕ, ЩЕ КУПИМ ХЛЯБ И КОЙ МИ Е ПРИЯТЕЛ – ЩЕ МУ ОТНЕСА…“

Ибрахим Кадри: „ИЗЛЯЗОХМЕ НА ПЛОЩАДА, ЗАЩОТО ТЪРСИХМЕ СВОБОДА“

Мустафа и Бегие Рунтови: „НИЕ БОЯ ГО ИЗЯДОХМЕ И ВИДЯХМЕ МИЗЕРИЯТА“

Ахмед Халил Чамур: „СТАНЕШ ЛИ ИЗМЕННИК, ТИ СИ НИКАКЪВ, НИТО СИ ЗА ТУРСКАТА ВЯРА, НИТО СИ ЗА БЪЛГАРСКАТА ДЪРЖАВА“

Акиф Амидеин: „…АМА БОЙ ДА ВИДИШ, НЕ МИСЛЕХА, ЧЕ СМЕ ХОРА“

Исмаил Бялк: „ЛЕГНАЛ БЯХ НА ПОДА И ТОЙ САМО РИТА, С РИТНИЦИ, С ОБУВКИТЕ МЕ РИТА“ Сюлейман Амидеин: „Е, КАКО ПЕЧЕЛЯТ ТИЯ ОТ НАС, КАТО НИ СМЕНЮВАТ ИМЕНАТА?“

Хюсеин Сърмали: „ПОСЯГАТ ТИ НА ЧЕСТ, НА ДОСТОЙНСТВОТО, УНИЩОЖАВАТ ТЕ КАТО ЧОВЕК И НИЕ ВСЕ ТРЯБВА ДА СЕ ПРИМИРЯВАМЕ“

Ибрахим и Анифе Бялк: „НИЕ ОЧАКВАХМЕ КОМИСИЯ, А ТЕ ДОЙДОХА И НИ СМАЗАХА КОКАЛИТЕ“

Айруш Хаджи: „И АЗ СЪМ ПЪРВИЯТ ЧОВЕК, КОЙТО САМ НАПУСНА РАБОТА ЗАРАДИ ИМЕТО“

Зейнеп Ибрахимова: „…ЗАВИНАГИ ИЗСЕЛЕНИ…“

Мустафа Карахалил: „…А ТО НА СМЪРТНИЯ АКТ ПИШЕ, ЧЕ СА ПОЧИНАЛИ ОТ СЛЪНЧЕВ УДАР…“

Мустафа Бялк: „…В СЪВРЕМЕННА ЕВРОПА ВСЕКИ ИМА ПРАВО НА ОПРЕДЕЛЕНИЕ…“

- 02-02-2012|Видеров – Хайде

Възродителният процес е най-хубавото нещо, което се случи в България през миналия век. Големият губещ от тези събития са нашите помаци, наричащи се „турци“. Сега е време за истински, втори и последен акт. Отменя се двойното гражданство, въвежда се единна именна система, забраняват се думи като „етнос“ и „малцинство“ за български граждани. Български паспорт, лична карта и шофьорска книжка се издават само на българи. Турците – в Турция, македонците – в Македония. Безвизово, своободно движение, никакво ограничение, дружба, съседство, но всеки да се знае какъв е.

- 02-02-2012|Самолет 005 – re:
Златко писа:

Мария Семерджиева: „АКО НИКОЙ НЕ ГИ БЕШЕ ПИПАЛ, ТЕ ДОСЯ ЩЯХА ДА СА ЧИСТИ БЪЛГАРИ“

Както се пише по форумите „+1“ – тоест и аз така казвам…

- 02-02-2012|Майя Маркова – re:
Любомир Сирков писа:

А, да, и все пак да уточним: коректното име на въпросната Зейнеп Ибрахимова в момента е ZEYNEP ZAFER, виж

ТУК

Омъжените жени често са назовавани и се представят по два начина (с новата и старата си фамилия) според това как са по-известни сред една или друга група хора.

На вас, мъжете, ви е лесно.

- 02-02-2012|Любомир Сирков

Майя, остарели са ти разбиранията (или поне познанията).

Ако смяташ, че на нас, мъжете, ни е „лесно“, то добре е да те информирам, че вече е еднакво лесно, за всички: и мъже, и жени (за онези другите, междинните случаи, не знам дали им е лесно – на тях обикновено всичко им е трудно…)

Факт: Никъде в законодателството няма изискване жената да „взима“ името на мъжа.

Аз самият съм израсъл в семейство, в което майка ми не носеше името на баща ми. И съответно сестра ми, като се омъжи, също не си промени името. И аз, като се ожених, моята жена си запази своето име.

Така че забележката ти е напълно неоснователна.

(И един любопитен факт: Турция по едно време си имаше за министър-председател жена на име Тансу Чилер. Та съпругът на тази жена – нейн състудент – е „взел“ нейното име – и то ПРЕДИ тя да стане известна в политиката. Виж

here)

А ако въпросната ZEYNEP ZAFER желаеше да ползва и двете си имена, тя вероятно щеше сама да отбележи това по някакъв начин в страницата си в сайта на турския университет, в който работи.

- 02-02-2012|Дафина Д. – re:
Силвърмен писа:

Г-н Енев, хайде стига вече с този възродителен процес! Байгън и от него и от холокоста. Няма да ги забравим, но не е нужно все да ни се навират пред очите.

Това е типично българска черта, Силвърмен. Другите/различните винаги са по-ценни от българите, или поне онези, които се смятат за българи.

Затова ни ги навират в очите. Като че ли малко българи, до трето коляно, не са страдали от комунизма. Ама нали са българи…

- 03-02-2012|Майя Маркова – re:
Любомир Сирков писа:

Майя, остарели са ти разбиранията (или поне познанията).

Ако смяташ, че на нас, мъжете, ни е „лесно“, то добре е да те информирам, че вече е еднакво лесно, за всички: и мъже, и жени (за онези другите, междинните случаи, не знам дали им е лесно – на тях обикновено всичко им е трудно…)

Любо, ти да изразиш мнение ли искаш, или – пак – да мачкаш другите?

Ти питал ли си жените дали им е „еднакво лесно“, та го заявяваш? Удивява ме лекотата, с която представяш необоснованите си с нищо мнения като факти.

Аз съм жена и заявявам: НЕ, НА НАС НЕ НИ Е ЕДНАКВО ЛЕСНО, независимо кой път сме избрали.

Впрочем аз също съм запазила фамилията си, както и майка ми.

Защо вмъкваш „междинните случаи“ (по пол) в дискусия на съвсем друга тема? Ето ти пример за „междинен случай“ с разминаване между хромозомен и фенотипен пол:

„Once a dark secret“

here

Мислиш ли, че твоето подмятане, че „на тези хора всичко им е трудно“, ти прави чест? Дайте да се присмиваме на хората с еди-коя си наследствена болест, понеже точно тази болест ние я нямаме.

Нещо като „дискусиите“ за сурогатното майчинство: Ние ще си раждаме колкото искаме деца, защото Господ ни е дал нормални матки, но вие, които нямате нормални матки, не трябва да бъдете егоистки и да си наемате сурогатни майки, а трябва да осиновявате, ха-ха-ха!

Както и да е, всичко това е извън темата.

- 03-02-2012|Любомир Сирков

Майя, защо се напъваш да правиш проблем от нещо, което на практика не е проблем?

По-горе съм ти дал достатъчно примери от собственото ми обкръжение. А ти ми говориш: „Аз съм жена и заявявам…“. Ами добре: ти си жена, и заявяваш еди-какво си, а аз пък съм мъж и заявявам това, което и вече написах по-горе:

Аз самият съм израсъл в семейство, в което майка ми не носеше името на баща ми. И съответно сестра ми, като се омъжи, също не си промени името. И аз, като се ожених, моята жена си запази своето име.

Какво повече? Ако имаше някакъв проблем с това, досега да съм го усетил. Проблем просто няма. Аз нямам спомен, например, някога баща ми и майка ми да са обсъждали това като „проблем“, или единия да настоява за промяна на името на другия, или нещо такова. Просто няма такъв проблем.

А моето подмятане, че „на тези хора всичко им е трудно“, съм го направил, не за да печеля някаква „чест“ пред тебе или изобщо пред някого, а просто защото това ми е мнението.

Трудности, реални, изпитват много хора – но не всички се оплакват от всичко.

А темата я измести именно ти – със забележките си от типа „вие, мъжете“, пък „ние, жените“ …

Ако не си разбрала, аз посочих различното днес име на ZEYNEP ZAFER не във връзка с това, че тя е жена – а във връзка с нейните собствени думи по-горе, как тя иначе тук, в България, много си държала на името… А виждаме сега, че като е отишла в Турция, вече явно не си държи толкова на името.

- 05-02-2012|Иван Рангелов

Благодаря, Златко, че тъй подробно си ни осветлил относно „съдържанието“ на този тъй ценен продукт на съвременни учени, финансиран от самата Европейска комисия…

Има удивителни бисери вътре. Ето например този:

Мехмед Амид Хамид: „ОБВИНЕНИЕТО ИМ БЕШЕ: „МЕТЕЖ“, ТАКА ПИШЕХА, А АЗ ДОРИ НЕ ЗНАМ КАКВО Е ТОВА „МЕТЕЖ“

Значи, какво се оказва: на човека (Мехмед Амид Хамид) не му харесвало как е устроена държавата и тръгва да я оправя. Тръгва да оправя държавата, ама дори не знае какво е „метеж“.

И наистина, отде да знае този човек? Той сигурно си е мислил, че „МЕТЕж“ е това, което прави жена му, когато МЕТЕ двора…

И ето сега днес либералните интелектуалци изпитват едно особено умиление да общуват книжовно с такива изостанали – изостанали от всичко – и от история, и от култура – местни общности на Балканите.

Каква красота само! Ура! Намерихме човек, който не знае какво е „метеж“ – разбира се, че трябва именно неговия глас да запишем, да го съхраним за поколенията, в книга да го издадем…

- 05-02-2012|Майя Маркова – за „учените“ хора

Кой знае защо, спомням си един израз на помака Мустафа, съзатворник на баща ми едно време:

„Всички учени хора трябва да се избаесят!“

(С „ае“ означавам средния звук между „а“ и „е“, запазен в английския език, но изчезнал от книжовния български.)

Мустафата бил помагал на горяни (вкл. християни). Когато ченгетата разбрали за това, наредили му да сложи отрова в храната им. Мустафата отказал и така набързо се озовал в София. Тези, които го арестували, били първите „учени“ хора, които срещал в живота си.

- 19-02-2012|ТИХОМИР

Знаела ли е Зейнеп Ибрахимова турски език преди 1973 година? Много хора, наши български мохаме-

дани и наши български цигани вече са турци! Наша, на българите (става дума за тези, които са ни управлявали) е вината, за това, че те вече се смятат за турци! Но албанците, не от вчера, а от много години казват: „От Бога българи, от Тито македонци!“Никой не реагира срещу смяната на името си, когато отиде в САЩ или Канада! Там не те „насилват“, а си сменяш името!

- 24-02-2012|Росица

Само еднf не разбирам – да, ние всички им съчувстваме, както и на всички онеправдани без разлика от вяра и етнос. Въпросът ми обаче е друг и съвсем конкретен (на който ще се радвам г-жа Зейнеп да отговори). Несъмнено и тя, и близките ѝ са проявили твърдост и последователност. Не се ли е питала обаче защо предците ѝ, когато са им сменяли религията, не са проявили тази твърдост и са хвърлили калпаците и кърпите, за да сложат чалми и фереджета, да сменят българските си имена с турски за една нощ? Или православието и родът български не заслужават същата лоялност, която сега проявяват към религията и имената си?…

- 24-02-2012|Росица

А, сетих се защо! Сигурно и българите мюсюлмани ще отговорят като македонците: да, казвахме преди сто години, че сме българи, обаче защото не сме знаели, че сме македонци… Чуждите ни отвориха очите! И вече мразим България.

- 23-06-2012|Маджирски

Росица, ще се опитам да Ви отговоря на въпроса.

Ако се интересувате от история истински, ще четете и ще установите, че НИКОЙ И НИКОГА не е сменял имената на предците ни насила по времето на Османската империя. Както и преди това. Всичко е ставало доброволно, причините са различни. Насилие е имало едва в годините, когато земите, населявани с помаци са включени в територията на българската държава. И това е държавна политика спрямо хора, които са били лоялни граждани (или поданици). Та между „доброволно“ и „насилствено“ има доста голяма разлика. Това го обяснявам на всички, коментирали преди мен за смяната на имената в Канада, Турция и къде ли не. И специално на г-н Сирков, в чийто коментар относно фамилното име на Зейнеб намирам известна доза нездрав интерес към личния живот на ближния.

- 02-07-2012|musala

Здр. Зейнеп, какво да ти кажа,, който го отнесе го отнесе›› бе джанъм такива бяха годините. Не мразя никой защото самите българи сърбаха от тази чорба най много. Но на теб ти същуствам ти понесе толкова много, и със нищо не мога да ти помогна, точно обратното ти завиждам, това те направи по борбена, ЛИДЕР, човек за пример. Аз съм Помак, и се гордея с теб, от нашето потекло са малко професорите или по точно продадените. Затова ми позволи да ти целуна ръката и да ти пожелая лек път в живота. Хубаво е че те има, че си сред нас, джанъм беним.

Миналото, отново за миналото

Автор: Златко Енев

Разговор в „Свободна зона“ на Георги Коритаров по темите, около които се върти „Реквием за никого“, погледнат откъм България… Един от най-интелигентните, които ми се е случвало да водя по българската телевизия. Без съмнение, единствено поради липса на по-голям опит…

https://www. youtube. com/watch? v=GNso8oUOteE

Коментари (3)

- 12-02-2012|Снежана Бойчева – разговор Енев Коритаров

Безспорно е молоумието на комунистическата власт, което ни докара срама от и трагедията на възродителния процес. Вина има обаче и така нареченият български народ, който освен че гледа в голямата си част пасивно това безообразие, с думи и действия го подкрепяше. Думите бяха свързни с псевдоаргументи и тайничко злорадо потриване на ръце, а действията с изнудване на хората, които бяха принудени да продават домовете си, добитъка си за жълти стотинки за да тръгнат на „голямата екскурзия“. Изнудвачите далеч не винаги бяха властимащи. Така присъщите ни народопсихологически хитрост и пресметливост излязоха наяве у така наречените

уж невинни обикновени българи-изнудвачи. Така че наред с комунистическата власт обществото ни носи реална вина за възродителния процес.

Освен това българската църква не въставаше срещу подобни безумия.

- 12-02-2012|Иван Рангелов

Ех, Златко, Златко.

Миналото, та миналото… То не бяха приказки за „етническо прочистване“ (по повод 1989 г.), то не бяха приказки как не комунистите, а целият народ наш бил виновен, и то „поне от 150 години“ насам („виновен“ за какво – че се е осмелил да съществува именно като народ, а не като население на империя?) …

Докато си чоплим „миналото“, туй, дето сега ни е „настояще“, ще се капичне и то в „миналото“.

Като гледам как се развиват нещата в Европа днес, май няма да ни се размине след време интелектуалците да почнат да си задават въпроса за вината по малко по-друг начин: „Къде спахте, народи европейски, когато бюрократи вкарваха Гърция в Еврозоната (между другото – по изцяло криминален път)? Защо не протестирахте? Защо нямаше нито един глас против?“

Какви ли душевни писателски драми ни чакат тогава, а?

- 12-02-2012|Надя Александрова

Като съвременник на тези събития искам да изкажа най-напред единомислието си с г. Енев за безумието на това което прежижяхме в тези години. Интересно е, че тези които бяха идеолозите на „възродителния процес“ и „голямата екскурзия“, „творците“ не само на действието, но и на тези понятия, днес се отричат от тях. Даже имам чувството, че интелектуалната и гражданската съпротива днес е още по важна и необходима, от съпротивата тогава. Защото тогава голяма част от събитията, предхождащи „голямата екскурзия“ не бяха много широко известни на хората, които живееха в райони без турско население. Все още ми предстои да прочета романа на г. Енев, но от това, което вече знам за него и съдейки по откъсите публикувани в „Либерален преглед“, мисля, че необходим дори само с факта, че предизвиква размисъл със съпротивата си към забравата и мълчанието.

Кой кому служи

Автор: Златко Ангелов

Нещастието в с. Бисер е локално, а не национално. Една човешка трагедия, която е можело да бъде предотвратена. Отзвукът обаче съдържа по-малко състрадание и повече възмущение. Клони към търсене на виновниците. А Виновниците в България се търсят винаги, по правило и задължително ИЗВЪН личността, която се възмущава. Независимо от мащаба на повода, погледите са към най-високото място: министър, зам-министър, някакъв „отговорен другар.“ В случая Дачков, или Кристалина … или който и да е, но не и НИЕ, АЗ.

Това е, защото мисленето на хората е задръстено от шаблоните на миналото. В него всички знаеха, че някой ОТГОРЕ решава вместо тях. И сега продължават да чакат този отгоре, вместо да се обогатява от властта, да решава ВСИЧКИТЕ им проблеми, да им бъде майка, която ги утешава, когато са нещастни. С други думи, публичният разговор се води между деца, които не са пораснали достатъчно, за да вземат съдбата си и тази на държавата си в свои ръце. Знам колко това звучи неприятно! Възмутително дори! Дошъл някакъв да ни учи нас.

Но! Иска се морална сила да погледнеш ПЪРВО към себе си. Особено когато някой казва, че държавата е на път да се разпадне. И в това казване го има само отчаянието, но не и самосъзнанието, че държавата не са онези в лимузините, а — ВСИЧКИ НИЕ! Ние ли се разпадаме? – питам аз.

Но още по-голяма сила се иска да пожелаеш да се научиш от другите, да видиш, че някой преди теб вече е минал по пътя, по който ти вървиш, и знае повече. Иска се също да видиш, че не само с теб се случват страшни неща. Животът навсякъде е труден и трябва да бъде живян със сила, а не с хленч. Ето защо сравнението с Америка не е неуместно.

Катрина е ураган – селският язовир край Бисер е локва вода. Америка е гигант – България е точица. В Ню Орлийнс инженерите са знаели от момента на изграждането на дигите, че те са на ниво, недостатъчно да поеме огромен прилив на вода – в Бисер от 6 години са знаели, че язовирната стена е напукана. Ураганът удави един многомилионен град с история и чар – язовирът заля едно затънтено село и удави осем души.

Виновен ли беше Буш за трагедията на Ню Орлийнс? Не, разбира се. Виновен ли беше, че не организира такова ниво на спасителни работи, че да предотврати голяма част от жертвите? Да, разбира се. Но хората от Луизиана не чакаха Буш да им свърши работата. Те свалиха кмета на Ню Орлийнс и си запретнаха ръкавите. Доброволци от цялата държава отидоха да живеят край Ню Орлийнс, за да чистят тинята и да строят нови къщи. Веднага се изпратиха повече трейлъри, отколкото бяха необходими, да подслонят обездомените. Взета беше главата на шефа на ФЕМА (наицоналната служба за реагиране на бедствия). На всички беше ясно, че трагедията е резултат на човешка грешка: в Америка ураганите са всекидневие и подготвеността за тях трябва да бъде същата каквато в България трябва да е готовността за наводнения от микроязовири. Инженерите бяха дадени на съд.

Разсипването на петрол в Мексиканския залив – пак човешка грешка – не беше по вина на Обама. Но той беше на мястото си, когато започна чистенето. Чистенето обаче го направи не той, а местните хора, личната инициатива, усещането, че всеки е отговорен за общите плажове, паркове и за самия океан. За бъдещия поминък. Бритиш Петролеум отнесе гигантски загуби и целият свят узна, че са черпели петрол по непозволен начин. БП е дадена под съд за милиарди долари щети.

Дотук приликите между бедствията във и край Мексиканския залив и бедствието в с. Бисер, взети в мащаб, са много повече от разликите. Но има една разлика, която е съществена и поучителна. В Америка СИСТЕМАТА е така организирана, че измерва прецизно личната и политическата отговорност. За личната – съд, за политическата — сваляне чрез избори. Хората не чакат някой отгоре да им каже какво да правят, а отиват и гласуват, правят движения като Чаеното парти или Окупирай Уол Стрийт. Политиците се страхуват от хората, НА КОИТО СЛУЖАТ. В Америка думата СЛУЖА е една от най-благородните – в България се смята за обидна.

Но нали за да накараш някой да ти служи, ти трябва сам първо да се обслужиш и да покажеш, че си го заслужил!

Източник

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (50)

- 17-02-2012|Ясен

Ако в САЩ политиците се страхуват от хората, на които служат,

то в България хората се страхуват от политиците, на които служат.

Изобщо дали да не престанем сравненията САЩ-България. Все едно да сравняваме БМВ с Москвич.

Ако непременно трябва да се сравняваме с голяма държава -защо не Индия или Бангладеш.

- 17-02-2012|Златко Ангелов

Приятелю, наистина сега карам БМВ, а в Българоия през 80-ге карах Шкода. Но хората навсякъде са едни и същи, с едни и същи нужди и възможности--като личности. И ако българите желаят страната им да стане по-добра--аз като българин го желая--трябва да се учат от онези, които са по-напреднали: както от техния напредък, така и от тяхните грешки. В моето сравнение посочвах точно грешките на американците, които са различни от българските само в мащаба си. Някакси е трудно за хората от Бг да си представят, че американците могат да бъдат корумпирани и егоцентрични и неспособни. Но това си е самата истина. Но това не потъмнява светлия ореол на Америка като Голяма държава.

А пропо, прочетох едно изказване на Теодора Димова, писателка, която много уважавам, която допуска, че ако в началото на 1990-те години онзи милион българи, които се изселиха, беше останал в страната, преходът щеше да доведе до съвсем друг резултат. Посочвам гqо само защото и Теодора като мен смята, че всичко започва от и свършва със хората. Каквото те направят --- това е! Няма „държава“, „политици“, „Бог“ -- всичко това са абстракции за оправдание.

Така че не си мисли, че някой ми е дал БМВ-то даром.

- 17-02-2012|Александрина

Благодаря Ви за тази статия. Това е пътят. Да следваме личната си отговорност и да се учим от успехите и грешките на другите. Всеки лично за себе си и заедно като народ. Но какво е нужно, за да постигнем тази активност? Сякаш не ни достига жизнена енергия. Сякаш тя изтича в някаква черна дупка. Мисля, че причината е в недоволството. То доминира като отношение към нещата, които ни се случват. То формира нерадостната ни реалност. И се е напластило като смог. То е, което изяжда енергията ни. То е, което ни тегли назад. Врагът е вечната ни склоност към недоволство. Ние дори към собствените си деца се отнасяме с недоволство. Питайте някоя учителка как са учениците днес – „пълни изроди, отвратителни, невъзможни“. Ето това отношение към нещата ни пречи да се развиваме и да имаме постиженията на напредналия свят, към които все по-завистливо гледаме. Изобщо не се усещаме, че децата са огледален образ на това, което е в душите ни. Защо така се случва с нас? Загубили сме любовта като единствено смисленото и съзидателно отношение към живота. И непосредствената задача е да си я възвърнем, да я възпитаваме. С огромно търпение и смирение. Защото тя ще е източникът на онази енергия, която ни е нужна, за да поемем лична отговорност за себе си, за селото си, за язовира си, за земята си. Тя ще ни просветли да започнем да се усещаме като неделима част от цялото. Да усещаме, че грижата за общото всъщност е грижа за самия себе си.

- 17-02-2012|Б. Павлов – Съзнание и цивилизация, М. Мамардашвили

Докато у нас процъфтява наследената „култура“ на безотговорност на институциите (а тя е факт не заради някаква „природна несъвместимост“ на „българина“ с държавността, а поради планомерно налаганата в продължение на половин век „справедливост“ по целесъобразност) всички призиви за „копаене на собствената градинка“ ще звучат кухо или трогателно, но безполезно и вредно. Демокрацията вирее само в собствената си, еволюционна традиция, а революциите – в собствения си кървав хаос. Прекъсването на крехката ни демократична приемственост не е следствие на космическа катастрофа, а резултат от престъпно унищожение на институциите и индивидуалните носители на техния авторитет. Днес ни липсват културните сетива за демократична реакция и, докато не решим отново последоватеално да ги създаваме, ще бъдем псевдообщество от зъбещи се взаимно примитиви.

Онова, което, според мен, целенасочено работи срещу нормализирането на държавата ни е непокътнатия авторитет на тоталната власт. „Интелектуалците“ ни трябва да се освободят от сълзливата носталгия по наивното „десиденство“ да надраснеш пелените си; само тогава има шанас сбогуването с мазохистичната зависимост от духовните ни палачи да се състои. В противен случай идеята за България ще продължава да е топос на историческа и географска „патетика“ и на интелектуален и културен разпад.

Та, призивът ми е за окончателен разрив с „истините от „тоалетната“*, там „по онтологическите закони на битието истина не може да съществува“.

*За каква „тоалетна“ става дума, може лесно да се направи справка у един скандално известен, чешки художник и у един, закономерно непопулярен у нас, грузински философ…:)))

- 17-02-2012|Александрина

Толкова безполезни и вредни неща правим с намерението „да се оправим“. И никак, ама никак не мъдруваме върху тях и сме някак непоколебими. Я да започнем наистина да си копаем градинката. Да видим какво ще стане. Обаче градинка се копае с любов в душата. От нея идва енергията. Престъпното унищожение на институциите стана възможно поради недостига на любов – у всеки един поотделно и в народа като цяло. И докато в душите ни властва не-любов, сетивата ни за демократича реакция ще са парализирани и няма как да провидим решението за възстановяване. Тази не-любов е дълбоката причина за прекъсването на демократичната традиция. Тя е канарата, която задържа и оставя недосегаем авторитета на тоталната власт. А духовните ни палачи наистина виреят най-добре в празнотата на примитивната душа.

- 17-02-2012|Б. Павлов – виноват

„дИсидентство“ е правилното изписване, виноват.:(((

- 18-02-2012|Ясен

Хората НЕ са еднакви навсякъде. Това според мен е една лъжлива утеха, измислена от някой комплексиран балканец.

Американците не са Българи. Но и Българите не са Афганци и т. н.

Американците са по-скоро оптимисти, българите са по-скоро нихилисти. Американците по-скоро търсят начин как „нещо“ да се направи успешно. Българите по-скоро търсят причината поради която „нещото“ няма да стане, т. е защо не трябва изобщо да се захващат с него.

И така до безкрай.

Естествено, че никой не ти е подарил БМВ-то. Не, че щеше да има нещо лошо, ако бяха ти го подарили. Но пък и това, което аз имам предвид със сравнението на БМВ с Москвич, не е възможността да си купиш едното или другото, а искам да кажа просто, че двете марки са несравними, както US and Bg са несравними в дълбочина. Повърхностно да, но същността, драйва, духът, капацитета, жизнеността на двете нации (пардон коли) са несравними. Концепцията е различна.

Съжалявам, аз не умея да се изказвам със сложни думи, но все пак не ме възприемай буквално, моля те.

Иначе карам за кеф много мощен и бърз „Крайслер“. Но за работа ползвам старо Волво – комби.

Хрумна ми една сигурно тъпа мисъл – Швейцарците имат най-окопаните градинки в света и въпреки туй имат и правителство и изискват от него да им служи. Иначе, бой с бюлетини.

- 18-02-2012|Златко Ангелов

За теб: Явно си готин човек, Ясене, и ми се ще да изпием заедно по една ракия -- уви, сега пия главно бърбън, защото това ми е под ръка. За швейцарците: аз бих казал „защото“ вместо „въпреки“. За БМВ-то: щеше да е лошо, ако някой ми го беше подарил. Твоята метафора от първия постинг аз просто я продължих и сега я правя още по-ясна.

С това, че едно време карах шкода (или, все едно, москвич), а сега карам БМВ--и двата пъти заслужено от мен--исках да кажа, че ЧОВЕК МОЖЕ ДА СЕ ПРОМЕНИ. И примерът, който давам със себе си, е, че човек, който е българин, може да успее стига да поиска ДОРИ и на чуждо място. Оттам изводът е, че аз давам идея, че българите, АКО ПОИСКАТ, може да се променят, особено НА СВОЕТО МЯСТО.

Тези епитети, които ти прикачаш към българите, са абсолютно вярни, но те заковават нещата като неподвижни. Българите са нихилисти сега. Но утре може да не са. Българите търсят причини да не се захванат с нещо сега. Но утре няма да е така. Всеки човек се променя. И всеки народ от човеци се променя. Стига някой да настоява, че промяната е в природата на човека. Както и всеки човек мечтае. Българите не мечтаят--те недоволстват. И народът като цяло не мечтае--било непрактично. Но това е днес.

Обаче единиците между нас, които днес мечтаят и успяват няма начин да не се увеличават. Достатъчно е да спрем да се радваме, че се познаваме такива каквито сме, и да започнем да намираме у себе си онези зародиши на положителното--на куража, на ангажираността, на отговорността към общото--които, добавени към природно добрите ни сърца, ще ни доведат до състояние да се смеем над слабостите си като нещо останало в миналото. Ще ни направят ЖИЗНЕНИ и амбициозни--подобно на американците, но не по техния начин, а по българския.

- 18-02-2012|Майя Маркова – несъгласие

Не съм съгласна със Златко Ангелов, а по-скоро с Б. Павлов за „културата на безотговорност на институциите“. Тази култура до голяма степен я има и в САЩ: първо, постоянните внушения гражданите да не разчитат на държавата да ги пази, а да използват конституционното си право да се сдобият с патлаци; второ, съдебната система, при която съдбовното решение за вината се взема от 12 души, събрани от кол и въже и неотговорни пред никого. Разбира се, ако питате някои хора, които не са лично пострадали от тази система, тя е отлична или поне най-добрата в света… Но да оставя Америка и да се върна към България, където безотговорността на институциите е много по-развита.

От една страна, аз съм привърженичка на „малката държава“ и на това гражданите да се справят сами, доколкото е възможно, без да разчитат на институциите. От друга страна, щях да работя и да се чувствам значително по-добре, ако не ми се налагаше постоянно да поправям столове и закачалки, да купувам разклонители, принтерна хартия и мастило и т. н. за държавни институции. И от трета страна (най-важната), има необходими неща, които отделните граждани, неорганизирани в институции, изобщо не могат да свършат.

Златко (Ангелов), наистина ли мислиш, че хорица като мен са отговорни за трагедията в с. Бисер? Трябва ли да следим кои язовирни стени са напукани, да изкараме бърз Интернет-курс по зидарство, да си купим чувалче бетон и да отидем да закърпим стените? Не знам какви са били доброволците след Катрина, аз лично на 19 години исках да участвам в доброволческа бригада, но организаторите ѝ се отказаха, понеже доброволците се оказаха все доброволки, т. е. негодни да свършат работата. Сега, на 41 години, се питам – ако нещо, строено от доброволци, след година се пропука, кой ще е отговорен? За прохода Хаинбоаз някои твърдят, че след всичките фанфарни бригади се оказал с вълнообразна повърхност, та тихомълком викнали трудоваци да го оправят, т. е. практически да го построят наново.

Да сме наясно: отделните граждани не могат да осигурят своята безопасност, не могат да строят или поддържат пътища и язовирни стени и не могат да интегрират ромите.

Може би имаш предвид, че трябва да гласуваме за управници, които да изпълняват функциите си както трябва. Тук имаш известно право, но засега няма особен избор. Всички сме наясно например, че за който и кмет да гласуваме, кучета ще продължават да ни ръфат пред собствените ни къщи под умилително-одобрителния поглед на уж цивилизована Европа. А е далеч по-лесно да защитиш данъкоплатците и децата им от кучешките глутници, отколкото да стопанисваш язовири, нали?

Разбира се, като автор имаш пълно право на мнение. Но реагирам със свръхчувствителност, защото мнението ти се споделя от самата българска държава. Тя постоянно ни повтаря как трябва да даваме пари за животоспасяващо лечение на хора, които по принцип са здравно осигурени; да даваме пари за „малки къщи“ за изоставени деца, понеже самата държава дава пари само за домове-душегубки; да интегрираме ромите, които само заради нашия расизъм още си стоят неинтегрирани; да свидетелстваме в съда, който после да оправдава престъпниците и ние да треперим от тях; да пазим около блоковете си чисто или да чистим безплатно и т. н.

- 19-02-2012|Любомир Сирков

Към Майя Маркова: аз пък няма да се съглася с тебе, и то знаеш ли защо – защото, след толкова много други статии на Златко Ангелов, с които досега съм бил категорично несъгласен, тази тук е единствената, с която съм по-скоро съгласен и я подкрепям – като изразена от автора позиция.

Разбира се, веригата на отговорността във всеки отделен случай (бедствие, стопански или политически провал от някакъв мащаб) може да е и възможно най-къса и еднопосочна (от типа един човек казва на друг: „ТИ си виновен!“), и възможно най-дълга (и разклонена, примерно: всеки един човек измежду 99% от населението смята, че някакви останали 99% от населението, които, разбира се, не включват него самия, са „виновни“ – или, например, 99% от населението на дадено село смята, че за трагедията с техния язовир са виновни не просто правителството и президента, но и примерно „ония в Брюксел“, които не са се сетили да напишат такава евродиректива, от която точно техния язовир да стане по-безопасен…)

Но, както и да си я представяме тази верига на отговорността (вариантите са безброй), за да бъде ефективна, тя трябва задължително по един или друг начин да включва и личната отговорност на обикновения гражданин. Всъщност именно това – личната отговорност на обикновения гражданин – е онази минимална база, на основата на която можеш да очакваш след това вече и някой друг, тръгвайки от обикновения гражданин, нататък, по веригата, също да поеме някаква своя част от отговорността.

Ако всичко това ти звучи прекалено абстрактно, веднага минавам към конкретните данни по случая със село Бисер. Вероятно мнозина по инерция си мислят, че това е просто едно типично затънтено българско село, в което освен пет баби и две кучета, не живее никой друг.

Истината обаче е съвсем друга. Това е, поне на външен вид, едно ЖИВОсело: то не просто има около 800 жители и се намира на международния път Е-80, който свързва България с Гърция и Турция, но и си има функциониращо основно училище и детска градина. През 2008 сградата на училището е ремонтирана и е оборудвана компютърна зала с достъп до интернет. Откъм икономика: в селото има конезавод (названието му – „Меценат Стъд Фарм“ – подсказва, че или е плод на чуждестранна инвестиция, или поне продукцията му е предназначена за износ), който обработва около 2000 декара земя, от които и 500 декара лозя. Интересна е и структурата на заетостта: за самото село не намерих данни, но за община Харманли, част от която е село Бисер (селото е само на 11 км. от град Харманли, така че вероятно доста от жителите работят именно в общинския център), данните са такива: заети лица в общината: 5063 души, от тях 1422 (!) са в сектор „Търговия, ремонт и техн. обслужване на автомобили и мотори“, 273 души работят в (или са собственици на) хотели и ресторанти, и 111 души работят в сектор „Операции с недвижими имоти, наемод. дейност и бизнес услуги“.

(Така че много е вероятно и поне една част от бисерчани вече също да са извършили прехода, за който споменава Златко Ангелов – от „москвич към БМВ“ – но, уви, както виждаме, дори това не е успяло да спаси селото от бедствието)

Изброявам всички тези данни за селото, защото те показват, че обективно наистина е имало основания да се очаква, че самите хора в това село, както се изразява и Златко Ангелов по-горе, ще „вземат съдбата си и тази на държавата си в свои ръце“ (поне по отношение на един язовир, който все пак застрашава именно техните собствени къщи, не нещо друго в общината, в държавата, в Европа или в света).

За съжаление у нас (с усилията включително и публично активни личности от типа на „блогъри“) стана особено разпространена една такава максимално пасивна позиция: „Ами аз съм просто един обикновен гражданин, какво искате от мен, от мен нищо не зависи, всичко зависи само от онези там, които са на разни постове“…

И същият този „просто един обикновен гражданин“ много често, дори когато е публично подканен да поеме някаква отговорност – например, на избори – той отново най-често дори отказва да отиде да гласува (пък камо ли да се опита да поеме някаква поне малко ПО-ГОЛЯМА отговорност – от типа например да подкрепи определен кандидат не просто с един глас – своя – но и с някакви други свои действия, или пък дори той самият да бъде кандидат – абсурд, всичко това е толкова далеч от изцяло консумативното отношение на такъв чонек към поликата, демокрацията и изобщо към обществото и държавата…).

А то нещата са пределно ясни: щом даден язовир може да залее твоята къща – значи именно ти си този, който трябва да е най-силно заинтересован и най-активен по въпроса – а не да разчиташ, че някой там някъде в общинската администрация, или в областната управа, или дори в министерството, ще бъде по-заинтересован от тебе за това дали твоята къща ще бъде под вода…

- 19-02-2012|Б. Павлов – ето една „леха“ за прекопаване

Благодаря за споделеното, Госпожо Маркова.

В Open Yale Coursesима серия от лекции на професор Шапиро, обединени – у нас това сигурно би звучало „куриозно“ – от темата за, „The Moral Foundations Of Politics“!

Та, ми хрумна „наивната“ идея:

Възможно ли е ние, читателите на „Л. П.“, „да се организираме“ и да преведем заедно – например, всеки, който пожелае да се включи, може да преведе само една глава – книгата на професор Шапиро на същата тема (електронното ѝ издание струва по-малко от 20 долара), а после да намерим издател и да организираме издаването и разпространението ѝ „на себестойност“ сред студентите от безбройните ни „университети“.

Аз, лично, бих „копал“ без угризения на тази леха. Дали ще има други желаещи?

- 19-02-2012|Любомир Сирков

Към Б. Павлов: от тази книга да Шапиро, ако става въпрос за изданието от 2003 г., с малко по-упорито търсене из интернет човек може да си набави копие и без да дава 20 долара.

Но като цяло това е наистина наивна идея – че нещата могат да се променят по един такъв начин: някой взима и превежда някаква книга, че после пък друг може и някак да вземе и да я прочете, че дори и някак си да я разбере, едва ли не – и ето на, готово: цялото общество взело, та се променило…

На други, малко поне по-стабилни и трайни процеси трябва да се разчита за промяната в обществото.

- 19-02-2012|Б. Павлов – искам линк:)

А не е ли много по-наивно, всеки да си човърка сам парченцето „земя-за-самозадоволяване“, харизано му от случая, надявайки се, че Държавно-Олигархическият-Трактор, може би ще я пощади?

Без да сме в състояние да различим идеите в основите на западната, демократична традиция, всички процеси, протичащи пред очите ни, ще ни изглеждат случайни или незначителни – като царя-премиер, като агента-президент, като 11-те доносници във висшия клир, като другите, по-дребни, „калинки“, пълзящи по тялото на държавата.

Та, ще Ви бъда благодарен за линк към книгата на професора, г-н Сирков, така Вие ще сте първият, който помага за осъществяването на тази, безнадеждна идея:))

- 19-02-2012|ТИХОМИР

Явно нито един от коментиралите „Кой кому служи?“

не е усетил, какво значи да си обикновен и безпо-

мощен човек… човек смазан от грижи, проблеми, нищета, липса на изгледи за нещо добро утре или след много време. Аз познавам много такива хора! Яд ме е, че не мога да помогна на повечето от тях, но вече се замислям, че като помагам, може да се превърна в един от тях. Но i не мога да ги виня за пасивността им… И въобще, смешни коментари… на смешна статия.

Далече от истините и живота на поне няколко милиона българи.

- 20-02-2012|Любомир Сирков

Тихомир, няколко милиона българи и през 17-18 век също са изглеждали точно така, както ти описваш днешните българи: смазани от грижи, проблеми, нищета, липса на изгледи за нещо добро утре или след много време…

И въпреки това, тръгвайки от една много по-ниско базово ниво, те, в крайна сметка, все пак са успели.

Да, днес много от българиге вече дори не могат и да си представят как точно е станало нашето Възраждане. Наистина, как – на основата на какво? На основата на какво можеш да започнеш да правиш нещо, когато, реално погледнато, нямаш почти нищо? Или и да проимаш случайно нещо си, то съвсем лесно може да ти бъде отнето от някой грабител?

Част от отговора за началото може би се крие и в тези думи на един западен пътешественик (Стефан Герлах), посетил българските земи през 1573 г.

„…страната е прекрасна и плодородна, черноземна и с добри нивя, но твърде големи пространства стоят необработени. Местните жители обясняват, че ако се заемат с обработката на по-големи земи, турците им отнимат добива, заради това работят само за насъщния си хляб и сеят само толкова, колкото да се прехранят една година. Отглеждат обаче много добитък.“

Така се започва. Или поне така са започнали българите през 16 век, когато Стефан Герлах ги е посетил и описал.

Когато ти отнемат твърде лесно добива (от земята), ти се ориентираш към нещо, което е поне малко по-трудно да ти бъде отнето (добитък). Защото когато грабителят дойде, добитъкът може да бяга, заедно с тебе, към планината (а реколтата от земята няма как, остава си за грабителя).

Разбира се, по-късно вече българите са стигнали и малко по-нататък в своето развитие: Когато ти отнемат твърде лесно добива (от земята), ти се ориентираш към нещо, което е доста по-трудно да ти бъде отнето (образованост). И с парите (от добитъка) са почнали да си градят училища.

Това е историята на нашето Възраждане – кратката история.

- 20-02-2012|Ясен – На по питие

Че к›во му е на бърбъна. Един приятел му викаше Американска Ракия. Дай по една Американска…

Той веднъж така се увлече в спорове, допълнително одухотворени от Американската, че получи псевдо-инфаркт и се наложи да викаме 911.

После разправяше, че бил умрял и дошли арахангелите да го вземат. Били с ризници и златни шлемове…

Всъщност най-близо се оказаха едни момчета от пожарната, току що гасили пожар и още с каски на главите, та те му дадоха първа помощ…Манхатън.

Днес е по-светъл ден и си мисля, че докато ние бавно се променяме (аз лично започнах да се променям още през 68-ма) ще дойде ново поколение „което не помни робството“ и те ще си направят една друга България.

А също може би е нужно и родителите на това поколение да не помнят робството.

- 20-02-2012|Майя Маркова – „отговори“

Любо, аз не си представям как едно село, пък било то и голямо и преуспяващо, може да се грижи за язовир, достатъчно голям да го потопи. Бях склонна да обвиня областния кмет, но попрочетох каквито източници ми попаднаха. И те твърдят, че в цял свят за големите язовири се грижи държавата, защото иначе просто не става. Последният брой на „Капитал“ беше посветен на тази тема. Ето и една статия от Евгений Дайнов в „Труд“: „Дето е текло, пак ще тече“

here

Впрочем в тази статия още във втория абзац се посочва, че „ония в Брюксел“ се опитват да направят нещо за нашата безопасност – както и следва – сръчквайки нашата държава, но тя си прави оглушки.

Аз лично смея да твърдя, че полагам усилия в страната ни да се живее по-добре. Но също така смея да твърдя, че всичко си има горна граница. Ти казваш, че ние, отделните граждани, трябва да си оправяме язовирните стени. (Ти самият наглеждаш ли го язовир „Искър“, в добро състояние ли е? Че ако и там пробие, не ми се мисли…) Пернишката полиция казва, че отделните граждани трябва сами да търсят безследно изчезналите си близки. Къде да сложим границата? И ако държавата не е длъжна нищо да прави, за какво ни е, освен да я хрантутим?

Г-н Павлов, идеята Ви е интересна, но аз просто нямам време и сили да се включа. Някога преведох една книга и после ѝ намерих издател, но стана бавно и трудно. Желая Ви успех!

Тихомир, в момента се чувствам точно като хората, които описваш! Според мен можеш да им помогнеш достатъчно, без да вредиш на себе си или на друг, като кажеш на обикновените хора, че са ценни и способни, по-ценни и способни от тези, които ги мачкат; че могат; че за да имат изгледи за нещо по-добро, просто трябва да не се предават и по малко всеки ден да се грижат за нещата, които са ценни за тях, ЗАПОЧВАЙКИ ОТ САМИТЕ СЕБЕ СИ.

- 20-02-2012|Любомир Сирков

Майя, в случая със село Бисер ние тук продължаваме да си говорим, така, на едро, без да познаваме конкретните факти (а местните хора са тези, които би трябвало да са най-заинтересовани от това, би трябвало поне да са наясно с фактите).

Ето, ти по-горе пишеш: „в цял свят за големите язовири се грижи държавата, защото иначе просто не става“.

Само че там е работата, че язовир „Иваново“ (който заля село Бисер), съвсем НЕ Е от „големите язовири“.

Площта му е била 70 дка (по документи), а според преценки по снимки от гугъл мапс, в някакъв момент площта му станала 3 пъти по-голяма: над 200 дка.

(Но дори и да е 200 дка, това пак е сравнително малък язовир).

В справката в сайта на община Харманли е посочено, че в тази община има „над 70 микро язовири и водоеми“, а сред тях като „по-големи“ са изброени: „Голямата река“ и „Кунжелева нива“ на територията на с. Овчарово;

„Кифапя“ и „Голям Турлук“ на територията на с. Орешец;

„Кюмюрлука“ – гр. Харманли.

Т. е. въпросният язовир (яз. „Иваново“) не е посочен дори сред „по-големите“ измежду тези „микро язовири“ – този язовир не минава за „голям“ дори по мащабите на една малка община като Харманли…

За това става въпрос: че когато водата на един ядовир се ползва, и то само за напояване, на практика само от 2 села (Иваново и Бисер), би трябвало хората в тези две села да са най-наясно кое какво е там, при тях, на място – а не да очакват, че някой друг ще им следи работите.

- 20-02-2012|Майя Маркова – Язовир Иваново НЕ Е бил „микроязовир“!

Кой язовир е „микроязовир“? Според единствения български сайт, в който намерих информация по въпроса, микроязовирът е язовир с височина на стената до 12 метра.

Според Wikipedia: International standards (including International Commission on Large Dams, ICOLD) define large dams as higher than 15 meters.

Стената на язовир „Иваново“ е била висока 19 метра, точка.

Ако хората от с. Бисер все пак бяха решили да се грижат за язовирната стена и ако Военното министерство беше приело подобно посегателство над своето имущество, откъде биха намерили средства?

Има две възможности: Първо, да ограничат своето потребление, да ядат по-малко и да не си пращат децата в гимназия. Второ, да повишат цените на продукцията си. Аз питам: Кой от всички, които пишат тук, че хората от Бисер сами са си виновни, са готови да платят повече за техните домати и месо?

Нескромното ми мнение е, че една от причините в България да се живее зле е, че когато някому се случи нещастие, вместо да помислим как да му помогнем и как да предотвратим подобни нещастия, ние веднага тръгваме да доказваме (преди всичко на себе си), че няма нужда да му помагаме и дори да му съчувстваме, защото сам си е виновен, трябвало е да бъде по-активен, по-работлив, по-умен, по-инициативен, по-пробивен и изобщо по-така.

- 20-02-2012|Велко Милоев – Да си копаем градинките все пак – за начало

Много съм доволен, че тази точна статия предизвиква толкова коментари. Отношението, за което пише Златко Ангелов – че все някой друг е виновен за нещата край нас – съм го намерил за типично в, както я определих навремето, „огромната сумрачна зона на изток от Запада и на запад от Изтока“. Обаче днес го намирам за по-универсално. В публично споделените терзания на български или западни писатели, публицисти, общественици, блогъри – умни хора, без съмнение – често усещам една дълбочинно погрешна предпоставка – че ни се ДЪЛЖИ светът около нас да е по-добър. Кой ни го дължи? Креаторът, Дева Мария, Еврокомисията, бат’ Бойко… – не става ясно. Но масовата нагласа е, че ЗАСЛУЖАВАМЕ по даденост, по рождение нещо по-добро, обаче виж колко е гаден светът отвсякъде погледнато. И за това – за гадостта, са тоновете иначе умно и сръчно написана проза или коментарите по форумите. Дали това не обяснява наблюдението на Александрина за „недоволството [което]… доминира като отношение към нещата, които ни се случват“?

Като човек пътувал по щастливи и нещастни земи, наемник за международни организации, които оправят света на едро, убедил съм се, че трябва да се почва от собствената градинка. Няма нужда даже да ви сравнявам софийските „зелени площи“ със симпатичните, миниатюрни „частни“ градинки пред кооперациите в доскоро порутеното от неотдавнашната война Сараево. Няма нужда да се спори дали едно „голямо и преуспяващо село може да се грижи за язовир, достатъчно голям да го потопи“ – може да може, може и да не може, според хората. В моето село в Трънско хората не успяха да се договорят преди зимата за оправянето на каптажа и чешмата, от която цяла махала пие вода.

Градинката, разбира се, е метафора. Мойта градинка е под прозореца ми, на някого – да лекува болни, на трети – да пише или да превежда. Впрочем, който може да пише и да превежда за безплатен достъп, нека го прави, напук на един скептичен коментар по-горе. Като пример и контра на въпросния коментар – пиратският, но не комерсиален сайт http://kolibka. com/.

В МОМЕНТА КОЛИБКАТА ПРИЮТЯВА 2708 НАУЧНО-ПОПУЛЯРНИ ФИЛМА ИМАЩИ ОБЩО 6674 ЕПИЗОДА, 2253 ОТ КОИТО СА ПРЕВЕДЕНИ НА БЪЛГАРСКИ!

Аз оттам гледам филми, които ми стоплят душата и подхранват ума. Не ми е известно някой да печели от това. Обаче те казват

ТЪРСИМ ПРЕВОДАЧИ С ГОРЕЩИ СЪРЦА.

ПРЕДЛАГАМЕ СЛАВА И СМИСЪЛ В ЖИВОТА.

Тъй.

- 20-02-2012|Златко

Мъдър си, бат› Велко!

- 20-02-2012|Илиян Ушеров – Да.

Благодаря за текста. Свободата е за свободни хора. Личната отговорност изисква смелост, в България – дебелокожие, упоритост до степен на тъпост и инат. Но всичко това не е оправдание да не бъдем свободни, отговорни и смели.

- 21-02-2012|Майя Маркова – Хайде малко по-оптимистично…

Аз смятам, че именно наводнението в с. Бисер показа, че в България има набиращо сила гражданско общество. Журналисти и други хора събраха информация как е в цивилизованите страни – че държавата се грижи за язовирните стени, иначе нищо не става – и настояха нашата държава да престане да се потрива и да си прави оглушки, когато построените от нея и неподдържани от нея язовири убиват хора. В резултат прекрасното ни правителство, което след бедствието обвиняваше общинските (а може би и селските) кметове, сега обещава Министерството на икономиката да поеме контрола над всички язовири и микроязовири:

here

Също така гражданското общество накара правителството да даде заден ход за АСТА. Освен това през есента блогъри и други представители на гражданското общество защитиха хора, репресирани от българската държава (сем. Боро). Не бе по силите ни да ги спасим от репресията, но успяхме да съберем пари, с които семейството да се отърве от българската държава.

Периодично си чистим градинката пред блока, макар да продължавам да не разбирам защо трябва да чистя безплатно площ, откъдето всеки е свободен да мине и да набоклучи както си ще (и го прави). А ако някой каже, че еди-къде си градинките били по-хубави, аз патриотично ще му отвърна, че няма вкус;-).

- 21-02-2012|Дафина Д. – А положителното мислене?

Признавам си, че прочетох статията само в началото и в края, понеже ме подразни още първото изречение. Чуждиците присъстват и там, където могат да бъдат избегнати.

Мога да си представя какво мислене има подобен автор, а именно „на българина все другите му са виновни“,“запретни ръкави сам да си поправиш язовира“…

Авторе, ами научете първо български език, пък тогава раздавайте мърди съвети отвъд океана.

Питам се дали някои писачи (мислещи се за писатели)и въобще т. н. интелектуалци си дават сметка, че не ИЗПОЛЗВАТ български език, че писанията им биха имали някакво възпитателно въздействие върху младите, например.

Въобще наясно ли сте, авторе, какво изсипвате в пространството понякога като изказ, като граматика, като начин на изразяване.

- 21-02-2012|Златко

Бихте ли казали малко по-конкретно кои точно са чуждиците и изразите, които ви подразниха, Дафина? И в какво точно се изразява непознаването на българския език от страна на автора (имайте пред вид, че аз съм друг „Златко“; да не помислите сега, че се обажда „обиденият автор“)?

Та така. Самият аз не успявам да видя нищо такова в текста. Нормален, съвременен български език, поне за моето ухо. Сигурна ли сте примерно, че собственото ви езиково усещане е на съвременно ниво? С какво се занимавате, какво четете, кои езици говорите; изобщо, какво ви дава усещането, че разбирате достатъчно собствения си език и неговото развитие, респ. неговите проблеми? Дайте ми пример за някой съвременен текст, който според вас е „на ниво“.

Езикът е малко като политиката – всеки смята, че го разбира достатъчно добре, просто защото го използва непрекъснато (и зависи от него) в ежедневието си. И едва когато ни се наложи да аргументираме позициите си, да ги изкараме на повърхността, в някаква обоснована, аргументирана форма, изведнъж установяваме, че „то май не било толкова проста работа“.

Впрочем, оставям думата на вас…

- 21-02-2012|Любомир Сирков

Към Майя Маркова (21-02-2012 12:27:05):

Онова, което ти наричаш „семейство Боро“, не са хора, „репресирани от българската държава“.

За мен, като гражданин, който се старае да е достатъчно добре запознат със законодателството, ми беше достатъчно да прочета начина, по който тази толкова „свободолюбива блогърка“ Светла Енчева разказва за началото на тази история („През 2004 година Джони Боро от Нигерия влиза в България с идеята да се опита да стане бежанец“), за да разбера, че този Джони Боро е лъгал, лъгал, и пак лъгал всяка българска държавна институция, до който е получил достъп.

Време е и ти, Майя, и Светла Енчева, и онази Лидия Стайкова и всички други знайни и незнайни „емиграционисти“ да проумеете, че не само в България – в никоя страна законодателството не позволява „да дойдеш с идеята да се опиташ да станеш бежанец“. Просто „бежанец“ не е „идея“ (от типа на идеята „да станеш музикант“), „бежанец“ е статут, който се придобива на основата на обективни критерии (а не на основата на „искам да стана“…).

Но това е само един малък пример за пълната правна неграмотност, която у нас е засегнала дори и едни уж образовани хора.

- 21-02-2012|Златко Ангелов

За копаенето на собствената градинка, предлагам следния фоторепортаж:Щракнете тук

- 22-02-2012|Б. Павлов – Гаук!

За „копаенето на градинки“ могат да се напишат хиляди „наръчници“ с умиляващи илюстрации и затрогващи напътствия, Боже мой, аз също си спомням онова, умиращо време, когато стаите, пък и тротоарите пред къщите ни бяха чисти като душите на възрастните гъркини от махалата, а по пейките в двора на храма Св. Атанасий майките четяха приказки на децата си…

Само, че „някой“ (КОЙ!?) решил, че черквицата трябва да стане изложбена зала и иконите трябва да бъдат оварварени в „произведения на изкуството“…

В Америка борят ли се с такива спомени?

Ако спра да повтарям това, паметта ми, единственото ми човешко качество, ще буреняса. Тогава сигурно ще изглеждам „нормално“ – или почти нормално като почти-германец:) Няма хъшлашки да питам, защо символично, пък и напълно реално, Идеята за България се „риголва“ от „гоцета“, nе от „гауци“:)

- 22-02-2012|Ясен – San Sebastian

Images speak louder than words.

Златко,

аз в крайна сметка разбирам твоята теза така: и добре, съгласен съм:

Има очевидна връзка между измития със сапун тротоар (не само в Сан Себастиян и Токио; портиерът във Хелзинки също го миеше със „зелен“ препарат)и душевното състояние на нацията, а от там и вероятността да те залее язовир.

Тук една скоба (калко му пука на удавения дали го е завлякла вода от микро- или макро- язовир…колкото на смазания на пешеходната пътека го вълнува дали е било Лада или Ауди.)

Пионерите в Америка първо са строили с общи усилия църква, съд и кръчма (не непременно в този ред) и после собствена къща с градинка.

И в България през 19-ти век казват е било така.

- 22-02-2012|Самолет 005

Имам красива роза, която, ако не почистя пичовете, трънясва. Законите на подредбата лесно стават закони на хаоса, защото живеем в свят на нереализирана промисъл. Но има начала и когато ги пропуснем е непоправимо. Fallibilism-ът ни прави естествено разумни, но има грешки при които естествената разумност стига само до естественост и то непригледна, безпомощна, затлачваща. Вижте този клип и ми кажете за градините пак – клик

- 22-02-2012|Б. Павлов – от-клик:)

Можем ли с рефлексите на 10-те – (или 50-те) – години духовно подкастряне да обясним един ден на Иван Денисович?

Паметта му заслужава ли философски, „окончателен“ отговор?

Полиграф Шариков може ли да ни го даде?

Колко време трябва да подкастряме шипките си за да станат рози? А колко време е нужно на Шариков&co да се преоблекат в бяло за да се накичат розите ни?

„Превъзпитаните“ шипки от клипчето са ГМО – рози без бодли, без аромат и без памет. Геноцидът е престъпление срещу паметта.

- 22-02-2012|Гост – re: Хайде малко по-оптимистично…
Майя Маркова писа:

Периодично си чистим градинката пред блока, макар да продължавам да не разбирам защо трябва да чистя безплатно площ, откъдето всеки е свободен да мине и да набоклучи както си ще (и го прави). А ако някой каже, че еди-къде си градинките били по-хубави, аз патриотично ще му отвърна, че няма вкус;-).

Драга Майя,

Ето защо си струва безплатният труд. Софийската ми градинка – реална, не метафорична – е вътрешен двор, над който стърчат шест етажа. Откакто започнах да я чистя и копая, стана следното:

1. Съседите престанаха (почти) да изхвърлят боклук през прозорците.

2. Гледката от моя прозорец стана по-добра.

3. В началото ми изчезна копачески инструмент, но вече не се налага да го крия в мазето.

4. Два-три пъти за последните две-три години съседи ме похвалиха.

Достатъчно оптимистично? Самохвалене?

Мога да задръстя форума с реални, видени от мен примери за успешно или пропаднало усилие да се копне нещо. Но ми се струва по селски проста една от идеите в тази дискусия – личен избор. Почваме да правим нещо според силите си, дори само в личния си периметър, или се вайкаме публицистично.

П. П. На село съм – онова задръстеното – и със слабомощния мтел-ски интернет не мога да гледам клиповете за градинки, постнати от други. Жалко.

- 23-02-2012|Майя Маркова – re:
Златко Ангелов писа:

За копаенето на собствената градинка, предлагам следния фоторепортаж: Щракнете тук

Ако въпросната девойка беше попитала мен защо София прилича на джунгла, бих отвърнала – защото хората са бедни. Израснала в Канада, тя май не осъзнава, че тук БВП и доходите на глава от населението са твърде различни от канадските и това си има последици.

Тия олющени мазилки и щръкнали шахти, които е снимала, също са резултат не от липса на любов към красотата, а от липса на пари.

Сит на гладен не вярва.

- 23-02-2012|Майя Маркова – re: re: Хайде малко по-оптимистично…
Гост писа:

Драга Майя,

Ето защо си струва безплатният труд. Софийската ми градинка – реална, не метафорична – е вътрешен двор, над който стърчат шест етажа. Откакто започнах да я чистя и копая, стана следното:

1. Съседите престанаха (почти) да изхвърлят боклук през прозорците…

М-даа, ето едно от необходимите условия безплатният труд да си струва: множеството на хората, които могат да го унищожават, да бъде донякъде ограничено. Примерно – до съседите от шест етажа.

При мен градинката е със свободен достъп, поради което множеството на вандалите е неуточнено, но при всички положения твърде значително.

Аз продължавам да полагам безсмислените си усилия, само се питам – защо принудителният безплатен труд на такива като мен е въздигнат в общинска политика?

Още повече, че тази община се грижи да ме обгради с кучета, които могат да ме ръфнат дори докато полагам труда си.

- 23-02-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Бихте ли казали малко по-конкретно кои точно са чуждиците и изразите, които ви подразниха, Дафина?

Може би Дафина би предпочела първото изречение да бъде „Нещастието в с. Бисер е местно, а не всенародно.“ Няма значение, ясно е, че я дразни основната мисъл, а не езикът. Разбирам това, понеже и аз се чувствам по същия начин. И пак ми се ще да попитам – дали авторът, Велко, Любо Сирков или друг участник в тази дискусия поддържа по какъвто и да е начин (освен като данъкоплатец) язовирна стена, мост или друго обществено съоръжение?

- 23-02-2012|Любомир Сирков

Майя, колкото и пъти да задаваш безумния си въпрос, той няма да стане по-смислен.

Има неща, които ти, поради упоритотото си нежелание да се образоваш, явно никога няма да проумееш.

Първо: ако прочетеш действащия в момента „Закон за водите“, може би все пак ще успееш да проумееш, че по нашето законодателство язовирите не се делят според височината на стената („Стената на язовир „Иваново“ е била висока 19 метра“, пишеш ти по-горе) – а по съвсем други критерии.

И на практика по закон язовирите са разделени на две големи групи:

1. „комплексните и значимите язовири“ – поименно изброени в списък в приложение 1 на закона (51 на брой, в цялата страна) – те са и обявени за „публична държавна собственост“ (заедно с „водохранилищата им до най-високо водно ниво, прилежащите им съоръжения и събирателните им деривации“)

и

2. Всички останали.

Или, казано по друг начин, логиката на закона е пределно проста: има язовири от национално значение (51 по списък), има и язовири от всякакво друго, по-ниско от националното, значение.

Второ: Съвсем естествено е грижа за всяко нещо да проявяват най-вече хората, които това нещо пряко ги засяга. Това важи и ако „нещото“ е градинка (на която например ти и хората около теб са основните ползватели), и когато „нещото“ е язовир.

(Като язовир „Иваново“, който, ако го видиш на карта, веднага ти става ясно, че ползватели на водите от него могат да бъдат само две села: Иваново и Бисер – и съответно по тази причина язовир „Иваново“ не е дори от общинско значение за община Харманли, тъй като в тази община има поне още 50 други язовира).

- 23-02-2012|Самолет 005

Майа, колкото и необразована да е, зададе точен и неоптимистичен въпрос. С него тя попита колко от пишещите тук се грижат за здравината на язовир, който дори би могъл по рубрикатора на законността да е от несъществено значение. Аз лично, който съм на пределна възраст, не съм се запознавал през живота си с човек – било то българин или никарагуанец, а може и уелсец, който да се грижи през свободното си време за несъществен язовир. Просто и аз като Майа съм стъписан… Моля за вашата благосклонност!

- 23-02-2012|Самолет 005 – re: от-клик:)
Б. Павлов писа:

„Превъзпитаните“ шипки от клипчето са ГМО – рози без бодли, без аромат и без памет. Геноцидът е престъпление срещу паметта.

Много хубаво сравнение! А тезата ми всъщност беше, че нещо вече е свършено и сега сме в ситуация на изтърпяване на ефектите.

- 23-02-2012|Златко Ангелов

Мая, съжалявам, но е въпрос на елементарна интелигентност да не се правят директни причинно-следствени връзки между язовир и граждани. Скоро ще опиша как точно хората от моята общност в Айова Сити участват във ВСИЧКИ неща, които засягт общността--надявам се тогава да проумееш какво значи гражданско общество и какво значи демократична култура.

А Самолетски, този симпатичен човек, си е просто нихилист. Ами приятелю, ако е така, избери си който и да искаш момент от историята и спри там, защото е било „свършено“. Спри например при Отоманската империя и си представи, че това е факт, закован завинаги. ПРОМЕНИ! Промените са, които характеризират живота и които се ГЕНЕРИРАТ от хората.

- 23-02-2012|Самолет 005 – Златко А.

Абе, човеко! Тук не ставаше въпрос за нихилизъм. Естествено, че човечеството НЕ МОЖЕ все още адекватно да се справя с промените и не съм сигурен, че ще проможе, защото за това се изисква колосално количество знание в смисъла на опит, организационен потенциал, воля и действащи алгоритми. Тези неща са извън възможностите и на демокрацията, а демокрацията не е последна инстанция и панацея; напротив – тя създава проблеми по същия начин, по който комунизмът ги създаваше – със свободата на сгрешените кодове. Моята вяра на космически дребосък е в добрата констелация. Под нереализирана промисъл имах предвид това, че утре папагалът ти може да е жив, но може и да е умрял. Ти може и изобщо да нямаш папагал, но може и да имаш… „Бъдещето никога не е това, което беше“, казва един мой приятел и в това се състои улавянето на промяната. Но в улавянето не може да не отчитаме, че примерно ние българите сме били част от Османската империя (само ползвам твоя пример). Нали всички сме съгласни, че нещата не са еднозначни! И въпреки че го знаем, се дърляме, като всеки дърпа чергата към себе си, за да му е по-топло…:) особено форумската черга… Нямаме спор! Само дудняме…

- 23-02-2012|Самолет 005 – … малко тра-ла-ла…

Отново до Златко А., но не лично – тоест приканвам всички. Чувствам се в лек дискомфорт, че не заех позицията на Златко А., а на Майа, която позиция ми се струва логична. С един клип искам да демонстрирам разнобой на позиции, които се струват „отсекаде“ правилни…

Преди няколко дни завърши големият фестивал на италианската естрада „Сан Ремо“. На него една песен събра не толкова овации (аз обаче ръкоплясках), а коментари. Тази песен в ютубата от голямо количество италианци беше коментирана като слаба. Дори се каза, че по-лошо пеене от това не може да има. На мен обаче (а и на доста други италианци) песента ми харесва, защото: има перфектен аранжимент, изпълнен в традициите на добрата естрадна музика – поддържащите женски вокали са едва уловими, но невероятно уместни и съзвучни; песента е с изключително професионална и най-вече оригинална оркестрация, защото е намерен контрастът между силен тръбен звук и чуплив мъжки глас; пеенето на вокалиста е добро – моят гейрадар ми казва, че това е нежен мъж, но не гей – просто има нежни хетеросексуални мъже и те не са за пренебрегване… Та тази песен я поднасям на вниманието ви. Тя натрупа в ютубата 25 и повече страници коментари, което ми беше забавно, защото хората наистина се дърляме. Желая ви приятно слушане. Песента започва едва на третата минута от клипа, като преди това в типично италиански стил има водене от един мъж и от един „сериозен“ мъж, което е добре поднесено и оправдава очарованието ми от мъжката безтегловност на тази планета…:)))

Желая ви забавление – клик, толкова приятно, колкото на мен…:))))

- 23-02-2012|полковник – Не идеализирайте САЩ

Аналогията между с. Бисер и Ню Орлийнз е твърде произволна. Смазаните и обезумели от мъка жители на селцето поне не се хванаха гуша за гуша. В Ню Орлийнз още на следващия ден след бедствието обществото се бе разпаднало. Въоръжени банди от черни и бели започнаха истински сражения за господство над плячката в наводнените жилища. Полицията и Националната гвардия бяха безсилни. Правителството сне от бойните действия в Ирак най-мобилни военни части (главно въздушно-десантни), прехвърли ги на хиляди километри и ги изпрати срещу бандите. Знам това, защото служех в Генералния щаб и осигурявахме прелитането на американските транспортни самолети. После офицери от САЩ ни разказаха ужасяващи неща: за безсмислено насилие, избухнало при липсата на полицейски контрол, за невероятна жестокост, избила зад паравана на благовъзпитани граждани, дори за ритуален канибализъм.

Спомнете си и случаите на нелогично, непредизвикано насилие, което периодично избухва в щатските колежи и училища. Ами педофилите-свещеници, опозорили католическата църква?

Не съм болшевишки агитатор, който клейми „американския империализъм“. Имам доста приятели от САЩ и уважавам постиженията на този талантлив, щедър и работлив народ. Но в основите на държавността и на морала в САЩ са заложени принципите на протестантската етика, нравствеността на британските квакери, напуснали кралство Англия, за да бъдат по-близо до Бога и да създадат държава по неговите (както те са ги разбирали) завети. После стотина години каубоите първо стрелят, а после разговарят. Преди да дойдат милионите бедни преселници от Европа и робите от Африка, които с египетския си труд изграждат Новия свят.

У нас и историята, и трагедията са други. В ядрото на нашата трагедия е 67-годишното господство на комунистическата номенклатура и на нейния ударен отряд – ДС. И тази тема е безкрайна…

- 23-02-2012|Б. Павлов – трябва да сме в ситуация на изтърпяване на наказан

„Ние“(знам колко ме ангажира това обобщение) от двадесет години сме в състояние на опит за „съдебно споразумение“ със съвестта си, Самолете, и умилителният ентусиазъм за „копане на градинки“ се подхранва от надеждите ни това, въображаемо „споразумение“ да се състои. Но: Херта Мюлер и Мамардашвили ни казват, че вече е късно, това е истината, която се боим да произнесем.

Затова предпочитам за „градинки“ да ми говориш ти или Серкан – всички ония, които аз, с комформизма си, обективно, съм поставил извън полето на личната си отговорност, „фалибилизирайки“ човечността.

Не съм против уюта на червенобузата „етика за самозадоволяване“, но мисля, че там, където си струва човек да си точи „мотиката“, инструменти за еднократна употреба не приемат:)))

- 23-02-2012|Майя Маркова – Как да се убеждават хората

Самолетски, благодаря! И съм съгласна, че Златко Ангелов има известно право. Нещо повече, съгласна съм, че той има немалко право. НО…

Първо, смятам, че избраният от него пример е изключително неподходящ. (Аз на негово място бих припомнила например катастрофата на магистрала „Тракия“. Комбайнерът Стефан Стойчев, който пръв се притекъл на помощ, по-късно се оплака, че повечето спрели шофьори само „гледали сеир“ и дори не пожелали да услужат със своите пожарогасители.)

Второ, начинът, по който Златко представя тезата си и по-късно я защитава в дискусията, много-много не допринася за убеждаване. Грубо казано, излиза нещо като „пада ви се да се давите, боклуци такива“. Дори ако вината на хората от Бисер и цяла България беше безспорна, върви ли да се анализира с такъв тон, и то само броени дни след националния траур? Както беше казал някой, ако сте на погребение на пушач, починал от белодробен рак, не казвайте, че му се е падало на този глупак, задето е пушил. Бих препоръчала на Златко да прочете (или препрочете) поне първите няколко странички от книгата на Д. Карнеги „Как да печелим приятели и да влияем на другите“, която е качена и в Мрежата. (Ако някой каже, че трябва първо аз да я прочета – признавам, не е лъжа…)

Във връзка с това се замислих и за призива, отправен в друг материал – „Рапсодия в кафяво“. Не знам дали протест срещу расизма в Унгария, отправен от страна, която също няма кой знае какви постижения в приобщаването на циганите, няма да бъде възприет от белите унгарци като лицемерие и да има обратен ефект.

- 23-02-2012|Любомир Сирков

Майя, аз съм срещал множество хора (и на живо, и в разговори онлайн) – привидно нормални хора – които с нетърпящ възражение тон заявяват следното: „Аз си плащам данъците! Какво повече искате от мен!?“

Всъщност, именно това е големият проблем. Оставям настрана доколко обикновеният гражданин е истински добросъвестен в плащането на данъци – много по-големият проблем е, че обикновеният гражданин, със или без предстоящо или вече минало бедствие, така и не вижда себе си в никаква друга, поне малко по-активна (и градивна) роля, освен тази: „Аз си плащам данъците!“

Когато един гражданин сам себе си е самоограничил до „функциите“ единствено на „данъкоплатец“, горко на такъв гражданин! Такъв „гражданин“ е не гражданин, а просто „поданик“ (думата произлиза от „подданний“, човек „под дан“, под данък – вероятно идва и от библейското: „Ръката на прилежните ще господарува, а ленивата ще бъде под данък.“)

А гражданите в България днес масово са недоволни – обаче от какво – от нещо, което според тях някой друг е трябвало да свърши, тъй като те самите са определили за себе си само тази роля: „Аз си плащам данъците!“

Изобщо тази нагласа на самооткъснатост от „държавата“, силно разпространена сред българските граждани, действително много пречи – на всички тук. Изглежда твърде успешна се оказа онази пропаганда, която в началото на прехода втълпи на хората, че „държавата – това е непременно нещо лошо“ (и съответно за гражданина е най-добре да стои колкото се може по-далеч от държавата).

Всъщност, разбира се, държавата не е непременно нещо лошо – държавата е такава, каквато си я направим. Държавата е просто само един от начините едни хора да направят нещо заедно. И, разбира се, не е задължително по всеки повод да се използва именно този начин („държавата“) – всъщност и всеки друг начин хората да направят нещо заедно също може да се окаже достатъчно добър – това пак си зависи от хората, които ще го прилагат.

Но безспорно тотално обречена позиция е гражданинът да вижда себе си единствено като „потребител“ на нещо, което той очаква, че някой друг, без негово участие, някак си ще създаде и ще му осигури.

- 23-02-2012|Майя Маркова – Съгласна!

До голяма степен съм съгласна с последния ти коментар.

- 23-02-2012|Златко Ангелов

Мили хора, всички тези размени на мисли, възмушения, отговори и т. н. са израз на стародавната метафора за една чаша, която е пълна до половина с вино. Едните казват вината е наполовина пълна, другите – напловина празна. Един и същ факт се интерпретира различно от хората. И това е човешката норма. Не престава да ме учудва обаче как всеки пишещ се опитва да изчерпи темата, като придставя своя фокус като най-важен.

Другото човешко е, че не падаме никога по гръб. Ето, Майя се съгласява с истините в моя текст, но сега намира кусура, че не бил написан в дружелюбен тон. Казано е мъдро: beauty is in the eye of the beholder. Отнася се и за тона на статиите (по-подробно за това по-долу).

Изглежда е свойство на човешкия мозък, като се фокусир върху едно, да забравя другото, което има връзка със същата тема. От друга страна, естествено е, че в един кратък текст от 400 думи, човек не може да обясни всичко. Пишещият разчита на нагласите, метаинформацията и контекста.

Обаче, мили хора, има нещо, което е неизменно в коментарите на българските сайтове и изобщо в реакциите на българите, когато се отнася до тяхното, а нерядко и до чуждото. Това е техния НЕГАТИВИЗЪМ. Всичко се посреща на нож. Всичко се гледа откъм отрицателната му страна. Всеки факт се свързва с отричане: на факта, на човека, на връзката му с обществото, на съобщителя на факта и т. н.

Нима не е ясно, че когато горе задавам реторичния въпрос „Ние ли се разпадаме?“ първо, аз слагам и себе си към „боклуците“ и второ, изразявам възмущение от това, че човекът, който е казал това, се е отстранил дотолкова от държавита, че отрича изобщо държавата да бъде ПРОДУКТ на хората, които я населяват. Аз извиках този въпрос с болка, защото в дадения момент на писането усетих отчаяние именно от пълното отричане на колективното битие като съставено от индивидуални битиета. Да, отчаяние.

Но отчаянието ме държи за кратко. Аз гледам на нещата откъм тяхната положителна страна. Когато нещо е лошо и не върви, КАК МОЖЕ ДА СЕ ОПРАВИ. Това е веднъж и завинаги моята гледна точка. А това значи, че аз изпитвам симпатия, уважение, добронамереност и доброжоелателност към всички хора--а особено и най-вече към моите български братя и сестри. Изсипаха се критики към моите рецензии за романите на В. Зарев и интервюто ми с него. Но кой от вас видя, че в тях аз непрекъснато търся да покажа положителното, доброто? Търся да изпъкне това, че Зарев е показал български характери, които не стоят със скръстени ръце и не хленчат, а правят, борят се, убиват се и се изнасилват, но в името на някакво съзидание, на някаква промяна.

А какво виждам в българския интернет. Появи се някоя положителна статия, която показва кое е доброто, макар и описвайки неговото отрицание-как да речем хората се правят на маймуни, за да постигнат успех. И веднага, сякаш само това чакали, върху статията и особено върху автора или авторката ѝ се нахвърлят критиците. Ама това било невярно, ама онзи детайл не бил проверен. Да, човешко е да се греши. Но когато е ясно, че човек е сгрешил в името на положителното, на това нещата да се оправят, да излязат от тъмнината на светло, кое е по-важно: да окастряме пичовете на една роза, или да засадим цяла розова градина?

И въпреки това, повтарям, въпреки това аз смятам, че ние, българите, имаме потенциал, имаме хъс, имаме истински ценности, които ще надделят. За мен чашата е наполовина пълна!

И ето защо няма да престана да се опитвм да показвам хубавото и положителното от страните, в които живея или посещавам. И то не е, мила Майя, защото смятам някого в България за недостоен или лош. А защото вярвм, че между онези, които четат има И хора, които мислят позитивно и търсят доброто, търсят примера, чрез който да подобрят своя живот. Такива като Велко Милоев, когото отрицателите също не харесват--защото е положителен. И защото също е събрал прашец от много места по света и си прави пита мед в собствения дом, за да му бъде там по-хубаво. Интересно ми е, ако сте съседи на Велко, той лош съсед ли ще ви се стори!

По-горе уважаемият Полковник концентрира своя лъч светлина върху лошото на Америка. И е абсолютно прав ВЪВ ФАКТИТЕ. Но не казва, че това са само една част от фактите за Америка. За него Америка е наполовина празна чаша и неназованият извод е, че няма защо да опитваме от пълната ѝ половина. Питам се нима той смята, че човек като мен, който живее там вече 20 години, не е видял и лошото, и хубавото. Аз съм яростен критик на ужасната Америка в нейния американски контекст. Ако започна да описвам лошите качества на хората там, ще ми трябват много страници. Но НЕ ТЕ СА ОПРЕДЕЛЯЩОТО за Америка. Те са келявите дървета в една жизнена гора.

И какво толкова му е лошото, ако се вгледаме добронамерено и доброжелателно в онова, което хората на Америка са постигнали преди нас и да се замислим как можем да го постигнем и ние?

Мислете положително ЗА СЕБЕ СИ! Това е единственото послание, което мисля, че тези сайтове могат да изпращат към хората. Никой никога не се е надявал, че по някоя тема ще се постигне съгласие. Лично аз не пиша никога с такова очакване. Въпросът, според мен, е несъгласието да отива в посока към оправяне и подобрение, а не към вдигане на ръцете или самодоволното им потриване от поредния нанесен удар върху мечтателите и наивниците. Посоката

трябва да бъде Вяра, че само българите с колективна цел, колективна отговорност и колективни усилия могат да оправят своята държава.

- 23-02-2012|Златко Ангелов

ПП. Понеже уважавам своите читатели, смятам, че печатните грешки са нещо грозно и недопустимо. За съжаление, пиша на Мак, за когото няма български спелчекър, пиша по памет върху латинска клавиатура, а шрифта в коментарната кутия е малък и не успявам да уловя всички. Моля да ми бъде простено за допуснатите по-горе печатни грешки, от които се срамувам.

- 24-02-2012|Ясен – MAC BG Spell-checker

Към З. А.

Пробвал ли си да инсталираш: GNU Aspell

http://aspell. net/

те имат БГ речник: ftp://ftp. gnu. org/gnu/aspell/dict/bg/aspell6-bg- 4.1-0. tar. bz2,

който можеш да си инсталираш след инсталация на основната програма.

Не съм на МАК и не знам как работи, но може би си струва да се опита?

Маймуни на път

Автор: Любослава Русева

Над 1000 са кандидатите за слава в актьорското риалити Х. Един от тях ще замине за Лос Анджелис…

5000 души се записаха за участие в новия риалити формат У. Наградата е роля в български сериал…

Три пъти повече са желаещите да се явят на кастинг за второто издание на конкурса Z. Журито е смаяно от появата на нетрадиционни таланти като момче, което танцува брейк, докато прави бийтбокс с уста…

От информация в пресата

Неда е на 25 години. Има висше образование по някаква измислена специалност и откакто е завършила, не може да си намери работа. От близо година се е отказала и да търси.

По тази линия Неда е обект на официалната статистика и е една от онези 33.7% българи в активна възраст, които попадат в категорията „неактивни“. С оксиморона „активни неактивни“ НСИ означава работоспособните, които не работят и не търсят работа, като според последните му данни такива са вече 1.672 млн. души.

Но Неда съвсем не стои със скръстени ръце, напротив!

Тя гледа телевизия. Нащрек е за всяка игра на късмета и за всяко риалити, което издирва певци, танцьори, акробати, артисти, буфосинхронисти. Досега не е пропускала възможност да се запише за кастинг, а междувременно участва като „публика“ в някои шоупрограми на запис срещу десет лева и сандвич с кашкавал.

„Аз съм социален феномен! – казва Неда през смях. – Живея в телевизора!“

Ето тук обаче активността на уж неактивната млада жена се изплъзва на официалната статистика. Неда е сред хилядите, които се тълпят пред телевизионните студия, научавайки се според жанра на текущото шоу да правят салто мортале или да свирят на гребен, но въпреки това остава загадка колко души препускат между телевизионните кастинги, на каква възраст са, с какво образование са, имат ли работа, защо нямат работа, как преценяват възможностите си за победа. До този момент не е направено и едно социологическо проучване, което да представи средностатистическия профил на „живеещите в телевизора“, както и да даде отговор за мотивацията им – липса на възможности за професионална реализация или амбиция за публична изява.

„Повечето участници са като мен, така че можеш да ме ползваш за представителна извадка“ – смее се отново Неда, докато се опитва да научи наизуст кратичката история „Маймуни на път“ от Джани Родари.

Предстои ѝ участие в риалити за актьори. „Много представително при това“, уточнява майка ѝ, която е редактор на радиопредаване и през уикендите чисти три входа в квартала. Под „много представително при това“ следва да се разбира наизустяването на текст и артистичното му възпроизвеждане. Което действително е далеч по-престижно от предишния номер на Неда да прави „мост“ с чупка в кръста, докато под нея минава дресиран заек със звънче на врата…

Впрочем досега моята представителна извадка се е научила криво-ляво да танцува и да пее. Дори да лепи метални предмети по дланите си и съвършено да имитира звуците, които издават 25 животни и птици. Успехът обаче упорито я подминава, но нито тя, нито бившите ѝ състуденти – петнайсетина души, с които редовно кибичат на опашките за прослушване – възнамеряват да се откажат от „живота в телевизора“.

На забележката ми, че това изглежда безсмислено, а енергията за маймунджилъци би могла да се използва за по-добро квалифициране, Неда отговаря с желязна статистика:

В България най-търсени са хората без квалификация. В бюрата по труда преобладаващият брой свободни работни места са обявени именно за неквалифициран труд – 152 хиляди, докато за специалистите са 24 хиляди, а за хората с работническа професия – 19 200 (по данни на НСИ).

Неда е квалифицирана, или поне се има за такава. В същото време е завършила специалност, която предполага търсене и предлагане в съотношение 1000 към нула.

„Още в осми клас исках да се ориентирам какво да следвам, но никой не ми помогна да направя избор.“ Била еднакво добра по литература и в природните науки и накрая се спряла на модно за момента „ала-бала“. Четири години карала „на як купон“.

Естествено, купонът свършил. Огледала се насам-натам за работа и с ужас установила, че никой няма нужда от нея. Така след две години търчане, подаване на документи и явяване на интервюта, тя се отказала да търси работа „по специалността“.

За кратко работила като продавачка, но магазинчето за сувенири и маслини (!?) фалирало на бърза ръка. После се цанила за гледачка на тригодишно дете, било ѝ скучно и все по-често започнала да включва телевизора.

В началото гледала турските сапунки и много се смяла на любовите и изневерите. „Само като чуех „В ролите участват Къванч Татлъту, Гюнгьор Байрак, Тарък Юнлюолу…“ и припадах от смях“. Постепенно обаче престанала да се смее, защото си дала сметка, че животът ѝ е скучен, еднакъв и тъп. В него нямало нито любови, нито изневери, нищо. Всичко било единствено в телевизора.

„Същото е с новините и със сутрешните блокове“ – обяснява ми сериозно. Неда разбрала, че докато една новина или имитация на новина, едно лице или подобие на такова, една реформа или само намерение за реформа, не влязат в телевизора, те не съществуват. И стигнала до извода, че телевизията е единствената просперираща индустрия в България.

„Само тя – казва ми – измисля нови формати, в които всеки може да се напъха. Като формичките за лед е – днес си кубче, утре си сърце, вдругиден – звездичка. И не се иска кой знае какво усилие!“

Не я питам дали тази фабрика за образи ѝ се струва илюзорна, нито я питам дали я притеснява напъхването в шаблони и падането на летвата за достъп към публичността.

Неда до голяма степен е невинна и не върви да се заяждам с жертва на много по-голямата и страшна фабрика – тази, която произвежда губещи.

Ако философията на трудовия ни пазар (стига въобще да съществува такава), бъде разказана през личната история на моята представителна извадка, то тя ще изглежда така:

Едно момиче идва в столицата на 11 години от село Х. Майка му – библиотекарка, си урежда работа тук след тежък развод. Две трети от доходите ѝ отиват за ипотечен заем. Неда е оставена на заден план. След седми клас не успява да се класира за езикова гимназия. В кварталното училище е старателна, има добри оценки по всички предмети, но в нищо не се профилира. Завършва, изкарва матурата и записва в провинциален университет най-леката по възможност специалност. Тя изобщо не знае, че компаниите отчаяно търсят инженери и други свързани с производството специалисти. От министерството на образованието също не получава знак, че приоритетни са техническите науки. Междувременно не научава добре и английски…

Доколко Неда може да бъде „ползвана“ като представителна извадка е спорно, но е факт, че и миналата година големите университети запълниха местата си със заблудени „неди“, а Техническият университет в София беше принуден да обяви допълнителен прием. За сравнение – в четирите технически висши училища в страната местата бяха 6599, а в Софийския университет – 7000. В същото време рейтингът на специалностите показа, че дипломираните от техническите университети си намират най-бързо и добре платена работа. Там обаче няма „як купон“. Има яко учене. И мнозина се отказват от това усилие, което обяснява защо компаниите, които се занимават с електротехника, машиностроене и химическа промишленост започнаха да напускат България и да се насочват към съседни страни, а само 20% от студентите се обучават в най-търсените от бизнеса специалности (по данни на БСК).

„Не може всички да сме инженери!“, възразява Неда.

Не може обаче да се мине и без поемане на лична отговорност да се информираш, избереш и планираш собствения си професионален път. Защото колкото е вярно, че университетите се борят за по-голяма бройка заради финансирането и по тази причина системата бълва потенциално безработни „специалисти“, също толкова вярно е и това, че мнозинството кандидат-студенти захранва порочния кръг, отнасяйки се към следването си като към нещо, което не изисква големи усилия и ще завърши с гарантираното вземане на диплома след няколко години „як купон“.

Сега Неда е млада, но не след дълго здраво ще я шамароса мисълта, че е профукала времето си, вместо да се развива и квалифицира. Телевизорът ще я изхвърли със същата лекота, с която е напъхал в главата ѝ зловредното убеждение, че може да успее с дресировка на заек и имитирането на мучене.

Тази индустрия наистина просперира, но просперира единствено заради огромния брой млади хора, които си въобразяват публичността и успеха като леснодостъпни и не изискващи експертно знание, подготовка и труд. Тя превърна халтурата в поминък, тъкмо защото халтурата е повсеместна, а желанието да станеш известен върви под ръка с липсата на самопреценка и самовзискателност.

Казвам това на Неда. Казвам ѝ също, че е ужасно недалновидно да не се измъкне час по-скоро от телевизора.

Тя обаче репетира „Маймуни на път“. И разказва историята, трябва да призная, чудесно:

Маймуните в зоологическата градина решили да направят пътешествие с учебна цел. Вървели, вървели, спрели и една от тях попитала:

– Какво се вижда?

– Клетката на лъва, басейнът на тюлените и къщата на жирафа.

– Колко е голям светът, колко е поучително да се пътува.

Отново тръгнали на път и спрели чак по обяд.

– Какво се вижда сега?

– Къщата на жирафа, басейнът на тюлените и клетката на лъва.

– Колко е чуден светът, колко е поучително да се пътува.

Тръгнали отново на път и спрели чак по залез.

– Какво има за гледане?

– Клетката на лъва, басейнът на тюлените и къщата на жирафа.

– Колко е досаден светът: все едни и същи неща се виждат. Не е нужно да се пътува.

Разбира се, че така не е нужно – пътували, пътували, но не били излезли от клетката и само обикаляли в кръг като конете на някоя въртележка.

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (11)

- 15-02-2012|Таня С.

Защо така снизходително и маниерно, защо?.. Отношението на авторката по-скоро би тласнало към проява на разбиране към „представителната извадка“. Самият текст с нищо не се различава от сапунка. Ако авторката иска да изрази отношение, нека го направи по достоен начин.

Младите кандидат-студенти наистина трябва да поемат отговорност за кариерното си развитие. Но са напълно сами в тази си задача. И един снизходителен текст към една Неда нищо не променя.

- 15-02-2012|Самолет 005 – … болка ли прочитам или стъписване?

Много добро четиво! Човекът е от вида саморазрушаващи се… освен ако нещо в млада възраст не го накара да проумее простата истина, че животът е вид интелигентност, а простотията е устойчивостта на агонизиращите…

Като студент ни показаха предсмъртна агония в едно от упражненията по вътрешни болести. Този кошмар ме преследва и до ден днешен, ще ме преследва до края…

Жалко е, че идват времена на агония.

- 15-02-2012|Любомир Сирков

Чета какви ги е писала Любослава Русена и се чудя: да вярвам ли на очите си, или да не вярвам…

Същата тази авторка, която близо две години пишеше статии главно на тема как за всичко най-лошо в България са виновни Сидеров, или правителството на ГЕРБ, или дори лично Б. Борисов, или „световнияят заговор“ (ACTA), днес вече изведнъж, като че ли по някакъв магичен начин, е преоткрила въпроса за личната отговорност на всеки човек, дори и на най-обикновения (като Неда) … Преоткрила е темата за нуждата от „самопреценка и самовзискателност“ и т. н.

Е, щом Любослава Русева показва такива данни за „растеж“ в своя начин на мислене, значи можем да ѝ пожелаем и занапред, постепенно, едно по едно, да преоткрива и останалите постижения на човешката цивилизация (т. е. можем да ѝ пожелаем да поизлезе малко от клетката на досегашното си мислене).

- 15-02-2012|Алекс

За много много хора завършването на техническа специалност, защото в нея сега имало било хляб, е равносилно на самоубийство и посредсвен в професионална отношение житейски път. И не защото е трудно да се завърши МЕИ, а защото за повечето хора е убийствено скучно и не намират никакъв вътрешен стимул и смисъл в това да бъдеш инженер.

Но формирането на личността с нейните качества, интереси и мотивации става до голяма степен в семейството. А когато идваш от социалната прослойка на мизерията и простащината, е трудно да са изградиш като личност и като професионалист.

Всичко това е съвсем естествено следствие от факта, че страни като България се задушават от тотална нищета и ценностен упадък е

- 20-02-2012|Една Неда

Много добър текст! Много точно наблюдение върху ситуацията на младите! Л. Русева е журналист и автор достоен за уважение! Браво!:-)

- 20-02-2012|Любомир Сирков

Проблемът, който Алекс поставя по-горе (за техническите специалности), произлиза от факта, че вътре между отделните технически специалности различията са понякога непреодолимо големи – особено в сравнение с различията между отделните специалности вътре в рамките на другата сфера (хуманитарната).

Или, иначе казано: всеки, завършил която и да било хуманитарна специалност, може по-лесно да работи по която и да било друга хуманитарна специалност – докато в рамките на техническите специалности такова преместване и пренасочване е много по-трудно. (Енергетикът много трудно може да се превърне в текстилен технолог – и обратно. Докато завършилият българска филология може да стане и писател, и журналист, и културолог, и дори политик, и каквото друго се сетите…)

Тази съществена разлика между двете сфери не е добре обяснена в статията.

- 20-02-2012|Велко Милоев – Тъжно и точно

Точно видяно, точно казано. Малко журналисти могат да направят от „единичен случай“ не просто очерк-че, или human interest story, а направо – „представителна извадка“. Добронамерените към този текст – как може това да се постне / линкне на сайтове и блогове, които евентуално да ги четат Неди-тата? Освен шерването на фейсбук (което веднага направих).

И по евентуално второстепенния въпрос за избора на квалификация. Аз съм случайно по диплома съвсем случаен инженер. Навреме зарязах инженерството и макар да съжалявам за пропуснатите купони и за непрочетените навреме книги, си давам сметка, че систематиката на това образование ми даде достатъчно гъвкавост на ума да вляза и в други, „софт“ сфери…

- 20-02-2012|RAK

1000 към нула. Разбира се, че така не е нужно – пътували, пътували, но не били излезли от клетката… H pone sa napravili ne6to dokat drugi bezropotno sa se sqglasili da ostanat v KLETKATA!!! миналата година големите университети запълниха местата си със заблудени „неди“ ---------За кратко работила като продавачка, но магазинчето за сувенири и маслини (!?) фалирало на бърза ръка ----“В България най-търсени са хората без квалификация“: трудовия ни пазар (стига въобще да съществува такав toava sa zitati na intelig…… jurnalistka komentar za svoja smetka

- 20-02-2012|Илиян Ушеров – Да.

Не че не е така, но това е резултат, последствие. Проблемът е социален, обществен, но преди всичко възпитателен/родителски/ и образователен или липсата на тези фактори в развитието на децата, а при наличието му, то е силно травестирано. Днешните хора, които са на възраст, която би трябвало да е най-активна, са формирали съзнанието си и виждането си за живота през „Ориндж каунти“ /в по-добрия случай/ или през някой латино или турски сериал, умело репродуциран от най-популярния лайфстайл в България – поп-фолк. Оттам и липсата на критерии, преценка на възможностите, търсене и намиране на собествения уникален талант. И така – ето я описаната в статията ситуация.

Това, което винаги ме е притеснявало, обаче, е прекомерното желание всички млади хора да се образоват според пазара на труда, безспорно това трябва да е ключов фактор, но не можеш да караш човек с таланти в изкуствата и хуманитарните науки да учи архитектура, счетоводство или пътно строителство, само защото такива специалисти търси пазара.

- 21-02-2012|Иван Рангелов

Г-н Велко Милоев, въпреки цялото Ви самохвалство и въпреки цялата Ви самореклама, с която се занимавате тук, няма да ни убедите, че трябва да сме „добронамерени“ към „този текст“.

Защото самата авторка (Л. Русева) не е добронамерена.

Писанията ѝ са анти-социални.

Ще кажете: „Ама как тъй?“

Ами просто е.

Тази жена изглежда е увредена – тя просто мрази мъжете.

Вземете не само този – вземете който си изберете нейн текст – в него няма да намерите нито една добра дума за мъжа, за бащата в семейството.

А нашият народ си има традиции. И една от тези традиции е за детето да се грижат всички: и майката, и бащата, и бабата, и дядото, и вуйчовците, и лелите…

Всичко това просто го няма в текстовете на Л. Русева – нито като описана реалност, нито като загатната поне възможност…

- 21-02-2012|Самолет 005 – … родителството…
Иван Рангелов писа:

А нашият народ си има традиции. И една от тези традиции е за детето да се грижат всички: и майката, и бащата, и бабата, и дядото, и вуйчовците, и лелите…

Може би ги е имало тези традиции. Сега вече ги няма. Аз също живея сред народа при това на село и мога да кажа, Иван, че идеализирате. Сега вече има случаи, когато втори братовчеди не знаят, че са роднини…

Това, което Любослава представя, не е омраза към мъжете, а безкритичното родителство. Ние се оказахме поколение от изключително лоши родители, поради обърканост в ценностната ни система. Няма родители от моето поколение, които по родителски качества да могат да се сравнят с нашите родители. Летвата от предишното поколение е много висока, но не защото те са по-добри, а защото имаха точни ориентири. Ние ги нямаме достатъчно ясно, а при поколението след нас те съвсем липсват. Говоря в една условна множественост, която допуска и голям брой изключения…

Обвинението им беше: „метеж“

Автор: Мехмед Амид Хамид

Казвам се Мехмед Амид Хамид, роден съм на 13 декември 1925 г. Като съм роден в началото на тази година, но по някакви причини са ма закъснели със седем-осем месеца. Това го знам и можеше това да се оправи, ама така си остана. Пенсионер съм вече 26 години. Четири години съм учил и една година съм повтарял, т. е. до четвърто отделение. Първата година по някакво стечение аз имах хубави оценки, ама нещо стана тука с учителето и мене нарочно са ме оставили, но това е от полза. Щото човек като повтори, все пак се позасилва знанието. Та така съм учил до четвърто отделение. Учителите ни бяха – имаше един от с. Скребатно Никола Крантев, той беше и художник. Имаше идна учителка от Луковит, имаше и един учител Никола Николчев, той беше добър учител, но нещо го намразиха нашите хора, а той винаги гледаше да подобри нещо … Имаше от с. Скребатно една учителка Велика Попова … все християни ни бяха учителите, тогава нямаше от нашите. Аз съм бил 15 години ше- хлар, като секат бориките, аз събирам шишарките и ги преваряваме и от това става масло. И така съм си изкарвал прехраната.

Нашият живот беше много оскъден. Беднотия голяма. Бяхме шест деца, четири женски и две мъжки. Сега вече сме останали само двама живи. Аз имам пет деца. Най-голямото дете е раждано 1957 г., имаше вроден порок на сърцето, но така изкара петдесет години. От тези пет деца четирите ми са живи. Единият ми син беше седем-осем години мюфтия в град Гоце Делчев. Другия ми син беше ходжа в едно село Бръщен и изкара шестнадесет години. Четвъртия ми син се изсели преди шестнадесет години в Турция и сега живее в Бурса. Имам и една дъщеря, тя е омъжена и сега живее с мъжа си в Доспат, там той работи като ходжа. Това ми е семейството.

Баща ми беше беден човек, тогава беше смътно време, беднотия беше голяма. Той ни е изгледал почти с чужда работа. По балкана ходи, ще отсече там нещо, дърва ще подкара по селата да продаде, за да преживяваме. Тука се използваха много дивите круши и други плодове – за ошав, за продаване по селата – така преживявахме. И ако докара от балкана борина и някакви други материали. И така моя баща ни гледаше, но едвам … едвам. И училището аз съм го изкарал едвам. Баща ми не можеше да ми купи моливи и тетрадки, така изнемогваше …

Аз съм заварил тука четири власти. Първата беше ВМРО – още като дете, много от нея не помня, но помня, че те държаха много против кражбите. Пипнат ли човек за кражба, ей тука над училището го вкарат нощес и тежко му и горко … Строго държаха и тези, които ходеха по чужди мъже и жени. Щом го разберат тогово, пипнат ли го, тежко му и горко. Това съм запомнил аз от тях. Ама дойде им времето и на тях, дойдоха военните и ги свалиха от власт. Някои ги тикнаха в затвора, други ги откараха в София. След тях постъпиха фашистите. И тогава беше много бедно времето, държавата ни беше разбита. Тука в родопския дял нивите са по-слаби и едвам сме живели така. Те се занимаваха по нашия въпрос. Имаше мюфтии, които бяха в полза на властта и се занимаваха с това да гонят жените за носиите, да сменяват имената. Това го имаше през фашистко време. Като излязоха комунистите още през четиридесета година по балкана и казаха на наш’те хора: „Като вземем властта, това ще е така свободно …“ И през 1944 г. дойдоха на власт. И няколко години тука ни дадоха възможност така да си ходим по джамии и с носии и след това почнаха да ни гонят яко. За имена, за форма [облеклото], за джамиите, джамията я затваряха, да не можем да ходим в нея. През 1952 г. кметът взе решение едната джамия да я съборим и да построим наново, и те не даваха да я построим, а на наш’те хора обещаваха, че ще построят голяма зала за събрания, за това-онова, и така. Още от 1958 г. почнаха да действат тука. Дойде тука един секретар в мюфтийството, християнин и ни казва, че селата ще се районират. И тука определиха – наш’то село, Осиково и Скребатно – ни прехвърлиха към едно село с много малка джамия и поради тази причина се наложи ние да отидем на делегация в Смолян, щото в Гоце Делчев мюфтийството го ликвидираха и го преместиха в Смолян. Отидохме там през 1958 г. при мюфтията и той мюсюлманин от наш’те, ама беше мюфтия и през фашистко, и през комунистко пак. За да продължи, значи е бил удобен и на комунистите, и на фашистите. А пък за нас е бил неудобен. Та отиваме при него и се оплакваме как стои въпросът и той ни даде такъв отговор: „На мене ми дават един метър плат и ми казват от тоя плат да си ушия и палто и панталони. Нали разбирате, за какво става въпрос, ама аз ще поставя въпроса, че съм получил оплакване.“ И така и стана, за нас отделиха отделен район, да се оправяме ние тука, пък за другите села си останаха към Смолян.

Комунистите те обещаваха – това ще е така и така, но измениха политиката … Почнаха остра политика. А нашият народ много са помагали на партизането, помагали са им, укривали са ги … От селото тука партизани мюсюлмани нямаше. Те наш’те хора убиха тука един партизанин Анещи Узунов и затова го намразиха нашето село. И започнаха да действат тука – облекла, имена, по джамиите, действат, действат комисии всякакви. Всеки ден комисия и проверяват. Комисиите бяха и от християни, и от мюсюлмани, говореше се, че от наш’то село имало подкупени, ама какво е било не мога да кажа. И през 1964 г. те минаха по селата, насам-натам и наш’то село го оставиха последно. И дошли тука, а аз него ден съм бил по лозята. А те дошли и оградили селото, с военни, с оръжие и са оградили тука джамията. Една от комшийските жени разбрала какво става и казала на хората, дето са били в джамията на молитва. Те излезнали и тези оградилите ги, почнали да ги плашат, свалят оръжието и стрелят, ама с такива … ха’осни патрони. И те като видели хората това, побарали една камара камъне и кой с каквото намери и ги пръснали, отблъснали войниците и ги изгонили извън селото, и си казали: „Да се приберем сега и да видим, що ще работим.“ На същия ден, те наш’те …, тука имаше дървен мост над реката, отрязват го с брадви, отрязват и телефонния кабел. И това стана известно в цялата държава. Това продължи три-четири дни и те веднага изпратиха от София един министър, министър Бъчваров, заедно с един началник от Благоевград и дойдоха до моста над реката. Аз вече се бях върнал от лозята и той министърът каза: „Грешка сме направили, спокойно, аз съм дошъл, мен ме е пратил Тодор Живков да ви успокоя … „така и така … И хората, като чуха тези думи, го грабнаха и взеха да го дигат на ръце, да се радват. И настъпи успокоение тука.

Минават се четиридесет дни и имаме по този въпрос задържани около 10 човека. Изпратиха им призовки от прокуратурата по този въпрос. И на мене връчиха. Отидохме там, разписахме се и дойдоха от милицията, арестуваха ни и ни вкараха в участъка. Аз бях там с други хора и ни вкараха в една голяма зала, всякой залепен за друг, за да не можем да мърдаме никъде. Мен ми се падна един опасен човек за следовател. Не ми даваше да си изкажувам истината, ако искам да кажа нещо, той веднага ще ме пресече. И усетих аз, че почват да изкарват хора, ама не знам, къде ги карат. Дойде моят ред и мен да изкарат и гледам на коридора една група мъже от село Корница. Изкараха ме на коридора, вързаха ми ръцете и ме вкараха в един автобус, един ред милиция, един ред от нас. Карат ни, но не знам къде ни карат, рейсът затъмнен и не знам къде ни карат. А то било в Разлог, свалиха ни там по малка нужда и да се разтъпчат малко хората и да се успокоят. И след това пак ни карат, и пак не знам къде ни карат. Разтовариха ни в Благоевград в милицията. Разхвърлиха ни по килиите. И мене ме закарват в една килия и там, като отвориха вратата, тогава ми развързаха ръцете. Набутаха ме там и гледам един човек лежи вътре, под едно одеало. Издигна така малко главата, с каскет и пак легна така. И аз останах там, вече съм отвързан и по някое време този човек ми се обажда: „Ти откъде си?“ И аз се съмнявам да не е някой от милицията и да ме обработва. „Ми аз съм от Рибново“ И той ме пита какво-що, туй-онуй. И аз му казвам: „Как да ти кажа, какво става? Откъде да те знам, какъв си?“ „Ми аз съм такъв като тебе. Аз съм от село Горно Осеново. И ние имаме нещо проблеми, по имената, по облеклата и тука ни арестуваха.“ И аз също започнах да му разправям, но му думам, че аз не съм участвал. Там ни държаха шест дни. Нощно време, дневно време карат ме при все един и същ следовател. Пита ме как беше, що беше, аз съм му отговарял и той пише там. На шестия ден там ни изкара милиционерът и ме заведоха в друга стая, на друг етаж. И когато се върнах от писането, този от Горно Осеново все ме пита: „Какво те питаха, ти какво им каза?“ и аз му обяснявах. На шестия ден ме вкараха при друг. Там ме откараха и съкилийника ми пак ме разпитва, какво са ме питали и къде са ме откарали. И аз му казвам, че този път са ме откарали на друго място. Казвам му и той: „Това е началникът. И какво те пита?“ „Ми пита ме разни неща и обеща, че ще ме пуснат.“ „Сигурно е, щом ти е обещал значи, ще те пуснат.“ И така пуснаха четири човека, а останалите ги осъдиха на затвор и четири човека изпратиха в лагера в Белене. Трима от Рибново и един от село Осиково. Обвинението им беше метеж, така пишеха, а аз дори не знам, какво е това метеж. Мен не ме съдиха, мен ме освободиха. После, които бяха подсъдими, ги откараха в Гоце Делчев. На нас комшията ни беше тука ходжа и аз застанах в съда като свидетел, и съдията ми каза: „Ти ще кажеш това, това и това …“ И не ми даде да приказвам. И така осъдиха ги, един имаше дванадесет години, друг десет години, осем години, пет, шест … И нямаха никакви основания, ама така. И до есента, какво стана – политиката ли се смени, не знам, но пуснаха всички. И тия от Белене, и тях ги пуснаха. Те разказваха много лоши работи. Там, ако малко не слушаш, и куршумът готов. Ей, такова нещо там. Аз съм слушал разни работи там и ужасът е бил голям. Ама така като разбирам нашите хора, защото не са виновни, не е било така страшно. Белене беше най-лошият затвор и много хора не се върнаха оттам.

И като стана така, пуснаха ги тези от затвора и от Белене, и се чувствахме уж като свободни и чак до 1970 г. нямаше нищо. През 1970 г. работихме в … стопанство и имаше там един интересен човек, той е бил партизанин, много добър човек, много работеше и ние му помагахме. И той ни каза: „Сега ще ви почнат пак и да внимавате, за да не станете зян.“ И така стана. Започнаха пак, почнаха да ходят по селата. Ходят, правят, струват викат ни по милицията, който го извикат там, не го връщат, докато не му сменят имената. Действаха тук, действаха там. И през зимата, тука сняг голям и се образува комисия. Точно по това време, когато стана бунтът при корничани. И дойдоха тука, образува се комисия в нашето село и почнаха да ходят и по селата, напират, правят струват и плашат: „Ще те интернираме, това ще правим, онова ще правим …“ Яка работа. И аз като разбрах, че има такава комисия, отидох зад къщата в плевнята и се скривам там. И като стана време за молитва, аз имам часовник и гледам, че стана време за молитва и излязох от плевничката да си направя молитвата. И там вече ме видяха през прозореца. И аз няма как, скрих се в стаята, обърнах райбера и се скрих под леглото. Те влязоха, ама не ме усетиха и аз останах под кревата. Те влязоха и почнаха да викат: „Ние те чухме, че си тука, ще счупим прозорците …“ туй ще правим, онуй ще правим, „ще палиме“. Такива приказки приказват. И аз си трая там. И единият от тях казва: „Ще вземем една стълба и ще я сложим до прозореца.“ И направиха това нещо и дойдоха пред прозореца, но не можаха да отворят, защото имаше райбер. И единият от тях казва: „Тоя не е тука.“ Сега не знам, това той защо го каза, дали да ме спаси или нещо друго. И те си тръгнаха и аз избягах през вечерта над селото. Ей тука, над Рибново има овчарски колиби, на един час път от селото и там като отидох имаше само мъже. Там изкарахме една нощ и после се криехме насам-натам. Така … И те дошли пак дома. Плашили и казвали, че това ще направят, онова ще направят, ще ни интернират. И казали: „Ние вчера видяхме, че има райбер, но не сме се сетили, че човекът си е там. За да го сложи райбера, той трябва да си е вътре.“ И аз сега изхождам, че тоя човек, дето го подума това, може да ме е спасил. И това мина така. Не мога да кажа колко време сме се крили по балкана, ама комисията си замина, щото посвърши работа и останаха малко хора, и ние се прибрахме. И те пак дохождат, пак викат, пак забраняват всичко – молитвите, пътуването, каквото им дойде, всичко забраняват. И дошъл веднъж един от комисията в петъчен ден вкъщи и ми вика от вратата: „Стани, само ти си останал, кажи какво да ти пишем, каквото кажеш, това ще пишем.“ И аз казах Ниман.

После през 1984 г. започнаха тука да затварят джамията, те я затворят, наш’те пак я отворят и за да прекъсне властта това нещо, взеха оттук четири човека и аз съм един от тях, и ги изселиха в град Карлово. И трябваше да стоя там три години. И аз ги питам: „Кажете ми за какво?“, а те ми отговарят, че са намерили за какво. И така ни откараха в Карлово и ни нагласиха на работа в „Стройрайона“. Аз бях с другите хора от селото, в една стая заедно живеехме. Там бяхме много спокойни. Дневно време, където и да сме, си правим молитвата, а вечерно време се съберем в общежитието или отиваме до джамията. Джамията беше на 10 метра, там си седнеме и никой нищо не ни казва. И в Карлово ние бяхме спокойни, ала семейството ми в Рибново неспокойно. Аз оставих тук пет деца и те не могат да се оправят. И аз започнах да пиша писма. До тези, до онези – пиша, пиша. Писма до властта, до милицията в Благоевград, до министъра. Отвсякъде ми върнаха отговор да се обърна към милицията в Гоце Делчев. И аз пак пиша писмо и там питам, за какво съм интерниран и моля да ме освободят, че моите деца са подложени на страдание. Ей такова нещо пишех, намирах си думи, които да не са лъжа и да се вземат за истина. И съм писал и на прокурора в Пловдив и той дошъл един ден в Карлово да ме търси. А ние там, като намерим частна работа, ходим на частно да поработиме, за да взема някой лев и да пусна тука на семейството. И същия ден като дошъл, мен ме нямало. Ходили по обектите, но не могат да ме намерят, защото аз съм на частно. Вечерта ми казаха: „Иска те началникът на милицията да отидеш утре, защото те е търсил прокурорът от Пловдив.“ И аз отидох, влязох там в милицията и те ме питат, къде съм бил вчера. И аз казвам както си е истината, че ние сме на една дребна заплата и когато ми се отдаде случай работя на частно, за да прехраня семейството си. „Прокурорът дойде – казва – и искаше да разговаря с теб, че не може да ти уреди въпроса, ама ако искаш, може да те пусне в отпуска.“ Аз се съгласявам и питам, какво трябва да направя. „Ще пуснеш една молба до мене.“ И аз веднага направих една молба до него и ми каза, че за няколко дни мога да си отида при семейството. И ни пуснаха да си дойдем за няколко дена в Рибново. И аз пак ходих при началника в Гоце Делчев и го питам защо ни държат там и му казвам, че не мога да изхранвам децата си. Той ми казва: „Това не е моя работа, обърни се към партийния секретар.“ И аз оттам ходих при партийния секретар. Той беше от село Скребатно, един бесен човек. Влизам аз при него и мълча, нищо не казвам, и той мълчи. И по някое време ми казва: „Слушам?“ И аз му казвам всичко. „Утре те искам тук в 9 часа да дойдете.“ И аз му казвам: „Ти думаш, ама то е зимно време, сняг е, дали ще можем да дойдем на време.“ „Не ме интересува.“ Действително така стана, през нощта падна още сняг. Няма превоз, няма рейс. Едвам намерихме един джип, та ни откара там. Не си спомням дали успях за 9 часа, но той беше оставил един от нашите да ни тормози с приказки и той така ни обясни – „вързан поп, мирно седи“. „Щом няма да се покаете, взимате си багажа и се връщате обратно в Карлово.“ Това му беше отговорът. И ние пак взехме си багажа и пак се върнахме в Карлово. Изкарахме някой месец друг. През лятото пак ни пуснаха в отпуска. Това беше на четиринадесетия месец, те ни пуснаха завинаги, ама му казваха така – отпуска. И ни казаха: „Ние ви следим, ако нещо от вас видим вреда, ще видите още по-голямо наказание.“

Ние си отидохме в Рибново и карахме криво-ляво. И те [комунистите] друго нещо направиха. Имам едно момиче на петнадесет години и решиха да я карат в Благоевград на училище. Тя беше завършила осми клас и те искат тя да продължи в Благоевград. Пък ние не бяхме съгласни. А то не им е целта да им отварят очите, а то им е целта да я развалят. Отидох аз при началника на милицията в Благоевград и му казвам, че не сме съгласни. „Абе другарю началник, те са прости, не им върви учението.“ Той казва: „Ние ще я оправиме, ще и дадем диплома.“ И като дойде време тя да тръгва за Благоевград имаше в селото партиен секретар, който още в тъмното дойде да вика: „Айде, айде.“ И аз и казах да отиде там и да се учи, ама да не напуска, щото мен ще ме разсипят. Ама тя отишла там, качила се на един рейс и се прибра тука, и се ожени. Повече не отиде да учи, ама те много като отидат в училището и се проваляват – или ще вземе друга вяра, или ще се развали. Тя си взе хубав мъж, вярващ, добър баща, цялото село го уважават. И нея я уважават, бедни хора са, ама има човещина. И така … Ама това дето го изживях е много, тридесет години по два пъти в годината са ме викали в милицията, това са шестдесет пъти. И всякой едно време, като са ме изпращали към милицията, майка ми, баща ми и жена ми са ме изпращали със сълзи на очите, оти там не се ходи за хубаво. А те са ме викали там, ще ме държи целия ден пред милицията, не ме пита нищо и вечерта „айде, отивай си“. Като срещнат рейса, ако съм в рейса, викат: „Слизай.“ Паспортите ни връчиха с ей такива имена, каквито са искали в Карлово, служебно ни връчеха паспортите и така. Докато дойде промяната, все си бяхме под напрежение.

Общо взето, като заключение искам да кажа, че то си е било и през османско, и през българско време, има си и от ваш’те хора, и от наш’те хора, и хубави хора и вредни хора. Аз през османско време не го помня, но го схващам така – имало е и наши хора, които са били вредни, а хубавите хора са теглили. Така е същото и сега, има си и такива хора, дали със заплашване, или с пари и работеха за тях [комунистите]. И ние така го чувствахме, щото няма никой тука и после се оказва, че милицията го е научила. Та това го е имало и в османско време, и сега си го има това. След промяната тука нещата са по-спокойни, ама пак си има и хубави неща, и лоши неща. Сега например беше си правилно това, което комунистите го направиха, да го пазят, а те го пропиляха. А това беше труд на нас, от нашия гръб. То са постройки, то са градини, то са лозя. Всичко разсипаха. Това беше голяма грешка. Ако сега седяха тези лозя, нашите хора нямаше да ходят в Гърция, там да се пекат на слънцето. Ако сега стояха тези овощни градини и другите постройки, то това си беше нещо. Ще дам един пример, ако не беше тази колибка там, ние къде щяхме да идеме. Да си седи това бе джанъм, то това е построено. А те като им дадоха възможност, изпокрадоха го всичко. Ей тука, от село Огняново за село Балдово имаше лозя, прекрасни лозя и те ги развалиха. Може ли това нещо? И това в цяла България е това. Сега с вярата сме по-спокойни. Не мисля, че пак може да ни сменят имената. За това се базирам на Аллах. Ако сме заслужили, пак може да ни го даде Аллах. Защото има и хубави, има и лоши хора. Защото е казано, покрай сухото дърво ще изгори и суровото. Те някои казват, че няма да се повтори, но ако е решил Аллах пак ще се повтори, защото в Корана е написано – „Аллах гледа народа …“

Аз си спомням, че са ни писали и македонци. Даже в дома имам документи на баща ми. И съм македонец, и съм мохамеданин, и съм българомохамеданин, и ей такива работи. Аз не знам защо ни писаха такива, защото не съм толкова компетентен, но това е, общо взето, защото искат да ни заличат. Ай сега – таквиз, после – таквиз и така. И младото поколение ще каже, ами ние може да сме били македонци, защото сега има документи, че сме били македонци.

юли, 2010 г, с. Рибново записала: Петя Василева

Текстът е част от сборника Насилие, политика, памет. Комунистическият режим в Пиринска Македония – рефлексии на съвременника и изследователя, съставители Михаил Груев, Веселин Тепавичаров, Петя Василева–Груева, Виолета Коцева–Попова, Мария Костадинова, Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011.

Проектът е финансиран от програмата „Активна европейска памет“ на Европейската комисия.

Публикува се със съгласие на автора

МЕХМЕД АМИД ХАМИД

Мехмед Амид Хамид (род. 1925, сл. Рибново) е бивш ходжа на селото.

Компирище

Автор: Люба Александрова

Дъжд, дъжд, дъжд. Сипе се на поразия. Небето, Зевс, Свети Илия. Да ни напои, умие, поднови, да покръсти някое от чадата си некръстени, да поучи. И милосърдно, и не дотам. Защото се и люти, хвърчат искри, святка, трещи… Рече ли, стрелне се и порази, който е заслужил. И който не чак толкова.

Чат-пат шарне и някоя дъга. Опне я по небето, а да минеш под нея и всичкото да ти тръгне по мед и масло… Ама не… ядец, илюзия. Така са повечето всевишни работи, проблясъци от непроявеното. Хрумне им, проявят се, свършат, каквото е наумено, и изчезнат.

По нашия край за финал дъждът обезателно води невестата си, мъглата. Хубава мъгла, дълга мъгла. Тръгне да се поразходи към планината, към гората, да се попече на слънце… пък се върне. Не че слънцето не се застоява, въпросът е да надвие над водата небесна. Надвие ли, лесно. Плъпва народът нагоре-надолу, кой по сеир, кой по работа.

Аз моята я бях свършила рано-рано. Разходих се над селото, обиколих баирите и, прибирайки се, срещам на улицата Гина Малечката. Държи в ръката си китка бъз, току до големия бъзак, надвесил клони над улицата. Обичам да общувам с нея, хитроумник и благолаж е Гина. Слушаш, знаеш, че те води по криволиците си послъгва яко, ама ти е драго да те поизлъже още и още.

– Добър ден.

– Добър ти ден и на тебе. Дека си пошла?

– Не съм пошла, вращам се – влизам тутакси в хубавия ни диалект.

Гина намества голяма шарена торба на рамото си, бърчи нос, мирише.

– Бре, насита немам на бъзò, ного го обичам пущинята, ама миризма, а… Глътнеш я, па не сакаш да я изпущаш навонка, у тебе да си седи. Ама направата на човека такваа – вътре, вонка, та затова повече го дишам.

– Право е, така е. Ти къде с тая голяма торба?

– Язека ли? Рекох д’идем за невалидните, давая ги денеска, та…

Досещам се за какво става дума, но ми се ще тя да ми обясни.

– Какви невалидни?

– Е па, нали давая. Натурат едно-друго… ориз, олио, брàшно, кашкавал понекогаж, саламец. Арно е, ако да е невалидно.

Усмихвам се и я подкачам:

– Де и ти, инвалид ли си? За тях отпускат помощи, продукти. Като те гледам, читава и хубава, не приличаш…

– У-у-у, убава, доубавила сам се я вече… Не сам я убава сега, ама и невалидна не сам. Сестрата. Знаеш я, мърда понекога из дворо. Ама що е шантава… Глава нема, се я боли, очи нема, толчави зъркели е турила, сичко види, кръмното ѝ се катери по нея нагоре-надоле, като нефела кофа низ бунар, ту пуно, ту празно. Тутка се, мота се като въртоглава… Невалидна е, верно ти думам, докторите я стоверия, па и да не я стоверат, оно се види.

Не мога да се удържа и прихвам. Гина Малечката се присъединява. Заливаме се от смях. Весело, хубаво, безобидно. Пуста Гина, как да не ѝ се радваш…

– Та пойдох, еднъж у месецо е, ама па без него…

– Да ти помогна ли? Да дойда с тебе да понося торбата на връщане, пълна по нанагорното, множко ще ти дойде.

Гина клати отрицателно глава. Аз напирам.

– Къде дават за невалидните? Далеко ли?

Гина пак клати глава в явно несъгласие.

– А, не е, сама чем. Оно па не е и толко ного. Така се види само… Пуна, не я баш пунат… Сама чем. Благодàрим.

Смути се, смотолеви нещо, не я чух добре, но усетих каква е работата. Не ми трябва на мен да знам точно колко са помощите. Току-виж ми харесало и съм се кандидатирала и аз за невалидните, кой знае може тогава сестрата да… Няма нужда от помощ тя сега. Да ида да ѝ напазарувам нещо от магазина бива, друго е. Помощ си е, хем добра, хем желана, че Гина е дребна, а и бая напред в годините. Явно сме на сбогуване, но от конфуза ли, що ли, на нея не ѝ се тръгва. Мърмори си нещо под носа, като да заглади отказа си.

– Хайде, довиждане тогава. Щом си можеш и сама.

– У, ти па, можем си… Не можем баш, ама оно, етè, нали видиш дека за сичко се я… сичко на мене чека… Компирището и оно, на шиш ме върти, денем и нощем.

Компирището сигурно е нивата с картофите, мисля си аз. Не са успели да ги сгърлят и тя се коси. Ама пък чак толкова, на шиш да я въртят едни несгърлени картофи…

– Вие още ли садите картофи на градината при селището? Далечко е, върло, катерене нагоре, че и мотика искат картофите… Що не оставите догодина, да не се занимавате и с тях, нали все ти опъваш, сестра ти вече…

Гина се опули насреща ми, примигна няколко пъти, повдигна чантата на рамото си и пак смях. Такъв смях, чак се хвана за ръката ми:

– Хъ-хъ-хъ – смехът ѝ се засилваше, подигаше се и спадаше, сменяше тонове и звуци – хе-хе-хе… хо-хо-хо…

Гина ме пусна и се подпря на бъзака. Изтри с ръка очите си и постихнала, заобяснява:

– Не, мори, не са копирите. Не сàдиме вече, от лани маанàме. Кой че ти катери върлото, че копа, па че подпиня нòдзе надоле. Маанàме ги. Я за друго ти кажувам, за моето компирище дòма…

– Кое компирище? – недоумявам аз.

– Е, па ти, не се ли сещаш? А бре, моето. Дòма дека седи. Ем е невалидно, ем е компирище. За сестрата ти думам. За сичко чека… Принòсим, отнòсим, турам, разтурам, едно апче сама не може да си земе… се я. Като компирите – да посадим, да загърлим, да изровим… от них па файда некаква, а от нея саде зян…

– Недей така, сестра ти е, само двете сте си… А без нея, ще кукуваш като кукувица – ужким я мъмря аз.

– Право е. Сестра е… компирището му невалидно. Сполай на Бога, че го имам.

Люба Александрова (род. 1942) е завършила химическия факултет на СУ „Климент Охридски“. Специализира в областта на приложната екология. Публикувала е в сп. „Пламък“, „Жената днес“, „Отечество“. Авторка е на стихосбирките „Безоброчно“, „Камъче в обувката“, „Холограма“, „Това, което е“, „Случва се“. Носителка на наградата „Народни будители“ за 2010 г.

Коментари (3)

- 03-02-2012|Самолет 005 – … я, па таа Люба!

Я па, Люба, що арно си ороти›! Като оджак с компире е наредила лакардиите!:)))

- 05-02-2012|Vessela

haresva mi, prosti i 4ove6ko e

- 06-02-2012|Илиана – Браво и на редакцията

Чудесен разказ! Поздравления за автора за живите, ароматни, игриви думи!

Заради нея

Автор: Таня Рупел – Тера

Живея в центъра на град, в една голяма стая. Отвсякъде виждам и ме гледат прозорците на други такива стаи. Благодарение на тия прозорци и у нас е достатъчно светло, макар директно да не прониква нито лъч. Не съм предполагала, че отразената светлина може да е толкова мощна. Отсрещните стъкла прехвърлят десетки златни мостове насам.

Прозирни и крехки, тези антени в рамки, редовно измивани от усърдни домакини с вода и препарат, блестят настроени на къси и дълги вълни, на всяка честота, където би могло да се улови дори мини-ват от естествената ултравиолетова суровина. Те са може би градските слънчогледи, които следват неотстъпно своя водач отгоре и предават всеки най-малък нюанс в настроението му.

Колко ми е необходимо слънцето сега! Може би ще ми помогнат и тези три брези и двата бора, които стоят на пост между бетонните къщи, сънуват гората и си предават тайнствени послания оттам и други светове по вятъра в листата, игличките и своите асфалтирани сенки. Често птици кацат по клоните и си организират надпявания.

Пеят срещу хорската глъчка, хеликоптера на болницата, несекващото улично движение и най-вече срещу вечно боботещия телевизор на съседа. Трябва да го заглушат, да го удавят в своята музикална програма. И ето че в момента чувам само тях. И най-неочаквано, като отдавна забравена любима мелодия, това отколешно: гуу-гуу-гу, гуу-гуу-гу…

Невероятно! Как докосва душата. Този звук се откроява сред останалите. Сякаш разтегля, удължава, разлива последния звън от обедните камбани на близката църква. Подръпва блесналите трамвайни релси като тънки струни и се понася към онези, другите. Оттатък всички графици и разписания. До последната спирка. При вече пристигналите.

Той не спира движението на нито едно превозно средство. Няма как да спре и времето. Обаче принуждава най-протяжните брънки на часовете и всяка мотриса, дори и най-остарялата, и в най-северния град на земята, да се поклаща в ритъм, който води на юг. На юг и някъде назад и встрани. Към нещо омагьосано-топло, към отминали лета и царства, където са живели … някога… някакви … и може би аз.

Този рефрен кара клаксоните да замечтаят. Покривите да заблестят като върховете на сребърна планина. Чакащия на светофара да носталгува по невъзможната страна на улицата. Толкова близка и все пак непозволена … А аз по теб.

Какво ли е сърцето на тази Гу-гу птица? Защо все тоя неутолим копнеж в свирнята ѝ? Няма ли нещо по-леко, по-игриво в нейния репертоар? Вярно, че от време на време темпото мъничко се изменя. Като че зазвучава по-твърдо, почти окуражаващо. Ама все пак из въздуха остава онзи далечен зов в нереалния вик сред бетона.

Така е и с човек. Опитваш, експериментираш, напъваш се да захванеш по друг начин старата си песен, с нов тембър и ритмика. Веднъж да се събудиш с озаряваща най-първа мисъл въпреки метално-сивото чело на деня. Да се подхванеш отзад напред, да се обърнеш наопаки и да изскочиш по-силен, млад и добър.

Обречена ли съм като тази песнопойка все да тъгувам, все да гукам, докато изкукам? Кой ще ме ориса така? Лош дух извън мен? Всевишният вътре в мен? Неутрончето, което му бях отредила? Или парчето, което (въпреки съпротивата ми) той отчупи и все още държи в грамадната си шепа? Като камъче. И се чуди, и мае накъде да го запрати, та да не му се връща в чепика да го убива. Това парче, голямо колкото сърцето, почти цялата аз. А дали не и неотстъпената, все още приемаща се за независима, територия?

Всичко това малко по малко да го довършва. Несъвършенството на собственото му творение. Неустойчивостта ми. За кой ли път търся, а не успявам да намеря при него закрила. Ако се стегна, ще го надвия ли? Ако съм твърдо решена, ще остана ли – без бог, без господар? Защо ми е, щом съм отново сама! Може ли да съществува стадо без пастир? А пастирът може ли без стадо?

В главата ми като в казан врат и недовират разни подобия на мисли.

Жалка съм, знам. Колко по-страшни болки има! Ала никакви разумни доводи не ме облекчават. В ума ми се надбягват драматични примери и ми иде да почервенея от срам. Обаче съм червена от плач. Нещо ме стиска за гърлото, прегъва ми жлъчката, сплита до невъзможност и без друго обърканите ми черва.

Ще притъпя тая тъпа болка! Та това е само една тривиална, нормална, банална любовна мъка. И като всеки зрял човек и аз съм чула, че от любов не се мре. Поне не скоропостижно (ако сам не се разбързаш). Ама аз се боя тъкмо от тая бавна смърт. Една бавна смърт никога не може да е лека.

О, боже! Животът (ми) е бавна смърт. Как можа в миг на самосъжаление да ми хрумне, че Господ носи чепици и аз съм песъчинката, дето му пречи да върви? Какво самомнение! Пък и със сандали или други някакви засукани изобретения за стъпалата може да са се разхождали древногръцките и римските богове и богини. Някой друг бог от близкия или далечен изток. Но моят, сто на сто, е бил и си остава бос. Знам това.

Нали се опитах да го заменя. Да си избера нов, малко по-ведър. До чиято мъдрост да се стига по един по-проходим, по-поносим път. Или поне изображенията му по стени и куполи да бъдат донякъде приветливи. Виждала съм рисунки на чужди, разсмени богове, потънали в размисъл или наслада … Е, тревата на комшиите си остава винаги по-зелена.

Може би така е устроен умът ми, че да не откривам другата страна на нещата. Тъй или инак, не успях да го разменя за по-добър и сега търся помощта му. Нуждая се от нея. Кой смее да твърди, че човек сам избирал бога си? Аз вече не. Той ме избра. Само това смирение пред тъгата, само тихото му упование ме възкресяват всяка заран, пак и пак.

Когато съм отчаяна, призовавам го. Благодарих ли му, когато бях щастлива? Кога за последно бях щастлива, боже мой! Докога ще повтарям това – „боже“? Само продължавам да подхранвам мита. Не вярвам мъжете да са измислили Господ, за да бъде последната сламка, за която да се хвана аз, още една разглезена женска душа. Имам зъб на всичко, що е от мъжки род. А причината е само в един мъж. В този, който сама си избрах. Всъщност сама ли го избрах, или се оставих да ме завладее като някакъв бог? Днес нещата изглеждат толкова приземени. Няма нищо небесно или съдбовно. Само тая куха самота.

А не се е случило нищо особено. Нищо, което да предизвика края на света. Даже на моя собствен. Нима не бих могла да продължа да дишам и без него? Да живея на друга улица, в друг град, където да имам даже истинска светлина в стаята? Вместо отразяващата повърхност насреща, в която се оглеждам сега. Колко бързо се виждаш отвътре, някак в дълбочина, когато зърнеш разплаканото си копие в огледалото. В този момент аз съм успешна карикатура на себе си.

Той сложи това неуместно огледало, за да станело уж по-светло, по-просторно. В действителност – за да издува перки пред него. Да ме изместват още, и още разширяващите му се рамене и претенции. Как само се блещи срещу собствения си облик! Пра-пра-прадядо му трябва да е бил горила. Или нарцис? Ха-ха – опитвам се да се спася.

Утре ще осъмна помъдряла и вече ще обичам великодушно. Ще го пусна да пасе, където си ще. По чужди пасбища и ливади. По-тучни и сочни. И няма да съхна и жълтея, понеже ще имам обичта си вътре в мен – щедрата, всеопрощаващата.

Любовта – тая вечна поробителка. Докъде ме докара!

Нима се отказах заради нея от свободата си? Та нали свободата беше най-голямото благо? Възпитана съм грешно. Всичко, което съм чула от баща си, никога не се е отнасяло до мен. Той просто забравяше, че не съм момче. На коя жена ѝ трябва свобода? Трябва ѝ сигурност. Най-сетне поне се улавям в женственост или нещо подобно. Заблудената овца се завръща в стадото, при пастира си, до гегата му.

Сигурност не съществува. Знам го със сигурност. По-скоро в езерото Лох Нес има чудовище. Лично аз – стабилната, преданата, еднолюбката – аз съм разлюбвала внезапно и светкавично съм зарязвала. Без жалост. Чудовищно.

Не, не приемам да ме боли така! Докога? Вече не съм на 16. Болял ме е зъб, месеци наред. После го вадиха с часове. Това беше болка! При една операция, когато упойката се оказа слаба, също. Сега няма нищо подобно. От какво се чувствам така? Трябва да е някакво внушение. Защо това постоянно задушаващо усещане за край? Някой потрудил ли се е да обясни научно как функционира емоционалната болка.

Как така ти няма нищо, а си мислиш, че свършваш?

Какво да направя? Накъде да тръгна? Не мога напред. Нима наистина не съществува път назад? Вероятно продължаваш с обърнати стъпала, очи, антени. Напред към всичко, което си подминал досега, без да го забележиш, проумееш, изживееш. Напред към природата … на нещата. Към собствения корен. Към основния ти тон, който въпреки усилията или тъкмо заради тях, излиза все същия, макар и нов. Познат, неопознат, пронизващо-красив до изгукване Гу-гу тон.

В любовта е като на война. На война е като на смърт. Затова ли ме налитат тия мисли – грабливи свраки? Той копнее по друга. По – „жена и море“, както простичко пише на най-добрия си приятел. „По жена и море“! Все едно коя жена, кое море. Мъжкото сърце и тяло искат своето. А между редовете прозира непознат женски силует, очертанията на далечно море. Това аз ли съм? Не, това не е нашето море. Него го тегли нататък. Усещала съм, когато наивно съм опитвала да го закотвя до моя сал, на моето пристанище. Него го мами безбрежието, невидяното, непокореното.

Нали мъжът е завоевател? Мореплавател. Мечтател. Простено да му е! И аз имам своите съновидения …

Всичко е било измамно затишие пред бурята. Наситен с очакване въздух преди неотменимата битка да го насити с барут. И изведнъж – сякаш някой ме изтръгна от тихия кей на съня ми. Разкрещя ми се в лицето. С оная пиратска безцеремонност в единственото си око, с отлепен мустак и коварна черна превръзка: – Тревогаааа! Докога ще къртиш! Проспа острова на съкровищата! Остана без капитан. Отмъкнаха го русалки. Обраха ти всички богатства, оръжия, припаси. Ти си сама.

Пропусна спасителната светлина на фара. Синьото на водата, на небето, земята, която се бе появила на хоризонта, човешките същества. Не видя чудните риби, растения, перспективи. Всичко това и още нещо. Тревогаааа!

Нека ми е! – крещи ми се, а не намирам гласа си. – Нека, щом позволих друг да е капитан на собствения ми кораб!

Ала това може да се случи винаги. Даже и да съм будна. Дори сама да държа руля в ръцете си. Какъв ще е тогава моят спасителен план? – Да се хвърля в океана? Да греба накъдето и да било? Пък все на някой остров ще открия друг един корабокрушенец, друг един с разбит съд, нерви, сърце? И той отдавна ще ме чака.

Това би било хепи енд!

Обаче аз не искам друг. Искам него. Да съм стопанката на сънищата, копнежите, на кошмарите му дори. Той да е господар на сърцето ми. Алчна съм. И все по-слаба. Отказвам се от свободата. Избирам пак робството на любовта. И все ще се опитвам да примирявам непримирими страни. Не вярвам в безграничната, неегоистична, безусловна обич. Аз съм човек. Тъкмо да ме завладее, случва се нещо, което ми показва болезнено-красноречиво колко съм назад, колко още трябва да се уча.

Ала и на него съм отредила малко повече от неутрон, само атом вяра. Откъде я вземат хората тая пуста вяра? Защо моите складове са все празни? Огромни халета, в които и мишките се чудят какво да гризат. Подредени са само съмненията и скептицизма ми. А те са отровни.

Ле-леее, ако и той беше като мен! Да сме отворили вече детективска агенция, да разбиваме на хората илюзиите, след като сме останали без свои.

„Жестока, прегазена от ежедневието, романтичка доказва на всяка усъмнила се съпруга, каквото пожелае? Със снимков материал и най-последна аудио-техника“ …

Край. Тегля чертата – заради кое си струва, заради кое не. Плюс, минус, плюс, минус. Стига романтика. Да живее прагматичността!

Щом ги споменах тия идиотски илюзии, ще започна с тях. Че ти, скъпи мой, ти се оказа голям илюзионист! Така ми ги майсториш с чевръсти пръсти. Такива витиевати, пернати. Тука има, тука няма. Скриваш светкавично ръце зад гърба си и хоп – гълъбче, хоп – обещание, букетче, пак обещание. Аз, смаяна, тичам да приготвя вечерята. Складовете тая нощ ще са пълни. На идния ден, като се сетиш, че работата не е заек, ще я хванеш за ушите и ще я пъхнеш в дълбокия си цилиндър – мирис на рози, бодлива целувчица, златна мъгла. Аз тичам да сложа прането, пердето, детето. Ти продължаваш да работиш за сръчност и убедителност. Гъвкави пръсти, силни ръце…

Пиша ти плюс. Заради тях си струва да продължавам. Ваеш ги упорито. Ръце на флорентинец, стоял модел пред великия майстор на Сикстинската капела. Как ме вдигаш и носиш с тях по пъстрите небесни дъна да събирам звезди и мляко. За омагьосващи питиета. Друго не ми е необходимо – ми каза веднъж и не вдигна чаша, а щанга. А аз почнах да вдигам гири:“Защооо? Моля те, опитай, толкова време и старание вложих. Опитай!“ Ти беше категоричен. Вече не си жаден. Аз ли бях бавна, досадна, ненавременна? Ти – пресит и препит?

Пиша ти минус, заради тая неотстъпчивост. Пиша ти често и писъмца преди да изляза. Пак минус – въобразяваш си, че мога да продължавам да бликам, след като не докосваш и плика. Малък плюс – отключваш чувството си за хумор като откриеш, че поредното послание не е любовно вричане, а фарс – пълен с подигравки и горчивина. Обявяваш резултата: едно на нула за мене и пускаш розовата мъгла. Обаче си искрен и затова си заслужава да продължа.

Струва си и заради куража, с който не се отказваш от любовта ни, макар че аз я предавам в гнева си. И заради нежността, с която ми измисляш най-различни имена. Заради топлината, която ми даваш и ми вземаш студа. Заради студа, който ми подаряваш, за да не се изнежвам. И мъдрото балансиране. И твърдостта на юмруците, с които ми разбиваш всеки, дори и сътворен от друг (преди тебе) мираж. Заради високото, от което ме оставяш… не да падна, а да пробвам да полетя. Заради съчувствието и грижата ти, когато пак се строша.

Заради това, че ме оставяш сама да се оправям с чувствата си. Да разплитам степаните си мисли. Някой път закъсняваш, друг път идваш с мен, ала не се намесваш. Макар да ми липсваш, съм ти благодарна. Идвай! Имай търпение! Имай го в грамадни, нездравословни дози. Само любовта ти искам да е по-огромна.

Любовта ти към мен може би наистина е отровна за теб. Ала кой твърди, че отровата е вредна, че убива? Аз ти давам редовно. Ти ставаш силен. Претръпнал в мъжката си чувствителност, изтръпнал в постоянството на желанието си. Жилите ти се изопват. Искат още, още много да ги напрягаш, да ги товариш, да вдигат все по-тежко. Да понасяш непоносимите стотици грамове на най-трудната от всички гири – тази на чувствата. От нея, казваш, получаваш най-трайна, най-лоша мускулна треска. Обаче не се отказваш.

Заради това си струва. Плюс. Заради дълбоката тишина понякога, в която рискувам да се удавя. Заради внезапната сериозност, с която ме спасяваш. Без изкуственост в дишането, в целуването. Естествено и първично. Не утешително.

Заради кроткото неразбиране, с което ми асистираш, когато се мъча да се извадя. Сама да се изродя от най-тъмната и дълбока дупка, в която някога съм попадала. Заради енергията, която струи между нас и задвижва чинии и чаши по въздуха. Прави да се отварят всички врати по пътя ни и да се тряскат с необуздана мощ. Да се чупят стрелките на спрелите ни часовници. И да тръгва ново летоброене.

Струва си за това, че издухваш праха от крилете на тая чудна птица – кухненския ни шкаф, който устисква на всичко. На любов в топла вечер, чукане на тлъсти пържоли за месоядни гости, на постоянен хаос отвътре и безброй пръстени отпечатъци отвън. Вероятно и той се надява да хване главния извършител. Онзи, когото преследват всички. Да го улови за себе си, да го завладее. Ако ли не – да сложи ред поне, да открие вътрешната си чистота. А разтварянето на старите му крила да напомня на полет, звука – на приспивна мелодия, на звънтенето на прибиращи се стада…

В пантите се усеща умора. Ръжда – под клепките, и тъга. Непосилна ли е целта? Не ме бива. Не мога да си направя сметката. Нито сама, нито с кръчмар. Камо ли пък да си разчиствам сметките – с теб или с обичта. Струва си, не си струва, каква е цената, защо е такава, кой я вдигна толкова, как да я платя, приемат ли се кредитни карти или се плаща винаги в брой, начаса, и рекламациите са невъзможни, даже на касата? …

Нямам представа. Както не знам и няма да проумея как е изваял отчаянието в каменната си фигура Микеланджело. Как е избол радостта от очите ѝ. Кой е извил гушката на гугутката, все да плаче. Кой може да спре болката … Времето … Извивката на моята гръд или на висока вълна те сепва в съня?… Идва ли край?…Остава ли нещо?…Има ли ново начало?…

Заради това, което не знам и никога няма да науча. Обаче искам да го вярвам, да го бъде, да го има. Заради онова, което всъщност ще дойде. На което вероятно още не е измислено име. Заради нещото, което трябва да остава.

Заради нея – любовта! Камък върху камък. От потопа – екот. Нов релеф – след лавина. Пустош. На бунището – изхвърлено и запалено минало. Политаща смрад над циганските колиби… Все нещо остава. Знам. И оттам пак ще се пръкне тя – с двете си лица – по-слаба от живота, по-силна от смъртта.

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“.

Коментари (5)

- 08-02-2012|Nestor Ivanovich

Такъв брътвеж скоро не бях чел.

- 10-02-2012|Kiril Andreev – на мен ми хареса много!

на мен ми хареса много!

любител съм на такава метафорично-философска проза.

ставам редовен читател

- 17-03-2012|светлана иванова – Заради нея

По-слаба от живота, по-силна от смъртта –

колко вярно казано! много хубаво пишете, Тера, борете се, винаги си струва.

- 02-04-2012|димо – заради нея

много ми допада такав начин на писане. поетично метафорично. тук има и психологиа и философиа. много ми хареса.

- 02-04-2012|димо – заради нея

хареса ми много.

Недобърските просяци

Автор: Бойка Асиова

(откъс от бъдещ роман)

Недобърските просяци бяха под попечителството на Гюлфие, щерката на старата дайреджика баба Има. В житейската стълбица те стояха на по-долно стъпало от нея, но не бяха цигани. Нещо повече. Като истински продължители на древни музикални традиции, те имаха самочувствие на преносители на нещо сусема драгоценно. Пееха стари баладични песни, които разказваха за царщината много от преди да дойдат турците. Вярваха си, че са певци на велики царе, от чиято сила и власт са се страхували съседите на нашето царство-господарство. Водач им беше Пене Копев. Просяк на зряла възраст, опитен в занаята, познаващ го изтънко и с качества на предводител. Последният от еснафа, който знаеше просяшки език. За зла беда можеше да хортува на него вече само с домашните си. Но дошло беше време такова, че децата му отказваха да говорят на тази никаква реч – неписана, нечетена, неучена от други. Срамуваха се и не се канеха да унаследят баща си.

– Кога ядете коматето, не ви е срам. Да си думате с мене – срамота било. Айде олан! – докачаше се Пене Копев на чест и страдаше, че челядта му е пожелала да се отчужди от потеклото си.

А този език, хайде да не е точно език, но тия думи тайни, защото само просяшкото братство ги знаело, били му нужни повече от хляба. И именно заради него. Винаги в очакване да ги изкъшкат от чуждия праг. Все нащрек да не привикат държавен човек и да ги пропъди. Или пък да се саморазправят с тях, както го могат ситите. Те, просяците, били принудени да разменят помежду си съобщения, предупреждения за опасности, новини, някакви полезни тям неща. И разбира се споделяли ония сладостни тръпки, които спохождат и нищия дори. Ако иска някой от тях да обърне внимание на другаря си върху хубавата мома, която шета отвътре зида, ще рекат „готиво келявче“. Думата куче заменяли с „фунтар“. „Зашикай мурдата баджо у трага“, ще рече пък: скрий памука, чорбаджията иде. Това за памука е от поминъка. Мнозина от тукашните хора ходели да чепкат памук по Гръцко.

Историята на Нeдобърските просяци е следната.

Когато византийският император Василий Втори, наречен сетне Българоубиец, заклещил войските на цар Самуил в дефилето на Струмешница, изтрепал колкото изтрепал, на останалите с нажежени шишове избол очите. Оставил на всяка стотица по един с едно око. Това всички го знаем от читанките. Но в тая войска имало войници и от поселището, откъдето беше родом Пене Копев – Недобърско. Още в онова време то било забило колци на припек в един склон на Рила, обърнат към слънцето. Тези злощастници, самуилови войни от Недобърско, тръгнали да се прибират от Беласица у дома си, в Рила. Последвали ги мнозина, родом от други краища, а между тях явил се и един едноок, който кандисал да ги води. Повярвали, че това е верният път към собственото им спасение. Там, в тази планина, кълнели се войните от Нeдобърско, имало извор, чиято вода лекувала очебол.

Било в края на лятото. Паднал дъжд по Преображение и прекършил времето. Листата на дърветата се жлътнали, потъмнели и накапали. Скоро забръскал и първият сняг. Завъртял се край колибите, заседнал в долчинките и затворил пътя на селището към света. Разбира се, тогава, когато цар Самуил е берял душа на остров Свети Ахил в Мала Преспа, то не се е казвало Нeдобърско. Името му е подмятано през годините, търкаляно по камънаците, въргаляно по хрисофули и грамоти, записвано на заешки кожи и типосвано по тескерета, докато чучне на днешната карта такова, каквото е.

В един ден, привечер било, хората му забелязали, че някаква сянка се вие по пътя от ниското, възкачва се към селото, люшка се ту в една посока, ту в друга. Приличала им ту на вълча опашка, ту на размотан пояс. Ма толкова голям вълк? Па кой може да влачи толчав пояс? Цъкали в почуда недобрещени. Колкото повече приближавала опашката към селото, толкова повече се прояснявал нейният образ и се разбрало, че това са живи люде. Мъже. Но кой знае защо не вървели стройно. Протягали ръце напред, напипвали гърбовете си един друг…

Редеше историята водачът на слепците гъдулари.

– Артък, баче Пене, а стига де! Слези най-сетне от високото и посрещни тая въча опашка, тия твои побратими.

Така обикновено сподвижниците на Пене Копев не изтърпяват до края историята за Самуиловите слепци тръгнали от дефилето на Струмешница, прегазили рекичката с галеното име Клинец в родното му село и озовали се пред недобърските порти. Че то и порти не е имало тогава. Но така е думата. Прекъсват го за кой ли път просяка водач, но той сякаш не чул възраженията им, следва своя разказ до край.

– И вече – продължава Пене Копев, – като видели, че не било въча опашка, а човеци, нашенци слезли да ги пресрещнат.

Преданието разказва, че местните хора наистина са приютили заедно със своите и чуждите момчета, които повярвали за водата, лекувала очебол. Всъщност те били тръгнали за Светата Рилска обител, която по това време вече имала славата на свято и всесилно място, а изворът бил точно там. Самият Свети Йоан бил плакнал очите си с нея, според житието му.

От дефилето на Струмешница до южния склон на Рила, където се припичали колибите на недобрещени било далече. Колко дни са вървели, историята си трае, но зимата ги застигнала в Недобърско. В него и останали да зимуват. Напролет ще му мислим, рекли си, и приели топлите грижи на добрите хора.

Напролет…

Чакай малко, добри читателю, имай търпение…

Пене Копев обичаше да разказва за тези слепци като за рода от първи пояс. Нищо че, има-няма, от тях го деляха близо десет века. Не се знаеше предводителят на просяците да е ходил на училище, но сочеше умни книги като източник на своето знание за племенната близост със слепците. Разбира се и стари хора, които знаеха на този свят всичкото и на оня половината, потвърждаваха неговите думи.

Тази история Пене Копев разказваше на събратята си в плевнята на Сава Алтънин. Като приказница с начало хиляда години назад и край опрял в тяхната лична орис. Чорбаджийската плевня голяма, дълга, с две стрехи, с напластено до покрива сено, в която обикновено старото се заварваше с новото, беше много подходящо място за тия, братята просяци ги наричаха лакардии, а самият Пене Копев – света истина.

Сава Алтънин, човек заможен, чието възмогване не е преставало да нараства, не се отказваше дори от просяшкия дял в печалбата. Имаше овчи и говежди стада, мандра, мелница, електрическо динамо, хотел, чарк не един беше обкрачил бързите реки в околните планини. Търгуваше с дървен материал, а тази стока винаги се покриваше със злато. Защото, каквито и беди да се случеха в държавата, те се превъзмогваха с градежи. Строяха се къщи, мостове, здания, черкви, училища, мини. Каквото се сетиш. И за всичко трябваше дървен материал – греди, дъски, талпи, капаци, подпори.

Но като умът му не спираше деня и нощя да смята печалбата си, текна му между другото, ей така, че може да впрегне и просяците да му носят някаква ползица. Сава Алтънин изпрати един от доверениците си да ги прикани да дават част от изпросените от милостиви хора комати за неговите прасета. Иначе няма да ги пусне не само в града да влизат, не ще им даде да припарят и в съседните села. Заплаши ги. Защото ръката му беше дълга, това го знаеше всеки – от богатия до сиромаха. В замяна разреши им да преспиват в неговата плевня, та да не бият път до Недобърско всеки ден или пък да нощуват където заварят. От само себе си се разбираше, че това не биваше да се знае от никого. Защото как да обясняваш, че най-имотният стопанин в града е опрял до просяшките приходи.

Въртяха каквото въртяха по града, вечер, по тъмно просяците от Недобърско капнали се намъкваха в голямата Алтънина плевня. Изсипваха торбите, мъжът на Гюла взимаше дела комати за господарските свине и ги пускаше да спят в сеното.

Пене Копев не се разделяше с гуслата. Инструмент, чието потекло водеше началото си от времето на мъжете от оная вълча опашка. Има-няма хиляда години. Направата му беше колкото проста, толкова и специална. От всяко дърво не ставаше коремче за гусла. Както и струната. Точно нейната направа беше съвсем майсторска работа. От кози черва, специална обработка, яки, тънки, жилави и вечни. Добрият свирач можеше да изтръгне от гуслата звуци, които разплакваха и най-коравото сърце. На това се дължеше и успехът на главния просяк и другарите му.

От предците си Пене Копев знаеше песни по три дни дълги. Някога те са събирали по панаири народ, който захласнат да ги слуша, забравял за какво е дошъл на пазар.

Песните разказваха всякакви истории. По-рядко весели, по-често жални и най-вече юнашки. Непременно нашият цар е надвил чуждия, вразите са ударили на бяг и зарязали всичкото злато и оръжие в нозете му. Е, как да не го вземеш!

Когато вечер всичко утихне, през дъсчените процепи на плевнята се процеждаше тъжна мелодия, лягаше над къщята, стигаше до хорските уши през съня им и на сутринта те не бяха сигурни: аджеба нечия свирня ли са слушали или са сънували сватбата в Кана Галилейска.

Подредбата на думи, отдавна станала непонятна, просяците певци я пазеха в песните си. И те не желаеха да я променят.

Много ти здраве, царю Солимано,

Ето назад книга ти повращам.

Не си давам до четири добра

До де ми глава стои на рамена,

До де ми очи гледаа

Бери воскя тебе колко драго,

Ние с тебе двата да се бием…

Кой беше цар Солиман? До четири добра – това пък какво е?! Тези песни криеха загадки. По тях сякаш се преминаваше като през мост, който представляваше прехвърлено дърво над планинска река. И можеше, все още можеше по него да се премине на отсрещния бряг. Повалено от буря или катурнато от хора, то беше обкрачило реката неокастрено. През него се пристъпяше трудно. Но можеше да се мине.

– Крали Марко е дождал в нашто село – твърдеше още Пене Копев. – Мама ми е кажувала. – И за доказателство праща слушателя да пийне вода от кладенеца в е-е-е-еей оня там валог, като сочеше неопределено към планините. А те бяха три, които ограждаха Красивата котловина. Там слушателят трябваше да намери сам къде юнакът, син на Вълкашин Войвода, е утолил жаждата си. По следите от стъпките в камъка, по тях, по тях и ще се озове пред самия кладенец. Пене Копев разправяше още, че наистина ги има тия стъпки. Той лично бил стъпвал в тях, само че му били „вноооого лабави и вноого разчекорени“, та трудно вървял в посоката им.

Но това е друга история.

Та Гюлфие имаше грижата да ги наглежда, тях – недобърските просяци. Да не вземат да сторят някаква беля на господаря ѝ. То каква ли пък може да е тая беля?! Те бяха хора мирни. Благодарни за дадената им възможност – да не бият всеки ден път до селото си, а срещу част от изпросеното да преспиват в Алтънината плевня. При това не къде да е, а в града. Не им взимат всичкото изпросено по чуждите порти. И никой не ги закача. Циганка от потекло, както си гледаше отвисоко, Гюла осъзна, че това са не просто добри, а божи човеци и взе да се държи с тях по-човешки. Да им помага с каквото може. Веднъж си тръгна по нощите за Циганската махала и тогава се заслуша в гуслата на Пене Копев. Сподели за чутото с майка си баба Има. Старата циганка можеше да пее песни пет дни дълги. Да захване песента в събота вечер, когато почваше сватбата и да я завърши в четвъртъка, когато младоженците отиваха на повратки у момината майка. Старата циганка се въодушеви от разказа на дъщеря си и скоро една вечер се намъкна в плевнята.

Събраха се две души, чийто бог беше музиката. Баба Има не отказваше да научи нова песен, па било и от просяк. Голям мерак я гонеше да научи песен за Крали Марко, за каквито беше чувала, че има, но сред нейните не се срещаше.

– Човече, дръпни малко телчето! – подкани тя музиканта просяк и вдигна дайрето, с което никога не се разделяше. Беше решила тая вечер да съеши звука, който изхвърляше на звънки талази от зиловете с този, изтеглен от душата на непознатата гусла.

Баба Има се намести удобно в сеното, подгъна нозете си по турски, опъна под тях полата си, нави главата си на една страна и цялата стана слух. Погали с жилавите си пръсти опънатата кожа на дайрето. То въздъхна. Отпусна душа. Със спотаен сластен шепот ѝ рече: „Давай!“ Като го тупна от късо и рязко, разтрепери дзиловете му и със затворени очи старата циганка даде знак на Пене Копев, че е готова да го последва.

Снощи си е Марко от пачь дошел,

та е довел крадено девойче.

Седнал Марко с майка да вечере

суа леба и вино цървено,

а девойче току дивань чини,

дивань чини, дробни съзи рони.

Догледа го Марко от трапеза,

на девойче Марко си говори:

Оти плачеш, крадено девойче?

Украл те съм от Будима града,

превел те съм през Прилепа града…

Още не свършил Пене Копев баба Има му отпява:

Седнал ми е Муса Кеседжия,

седнал ми е ручок да си руче,

ем си руче, ем се под мускат смее.

Догледа го негова стара мачья,

та му вели, вели ем гувори:

Ой ле сину, Муса Кеседжио,

защо сину ядеш и се смееш?

Дали мене ручок не ареса,

дали мене измет не бендиса?

Той ѝ вели, вели ем гувори:

Ой ле мале, ой ле стара мале,

ем ти тебе ручок аресах,

ем ти тебе измет бендисах,

ми се смея Айредин войвода,

фалил се е мене да убие.

Па си стана Муса Кеседжия,

изведе негува добра коня,

откара гу на нова меана,

та му налеи девет ока вину

да му пие негова добра коня.

Па му се, море, коня не упива…

Пене Копев спря да пее и продължи нататък с думи. Баба Има само подраскваше по дейрето. Щяха да карат така до свършека на света.

Боже каква жалост! Откъде се сбра всичката болка на земята и се изля в един порой, който повличаше всичко живо пред самите порти Господни. И Господ излезе и рече…

В тъмното хълцаха гусларите.

Бойка Асиова е българска писателка и журналистка.

Коментари (1)

- 12-02-2012|Евдокия

Очаквам романа и как се случва превръщането на името на селото от Недобърско в Добърско, село, много красиво и където съм чула легендата за ослепените Самуилови войници. И за лековитата вода…

Осемдесет хиляди левги под женския пазар

Автор: Калин Терзийски

И тръгнах към Женския пазар. Не по-късно от десет и половина сутринта. Защо ли в тази празна октомврийска утрин се запътих точно натам? Може би защото имам особено отношение към жените, или пък защото старото му име е Георги Кирков, а това ми напомня за сюрреалиста Джорджо ди Кирико? Не мога да обясня.

Реших да не минавам по заразения път откъм Мария Луиза покрай Лъвов мост. В този път има нещо обидно и мръсно, напомнящо изсъхнала капка циганска семенна течност. Запътих се пеша по прашния път откъм Сточна гара – място на мечтите за всеки, пристрастен към дишането на лепило за тапети. Прашно място. Пресякох булевард Левски и се впуснах в пътешествие по улица Кирил и Методи.

Малките пътешествия са много мили. Който веднъж е ходил за бира до най-близкия квартален магазин никога няма да поиска да спре да го прави. Виж осемнайсти блок в квартал Банишора и умри. Малкото пътешествие е ювелирно, то дава възможност да виждаш детайлите, отсенките: всяко пожълтяло листо, всяка тревичка, всеки лишей. По лицето на болнав контрольор в градския транспорт.

Вървях в мекия октомврийски предиобед по тясната дълга уличка. Жълтеникави къщи, стари, но не така подпухнали и гъбясали, както тези по старите булеварди. Тук там празни прозорци. Но почти навсякъде следи от упорит живот. Значи тук, на нашата Земя, все пак има живот, мисля си. Навсякъде виждам малки дюкянчета, в които бавно и неотклонно пърха живот – дюкянчета за обличане на копчета, за пренавиване на електромотори и ремонт на стари джезвета. Неведоми са пътищата на старите джезвета.

Пред вратата на работилница за ремонт на цигулки стои момче с черен костюм и червена риза, закопчана до горе, без вратовръзка. Гледа като победител от последната война. Последната война сигурно е била срещу тези, които носят жълти ризи, сини костюми и папионки.

Виждам съсипана слаба жена, бедна и обезличена от алкохола, която чука на вратата на запусната къща и извиква женско име. В ръката си, тънка като крак на врабче, държи половин филия, не намазана, а нацапана с маргарин. В първият момент помислих, че е масло, но сега знам, че за тези хора няма масло. Тя викаше женско име и аз разбрах, че отива да занесе тази половин филия на някоя жена, която е по-бедна и по-опустошена от самата нея. Лайф стайл. Стайл оф ауър лайф.

В едно магазинче, ни пълно, ни празно – с чипс и вафли – седят мъж и жена и играят табла. Не е ли рано за табла, мисля си.

И достигам до Женския пазар.

Там където има гниене, има живот. Гниенето и животът на Женския пазар са толкова преплетени, че са неразличими. Много интензивни, също така. Иска ми се не просто да видя какво става на Женския пазар, а да видя такива неща, които другите не са видели. И ако мога да извадя от тях някакви мъдри заключения.

Ако човек подскача от сергия на сергия, ако ходи и разпитва, ако се вре и досажда с въпроси, няма да разбере нищо. Трябва да седи тихо и в мрачно спокойствие да наблюдава. Скакалецът е глупак, паякът – мъдрец. Ако поседиш безцелно няколко часа на някое безцелно място, ще откриеш странни неща. Например как сервитьорката на някой безцелен ресторант безсмислено ревнува собственика от жена му.

Аз седнах близо до средата на пазара, в малко заведение, в което можеш да се наядеш с гнусотии, да се напиеш с отрови и да получиш няколко добри тупаника в зъбите от местните хора, ако си много хитър. И започнах своето наблюдение.

Месо, твърде много месо. Искам да напомня, че това, което четете в момента е лайфстайл четиво. Това е един фешън. Фешън на месо, цигани, продавачи на клечки за уши, на масло в кофи и камъчета за запалки. Както и на един луд, който върви през пазара. За него – после.

Много месо. Зад стъкла, пред стъкла, в мрачни ъгълчета на гнили дюкяни, окачено на куки като продукт на публично разчекване с коне. Магазините за месо са предимно арабски. Българските не са интересни. Явно арабите притежават особен, древен гений, за да измислят такива улични остъклени морги. И най страстният карнивор би изтръпнал от погнуса при вида на арабските магазинчета за телешки гръкляни и агнешки апендикси. Някои казват, че ливанците и други араби са по-цивилизовани от българите. По вида на говеждата синкава плът, захвърлена на мазни мозаечни плотове разбирам, че не са. В едно от магазинчетата мургав мъж реже ярко морав бут и в промеждутъците между два среза яде баница. В магазинчето влиза дебела баба и посяда на стол пред тезгяха. Някак много фамилиарно. Колко струва това шкембе?- пита бабата. Дин и педсе – казва арабина. Почистено? – пита бабата. Не бочистено. Ау, един и петдесет и непочистено, срамота – казва бабата и тук започва тиха и непривлекателна, фамилиарна свада между християнството и исляма.

Между хлебарница и месарница виждам клозет от алуминий и стъкло, а пред него – двама наперени двайсетгодишни цигани – кенефчии. Те са аристократи по дух, брамини сред низшите касти на джебчиите и продавачите на крадени касетофони за коли. И погледът ми попада на две жени – в гръб. Толкова дълги крака, толкова горди походки и черни като асфалт коси не може да има. Вървят, а около тях в радиус от два-два и половина метра странно витае духът на Ню Орлийнс. Циганки-проститутки, мисля си и тръгвам след тях.

Когато стигат до кенефчиите, циганките-проститутки (това звучи като хетери-харпии) казват: О, цунка, как сте, готини? И говорят на български, защото са аристократки. А кенефчиите ги целуват зад ушите, казват им нещо смешно-наперено и запалват цигари.

Аз унило стоя на осем метра от тях и им се възхищавам. Не аз, а те са новите хора, които ще се вливат занапред в русата кръв на Европа. Да!

Сядам в друго заведение и си поръчвам бира.

Дванайсет часа е. Пред мен старец с няколко инсулта в тъжната си келява глава продава клечки за уши. Мисля си, защо ли не продава и клечки за очи – да ги слагаш под клепачите на враговете си и да ги оставяш да гледат слънцето? Каква ли е нуждата на хората от клечки за уши? – си мисля. И откъде ли ги намира този треперещ човешки индивид с коса като валмо прах, извадено изпод леглото? Поглеждам очите му и там виждам откъде, как и защо. Не е много весело, но пак повтарям, това е просто лайфстайл.

Отивам при стареца, купувам клечки за уши, които биха ми стигнали за две години напред, ако имах двайсет и седем уши. Старецът не може да говори много, защото говорният център в мозъка му е зле. Фъфли си нещо. И аз разбирам, че са отвратителни тези хора, които се интересуват повече от двестадоларовите си гуменки, отколкото от тези като него.

Зад гърба ми продават орехови ядки, на купове, изчистени. Предприемчиви хора, все пак, са жителите на Женския пазар, казвам си. Играят си да изчистят орехови ядки и ги продават умерено по-скъпо. Отивам до близката будка и си купувам еврейски сандвич.

Еврейските сандвичи са по-интересни от баналните арабски дюнери. В тях има сигурно не по-малко от четири варианта на смляна соя. Веднъж ядох нещо арабско, което се казваше кубе – беше топка от изключително мазна и тегава, най-вероятно овнешка кайма омесена с цели орехови ядки. Оттогава предпочитам евреите пред арабите.

Един дебел мъж върви между сергиите и яде вафла. Разглежда храните. Не се интересува особено от цвеклото и сушените сливи. Разглежда пушените меса, сланините, луканките, пилешките филенца, безкрайните върволици от салами, които могат да уплашат със зловещия си болнав вид всеки здравословен европеец. Аз тръгвам след дебелия човек и го виждам да си купува франзела, а след това и парче пушени гърди – тлъсти като неговите, неестествено жълти. Това е обядът на местния жител – търговец или мошеник. Толкова е дебел, че ме е страх за него. Българите по принцип са дебели и ме е страх за тях. С изключение на жените на бившите мутри, които сега са банкери и които жени ходят на фитнес, за да бъдат слаби, да се харесват и да получават разнообразни подаръци, като малки джипове или някой и друг тупаник за осми март, нова година и рождените си дни. Просто лайфстайл.

Продължавам разходката си из Женския пазар. Изоставям дебелия мазен мъж с мазната му храна, в ръцете на затлъстяването и преждевременната смърт от инфаркт. Насочвам се към една задънена уличка, над входа и има надпис: „Славейче“ – комитет за култура“. Толкова жалка, старинна и неуместна табела не съм виждал, а ей Богу съм виждал доста табели в своя живот. Тя стои на място, където никой не може да я види, над входа на някакъв неведом коптор. Навлизам в него, а вътре един изключително пиян мъж крещи: „Извинявам се!… извинявайте на целия Женски пазар. Извинявам се“. По-навътре от него, в дълбочината на коптора двама мъже седят на масичка и се чукат с бирите си, чукват и трета, недокосната бутилка – най-вероятно черпят свой умрял приятел. Мъжете са млади, но на Женския пазар животът е кратък и брутален. В дъното на коптора мъж на средна възраст влачи за плитката дванайсетина годишна циганка, въвлича я в мрачно стълбище. Тя не се съпротивлява, чевръсто подтичва около него, защото има опит. Навярно я води някъде да я наказва за нещо или да прави секс с нея – мисля си аз. И съм покрусен.

И излизам от гнилия коптор, а навън грее октомврийско слънце, тълпата шуми и над шума ѝ се издигат от време на време гласовете на циганите с колички, натоварени с продукти: „Пази се!“ и аз си мисля, че това е пророчески глас, който казва на тези луди хора: „Пази се!… защото е близо денят на Армагедон, когато земните царе ще се изправят един срещу друг за последна битка, и всичко ще стане ясно.“ Но хората безразлично се отдръпват от количките, псуват и продължават да купуват и продават, защото затова са там – на Женския пазар.

А през пазара върви луд, който е навел напред глава, вените на врата му са издути и той спокойно и равномерно крещи: „…тогава американците ще сринат с бомби цял Афганистан и ще влязат за това в рая… и там за всеки от тях ще има по три кувейтски пички, три кувейтски пички, които ще им седят на куровете. А-а-а.“ Тръгвам след този луд, но той върви все в кръг, обикаля една отсечка от пазара и крещи еднообразни неща. Въпреки това ми харесва, защото е антиглобалист и смело изказва мнението си. Българите вече нямат цензура, заради това вече нямат и никакво мнение по никакви въпроси, и нищо не ги интересува, защото не е забранено да се интересуват от нищо. Ако хората на Женския пазар имат общо мнение по някой въпрос, то той е, че този луд не ги интересува, както не ги интересува и нищо друго, освен вяло и немарливо да предлагат и купуват стоките си. Това е стайл оф деър лайф.

Отивам до един мрачен ъгъл, навсякъде е разкопано, хората подскачат по тесни дъски сред кал и гниещи плодове и пластмаси. И всичките са жалки, болни, уродливи и мръсни, а аз си мисля за това, как налудничави момчета на средна възраст – политици, икономисти и тям подобни с опънати вратове и ококорени очи се опитват да убедят русите жители на Европа да вземат тези хора у тях – да поживеят – поне в ъгъла до кухненската печка. А русите, здрави, дебело намазани с прясно масло европейци се смеят, показват белите си зъби и казват: Не, не. Ха-ха. Не!

И аз заставам на този отвратителен ъгъл, а едно малко циганче се приближава и ми казва: За пет лева свирката, господине. А аз казвам: Пет лева ли? Я се разкарай. Не те ли е поне малко срам…

След това си тръгвам от Женския пазар и влизам в Халите. В тях е някак приглушено, чистичко и мирише на дискретна глупост. Тук нищо не гние, затова няма и живот. Българите не са тук – мисля си. Тука има само някакви хора, които искат да си въобразят, че живеят по-добре от кучета, и правят такива усилия да си го въобразят, че чак се обезличават. Ходят тихо и образовано между подредените щандове, отрупани с най-разнообразни боклуци от поливинилхлорид и полиуретан и си мислят че са открили деър стайл оф лайф. Сред тая спокойна и ведра потребителска пустош ми става тягостно и се връщам на Женския пазар, за да походя след лудия. Пък и пет лева не са много.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (38)

- 20-02-2012|Златко

Лично за мен най-важното изречение в този текст е

Цитат:

В този път има нещо обидно и мръсно, напомнящо изсъхнала капка циганска семенна течност.

Но пък си давам сметка, че нито мога, нито пък трябва да заставам на някаква абстрактно-просветителска позиция. България и хората в нея (включително и писателите й) са онова, което са. Аз също съм онова, което съм – с допълнителното уточнение, че гледам на постоянната способност за промяна, особено на възрастта, която иде, като на най-важната цел в живота си. Така че винаги си остава надеждата, че ще се срещнем някъде по пътя – при тях или при мен, това вече е прекалено неясно, за да си струва да се обсъжда. Но надеждата си остава…

- 21-02-2012|Самолет 005

Златко, Женски пазар в София е един вивариум с терариум. Това, което може да се види и усети там, не е сюрреалистично, а психо-копрофилно. Там единствено чувстваш, че хората могат да бъдат биомаса по-гадна от тази на ешерихиите в нечие изпражнение и това е една от възможностите ни да удовлетворим нуждата си от гадост, заложена дори в детското ни любопитство. Калин за тази нужда ли говори или за нещо друго? М?:))) В разказа си Калин ме накара да се смея… Това е по-добре, защото иначе трябва да плача… а също ме препраща директно към четивото от Бора Чосич (мисля че се казваше), публикувано тук и наскоро – Порокът на четенето…

- 23-02-2012|Alb – Психиатър или психопат???

Единствената мисъл, която провокира в мен горното писание, е дали наистина проблемът на тази държава не е в това, че всичко ѝ е наопаки – психиатрите са психопати, полицаите са рекетьори, съдиите са престъпници, политиците гледат да съсипят държавата…

И от всички тези – волно или неволно – зависи животът ни, те определят как да живеем, а и за капак ни обвиняват, че сме идиоти, лумпени,

циганизирани и каквото се сетите!

И когато всички тези – имащи самочувствието и властта да се разпореждат и да решават за живота на другите – носят на раменете си глави, пълни с подобни идиотщини и глупости, и възприемат света и хората около тях по този начин – жална ни майка на всички.

Надявам се никога и по никакъв повод да не стигна до услугите на одобен „психиатър“…

- 23-02-2012|Златко Ангелов

Адаш, кога ще престанеш да публикуваш тези грозни, недостойни, претенциозни „разкази“? Търпението на хората има граници.

- 24-02-2012|Гост

Не е лошо, ама е прекалено наивно, че да го помня повече от 3 минути, все пак.

- 24-02-2012|Ясен

Да! Да! Да!

Описано е такова – каквото е.

Ако трябва да направим филм по този сценарии моля режисьорите да са Фелини и Костурица, а главен художник Еронимус Бош.

- 24-02-2012|Николай – Добро

Що се възмущавате, без последното изречение всичко останало е добро. Много ясно си представих как белият европеец вика „Найн, найн. Ха-ха. Найн!“ Хубаво е да се пише за такива неща.

- 25-02-2012|Ninja – За Женския пазар

Доста краен коментар. Ето един далеч по-полезен и то на професионалист архитект (макар и май доста млад):

http://www. dezona. com/all-blog-zone/item/620- arhitekt-pavel-yanchev-jenskiyat-pazar-vyprosyt- veche-e-da-byde-ili-ne. html

- 26-02-2012|Lora

Това хм, „описание“ ме смаза. Не искам да знам и да чета за тази потресаваща, тягостна, убийствена реалност. Не искам да знам поради единствената причина, че ме смазва психически и че всички ние търпим тази пространствена нечовешка миазма да съществува, да съществуват 12-годишното циганско дете, което някой мезник необезпокоявано и безнаказано дърпа за косите, неясно (не искам да знам) с каква цел, малкото циганче, което предлага за 5 лева (не искам да знам какво). Иде ми да крещя.

- 26-02-2012|Стефан Бонев – Предложение

Предлагам на Калин Терзийски да се поразходи някой ден до пловдивския квартал „Столипиново“. И след това пак си прочете този текст. Интересно ще ми бъде да разбера какви ще са след това заключенията му за лайвстайла.

- 26-02-2012|Георгиева – Авторовото виждане не съвпада с моето

И „Женският пазар“ ми харесва.

С удоволствие пазарувам от там, пазаря се, разговарям… И квартала си е хубав, ако не обръщаме внимание на олющените сгради. Улиците носят имената на видни българи, църквата „СВ. св. Кирил и Методий“ се намира в долната му част.

Да, сборище на различни хора, от различни прослойки, но какво от това. Трябва човек добре да си пази чантата и портмонето. А в градския транспорт (независимо от посоката) не е ли същото положение?!)

Авторът явно търси вдъхновение в най-мрачните багри, ония, които потискат, смазват, убиват… намерил го е.

Според мен той е видял това, което му се е искало, за да напише разказа.

- 26-02-2012|Павел Янчев – Методи на изследване

Авторът пише с голямо майсторство, това мисля всеки го усеща.

Това с което не съм съгласен, са методите му: „Ако човек подскача от сергия на сергия, ако ходи и разпитва, ако се вре и досажда с въпроси, няма да разбере нищо. Трябва да седи тихо и в мрачно спокойствие да наблюдава. Скакалецът е глупак, паякът – мъдрец.“ казва авторът. Това да избягваш да говориш с хората, когато се опитваш да опишеш мащабен градски процес, какъвто е Женския пазар, често води и до изводи от рода на „предпочитам евреите пред арабите“. Съжалявам, но в последния цитат няма нищо мъдро.

По същия начин някога Робърт Вентури и Дениз Скот Браун са описвали Лас Вегас (Learning from Las Vegas), а след тях Рем Куулхаас – Лагос (Lagos Wide and Close). От дистанцията на интелектуалците, които смятат че оценката им от чисто наблюдение и взиране би била много по-добра отколкото чрез говорене с хората. Куулхаас даже ползва хеликоптер, за да избягва да се разхожда из града. Усещам същите нагласи и в горния текст. От друга страна няма как да не ме озадачи и края на текста, когато авторът въпреки отвратителната картина, която описва по-горе, се връща там. Иронично или не накрая излиза, че авторът предпочита мизерията пред стерилността.

- 26-02-2012|Гост

Този разказ на г-Терзийски ми напомня репортажите на българските журналисти, когато си пускаха да идат в „западна“ страна – я в командировка, я на екскурзия… Те обикновено отиваха на пазара или в някое преградие и пишеха точно такива омерзително-гаднички неща, санким – аууу, колко сте нещастни вие тук… за разлика от нас… Всъщност искам да кажа на г-н Терзийски, че в този репортаж авторът като че ли не е българин. Мигър не знае Калин, че този пазар, както циганските гета, както и мутренските квартали на България, са част от нас, част от биографията ни, от спомените ни, от територията на сърцето ни… И не може да се пише с този тон отвисоко-иронично-дистанцирано. Защото другото име на писателя е ЧОВЕКОЛЮБЕЦ.

- 26-02-2012|Теодора Аврамова

Разказът е много добър. Хареса ми. Не знам защо някои хора го нарекоха „претенциозен“, други пък решиха, че авторът пишел „с този тон отвисоко-иронично-дистанцирано“. Самият опит да се слее с тълпата води до съвсем други изводи.

И браво на Златко Енев, че публикува тези разкази.

- 26-02-2012|Никола Венков – любов

Все пак това е литература и не е необходимо да е обективна, политически коректна, добре проучена и т. н.

Страхотна картина – търсеща човешката трагедия, но пълна с нюанси и противоречия в авторовото виждане! т. е. никак не е едностранчива.

***

Най-малкото и най-важното, което можем да дадем на тези хора от пазара, е своята погнуса и омерзение да примесим с любов!

Всеки от нас лично и чрез това – ние като общество. Оттам нататък техният живот има шанс да се подобри.

Мисля, че Калин прави това, в разказа има любов, макар старателно да я крие.

- 26-02-2012|Мария Атанасова – Пфу, гадост!

„Разказът“ е абсолютна повърня!

- 26-02-2012|Гост

Опитвам се да си обясня какви се хората, намиращи добри думи за нещо, за което единственото правилно поведение е – да пуснеш водата от казанчето.

Обяснението идва от Достоевски: „Злото се крие по-дълбоко в човешката душа, отколкото предполагат лекарите-социалисти…защото грехът иненормалността, произлизат от самата нея“/цитирам по памет/.

Та, в удебелената думичка ще да е обяснението.

- 26-02-2012|Kiril Andreev – И аз ще се включва в дискусията

И аз ще се включва в дискусията.

на места определено усещам авторова претенция за уж хуманно представяне на картината /клечки за уши, продавани от болен старец. К. Т.

даже си купува, а останалите се вълнуват повече от други неважни неща, слаби жени с филии.. добре, че не дава и масло на бедната/.

Често се споменават все някакви проститутки,

разни членове и бомби и си мисля, че

и това е някаква провокативна тенденция.

въобще това не е кой знае какъв разказ, слаба ракия.

по-добър намирам оня, за котето. в него наистина почувствах човещина.

- 26-02-2012|Тихо

В Женския пазар е наистина особено място …за това се зачетох… и се сетих … за пошлостта… Чехов „Потом они пили чай, а Вера Иосифовна читала свой роман о том, чего никогда не бывает в жизни. Старцев слушал, глядел на ее красивую серую голову и думал: „Бездарен не тот, кто не умеет писать повестей, а тот, кто их пишет и не умеет скрыть этого.“ Потом Екатерина Ивановна играла на рояле шумно и долго“.

- 27-02-2012|Л. Лозанов – Чудесно!

Калине, кефиш ме! За любителите на някаква дестилирана естетика, вън от реалността – много им здраве. Очевидно не схващат логиката на изкуството и на парадокса – кога грозотата се превръща в естетическа красота. Цитати из историята на изкуството – колкото щеш: от Ван Гог до „Черна котка, бял котарак“ на Костурица. Страхотно е. За разказ – не е, може би есе или просто импресия. Но е живо, истинско и като интеграл хваща тоталната ни диагноза – да, гниенето е живот. Истински. Щото и в буквалния смисъл, бактериите, които преработват мъртвото, са живи същества – обратния свят, но реален, от който не можеш да се откопчиш нито да напарфюмираш с книжни и префърцунени напъни. Да не ти дреме от плювачи. Те са също част от компоста…

- 27-02-2012|Самолет 005 – re: Чудесно!
Л. Лозанов писа:

Калине, кефиш ме!

Цялата дискусия е на тема – „Разлики между Калине, кефиш ме! и Калине, кенефиш ме!“

- 27-02-2012|Б. Павлов – нещо е забравено

Ако някой от коментиращите е чел романа на Емил Ажар „Животът пред теб“, (с „Гонкур“ за 1975-та), въпросът ми към него е: какво за живота пред нас не бива да се забравя?

- 27-02-2012|Mitrev

В България междувременно е достатъчно да каже някой коя дата е и колко е часа за да бъде обявен за претенциозен, неморален, глупав некадърник и т. н.

- 27-02-2012|Иван Рангелов

Напротив, Mitrev.

В България е достатъчно да каже някой коя дата е и колко е часа, за да бъде обявен за „велик“ и „талатнлив“ писател или журналист, и веднага ще се намерят критици и коментиращи да припкат покрай него с възгласи: „Ах, колко вярно казано!“, „Чистата истина казва!“, „Виждате ли как в очите на управляващите им забоде самата истина този автор!“ – и всякакви подобни славословия…

- 27-02-2012|Боби

…а самият Женски пазар, ни най-малко го интересуват или му влияят нито текста, нито коментарите- там си тече, гние, цъфти, влачи се като сопол или пък подскача самия наш животец:-))) Просто на Калин палитрата му е такава, обича да рисува автопортрети и пейзажи в сиви и кафяво-охрави краски. Защо го вините за неговото усещане за света?! Може би ги вижда нещата откъм Тъмната страна на Силата!?

- 27-02-2012|Антонио Дим – РАЗХОДКИТЕ НА КАЛИН

Няма друго – няма. Ще се разхождаме и ще описваме, е тамо и нещо ще вмъкваме от себе си. След сутришната разходка в Банкя преди време, тази на Женски пазар е ниска топка, макар че е „народна“, „реалистична“, „непровокираща“. Колко банални думи, но за Терзийски те не са клишета, а циганската поезия през 21 век в Блария. Защото такава няма…

- 29-02-2012|мара

Абе „разказ“ не предполага ли известно количество художествена измислица? защо се хващаме за неща като „чичко дърпа 12-годишна циганка за плитката“ и „циганче предлага свирка за 5 лева“?

- 29-02-2012|Владо – отврат

„Разказът“ е пълна гадост – смесица от националнихилизъм, черногледство, расизъм и откровена извратения…

- 01-03-2012|Сандо – Трагично

Много ми е тъжно, когато хората не искат да носят отговорност за делата си. Тоя разказ е така пълен с расизъм и класово презрение някакво и така затвърждава безумните стереотипи на огромни части от обществото ни, че адски ме е яд колко талантливо е написан. Да беше некадърен, щях лесно да го отсвиря. Талантливостта му го прави още по-опасен обаче.

Пълната дехуманизация на циганите, обяснението, че на арабите им е в гените да правят морги, степенуването на гнусността на циганската и останалите изсъхнали семенни течности, пълното презрение към бедните (щото бедните са тия по пазара), внушаването, че на това място нищо добро не може да ви се случи (зарази, гнилоч, отрови, насилие – само това ви чака там)… всичко това навява мисълта, че скоро ще видим тоя разказ публикуван на блога на Ангел Джамбазки. А след това ще бъде използван като аргумент за нацистки погроми и джентрификация. За насилие над бедните на много нива – от преки побои от лумпенизирани други бедни, до структурно насилие като изселвания и икономически принуди да напуснат. После на мястото на „остъклените морги“ и гнилочите ще израснат молове и фитнеси, където жените на мутрите/банкери да си показват новите телефончета и малки джипчета. И авторът ще има своя принос в сътворяването на този нов бездушен, скъпарски, надменен и нечовешки свят, който ще замени сегашния. Само, че няма да понесе отговорността си за това – дори и пред себе си.

- 01-03-2012|Гост – М. Н.

Харесвам К. Т. заради една-единствена причина – той доказва, че всеки, ама наистина ВСЕКИ може да бъде писател…

- 01-03-2012|Nestor Ivanovich

Да, наистина всеки може да бъде писател, но САМО в България! В България просто трябва да си кажеш: „А, бе аз що не взема да стана един писател!“ Или директор на държавен фонд. Или депутат. Или лекар. И това е достатъчно. Ставаш. И такива, дето не са се сетили да си го кажат преди теб, започват да ти ръкопляскат…

- 05-03-2012|Самолет 005

Просто си мисля, че ситуацията в България е литературна. Ние живеем в литература всеки ден. Дали това, че литературата е реалност, е вече въпрос на академични теории…

- 06-03-2012|мариана – за смисъла

Разказът събуди спомени от епохата на зрелия социализъм-зрял като доматите на пазара и незрялото ми детство. Баба ми се срещаше с друга баба и обикаляхме с тях сергиите. Най-вълнуващото за мене беше да видя препарирания вълк на прашната витрина на един дюкан.

Е стига с спомените…като цяло разказа си го бива, защото предизвиква къде мисъл, къде емоция. нали това и е работата на литературата? Е понякога търсиме и естетика…

- 08-03-2012|Георгиева

Моля не ме известявайте за коментари. Благодаря

- 08-03-2012|Златко

Не го правя аз, прави го системата. При някой от коментарите си (но не под този текст) сте избрали опцията „Известявай ме за нови коментари“. Ако ми кажете къде, мога и да направя нещо. В момента не мога да открия коментара ви сред 10.000 други.

- 11-03-2012|Огняна Огнянова

чудесно написано, страхотен стил! Минавам понякога по този маршрут и всичко е точно така или поне точно както го чувствам. Бих искала аз да съм го написала този разказ!!!

- 28-05-2012|Илина Илиева

Благодаря, Калин Терзийски. Красиво и поетично. Неприемането докрай от страна на автора на тази реалност обаче, леко ме изненадва. Погнуса и снизходителност са поведения, които Женският пазар има потенциала да лекува.

Бестселъри без маска и грим

Автор: Христо Блажев

Внимание, това е хейтърска статия и не бива да се чете без съответната психическа подготовка. Изготвена е въз основа на официалната класация на най-продаваните 50 книги във верига книжарници „Сиела“ за 2011 г., като съдържа 49 книги, защото първата позиция в класацията държи „Продукт“. Книжарницата и класацията са избрани случайно и непреднамерено, същите заглавия доминират почти навсякъде.

Изрично уточнявам, че не целя да обидя никой – нито издателствата, нито читателите, просто искам да представя личното си виждане за „бестселърите“ по нашите ширини. Книгоиздаването е бизнес и всеки може да отпечатва книги по свое усмотрение, особено с любимия ми довод „Това се търси“.

Да, аз съм краен, да, не приемам опростачването на вкуса и продаването на безкрайни редици от сълзлива псевдопсихология, селф-хелп слабителни за душата, политико-фантазни жълтуревини и всякаквите клонирани боклуци, които се излагат на купчини с лъскави опаковки, а платени клакьори ги славословят по медиите.

Сред заглавията има книги, които харесвам (шест по-точно), има и такива, които искрено ненавиждам със или без прочит. Общо съм прочел едва 9 от 49-те и съм доста доволен от този факт – изчитането на този списък (с малките изключения) със сигурност би довел до тежки психични отклонения относно реалността. Не искам да ги чета, не искам да ги представям в Книголандия, нито да ви ги препоръчвам през Книга за теб. Просто не искам. Те не си заслужават.

Ето и списъка, като наистина се надявам да е ясно, че това е хумор, или поне книголандската му версия.

1. „Трите въпроса“ – Хорхе Букай

С питане до всеки джоб се стига.

2. „Нека ти разкажа“ – Хорхе Букай

…как се каляваше вселенската премъдрост.

3. „Любов“ – Елиф Шафак

Поезия, любов, бог, страсти, Турция, болка, последният да затвори вратата…

4. „Аз, Бойко“ – Сценаристите на Слави

Вогонска поезия в проза…

5. „Лили Иванова. Истината“

…такава, каквато можеше да бъде.

6. „iЛидерът„Джей Елиът и Уилям Саймън

Как можеше на света да съществува такъв красив и умен, и прилично богат, и храбър, и прекрасен във всяко отношение мъж, какъвто си ти, Джобс Великолепний Гениалний Безгрешний!

7. „Скритият дар“ – Джериес Авад

Притчова патология на премъдростта.

8. „Петдесет велики разказвача“

Много хубаво не било на хубаво. Невярно.

9. „Да се обичаме с отворени очи“ – Хорхе Букай

Жената и сълзата интимно.

10. „Разказвай с мен“ – Хорхе Букай

Пий с мен, пей с мен, мисли с мен… опа, не, това не.

11. „Опаричване“ – Тери Пратчет

Опаричване за „Вузев“, както си е редно.

12. „Яж, моли се и обичай“ – Елизабет Гилбърт

Не обичай да ядеш, молим те, молим те, лет ми да те молим те!

13. „Игра на тронове“ – Джордж Р. Р. Мартин

Полезната субстанция преди разреждане.

14. „Аномалия“ – Людмила Филипова

Аномално наричано „роман“ и „литература“, още повече „readable“.

15. „Монахът, който продаде своето ферари“ – Робин Шарма

Думам ти Енцо, сещай се Ейбрахамчо.

16. „Формулата на щастието“ –

Бриджит Гренвил-Клийв, Илона Бониуел

Философски камък под формата на книга. Надайте се.

17. „Петдесет велики разказвача“, том 2

Още хубаво и все си е на хубаво.

18. „Приказки за размисъл“ – Хорхе Букай

Епистоларната форма на логорея как се нарича?

19. „Проницателят“ – Анди Андрюс

Проницва в джоба от раз със страст…

20. „Тайната“ – Ронда Бърн

Яж, лежи си и мечтай, щастието е по поръчка,

а Вселената – услужлив келнер…

21. „Алеф“ – Паулу Коелю

Предната инкарнация на Хорхе.

Вече ми липсва.

22. „Формулата на дългия живот“ – Д-р Триша Макнайр

За вечен живот, за повече купени книги

и по-малко запомнено от тях!

23. „iСтив: Словото на човека прозрял в бъдещето“ –

Джордж Беъм

Пророците трябва да се уважават и цитират,

че инак – на кладата на свободомислието…

24. „Мини речник – английско-български“

Изходът е през Терминал 1, а…

25. „Сблъсък на крале“ – Джордж Р. Р. Мартин

Хомеопатичният разтвор още не е готов,

трябва динамизация.

26. „Копелето на Истанбул“ – Елиф Шафак

Още любов, страст, Турция…

абе телевизията да не е намалила сериалите?

27. „Танц с дракони“ – Джордж Р. Р. Мартин

Разреждането е готово, шансът да се срещне молекула от първоначалната субстанция е нищожен.

28. „Английският съсед“ – Михаил Вешим

Анджък, с малко бурен маркетинг

и доброто може да се продаде!

29. „Правопис и пунктуация на българския език“

Полезна придобивка за библиотеката,

ма много прах събира там…

30. „Подсъзнанието може всичко“ – Джон Кехоу

При липсата на съзнание

безсъзнанието ще спасява положението.

31. „Малкият принц“ – Антоан дьо Сент Екзюпери

Наръчник за мъдри статуси във „Фейсбук“.

32. „Не пипай тази книга“ – Ян ван Хелсинг

Нямам и намерение.

33. „Любовни упражения“ – съст. Ваня Щерева

От всеки по нещо и накрая нищо.

34. „Няма значение“ – Иво Сиромахов

Наистина няма.

35. „Вихър от мечове“ – Джордж Р. Р. Мартин

Буря от томове.

36. „Стив Джобс. Биография“ – Уолтър Айзъксън

Патентът защитава правоъгълната форма на книгата,

направата ѝ от хартия,

слагането на лице на корицата

и др. забрани, които ще бъдат оповестени скоро.

37. „Дванайсет странстващи разказа“ – Габриел Гарсия Маркес

По-добре късно, отколкото никога.

38. „Писма до Клаудия“ – Хорхе Букай

Още и още воайорщина към душевините на Хорхе.

39. „Пир за врани“ – Джордж Р. Р. Мартин

Пир за издатели, пир за фенове.

40. „Нашингтон“ – Михаил Вешим

Светене с отразена светлина.

41. „Волният народец“ – Тери Пратчет

Сите че ви изтепам, Нак Мак Фигъл требе са най-отпреде!

42. „Нова хронология на историята. Комплект Т.1-2“ –

А. Т. Фоменко

И тая е грешна, не почва с Бойко.

43. „Богат татко, беден татко“ – Робърт Кийосаки

Искам да си богат, сериозно.

Просто купи и тази книга и готово.

44. „Малкият Никола пак тръгва на училище“

– Рьоне Госини

Учи, мамо, да емигрираш.

45. „Звездният отбор“ – Джон Гришам

24-ят, 25-ят? Загубихте ли бройката?

46. „18% сиво“ – Захари Карабашлиев.

Малко сивота като цветно петно сред калта.

47. „Дневникът на един Дръндьо“ – Джеф Кини

То името си е само по себе си смешно.

48. „Колибата“ – Уилям Йънг

Срещи с бог –

само на закрито и отдалечено,

че инак в лудницата.

49. „Съкровищата на пътешественика“ – Анди Андрюс

Още стъкълца за размяна с местните аборигени.

Източник

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Коментари (3)

- 14-02-2012|Самолет 005 – … кой?

На днешно време кой от умно четящите хора купува книги от книжарница? Аз от две години събирам пари да си купя „Произход на видовете“ на Дарвин и все не мога да насмогна с тези 30 лева…

- 19-02-2012|Аз – Стигаааа!

Имам алергия от Х. Букай и от всички случайно забогатели „акъллии“, които ни учат как да сме щастливи.

Щастието може да е в парите, пък може и да е в книгата, но само умната и хубавата.

- 24-02-2012|Hait – Tupo

$estno kazano ne mojah da razbera za kakvo e tazi statia?

Kakvo e heitarska statia?

A 4erveniat shrift?

Порокът на четенето

Автор: Бора Чосич

Припомням си сцената, която ми разказа поетът на Белградския сюрреализъм Душан Матич. Било през 1941 г., по време на партизанското въстание в Черна Гора, и докато бъдещите борци около него чистели оръжията си, поетът седял наблизо на една тераса, пушел и четял Ницше. Ядосвало го, че идвали много войници, за да запалят цигарите си от неговата – така ми разказваше. Нямал нерви да поддържа тютнопушенето на цялото народоосвободително движение. И така се върнал обратно в белградската си стаичка, в неприятното, изпълнено с опасности, време на окупацията. А сега си мисля, че Матич се е отвърнал от войната не поради този пушачески епизод, а защото масата от обикновени войници му е пречела при четенето.

Още преди много време Валери Ларбо е описал своето наблюдение върху четенето като един вид безнаказан порок. Аз знам, че чрез това продължително взиране в някаква книга преча на нормалния производителен развой на нещата в семейството ми, на манифактурата на нашия домашен живот. Това се признава от човек, практикуващ този порок, описания от Ларбо. Лично аз се нуждая от множество часове, тъй като чета преди всичко невероятно дебели книги, при това изрично скучни, и винаги съм сигурен, че на края на някое трудноразбираемо изречение се крие великолепието на невиждано досега откритие. И така си оставам при пред-сократиците, при Музил, при Лакан.

Какво ме интересува

При това обаче не съм единственият. Чел съм книги, които не е чел никой, казва Пол Валери. Книги от областта на технологиите. Това е, което ме интересува. Балзак е чел систематично речници, но не определени статии, а всичко по ред, сякаш следял разказ. Колко много интересни неща има за четене, които на пръв поглед изглеждат маловажни и безсмислени. Една жена очаквала от Еразъм, че той ще напише нещо, което да помогне на невротичния ѝ мъж да се осъзнае, разказва Ролан Барт. В щетинския затвор или в кратка пауза след Тридесетгодишната война, Монтекýколи пише афоризмите за изкуството на войната, обяснява Клаудио Магрис. Ако бях поет, щях да посветя най-хубавото стихотворение на загорялата супа, изповядва Бела Хамвас. „Разсъждения върху дръжката на една метла“, така се нарича едно от есетата на Суифт. Бих дал всичко, за да разбера какво е написал един немец по повод кората на лимона, какво е отбелязал Русо, какво е написал Еразъм, за да вразуми един невротик, или пък „Изкуството на войната: от Монтекýколи.

Четенето е едва отскоро тихичък акт; само допреди двеста години хората са четяли на висок глас. Това е било обусловено от църковния ритуал, според който всички е трябвало да чуват „светия“ текст. Цели хорове от вярващи са произнасяли на висок глас из катедралите това четиво, което им е изглеждало божествено. И така е продължавало това мърморене на малцината жители на земята, които по онова време са били ограмотени по някакво чудо, сякаш всеки от тях е получавал ролята на днешния говорител и водач. А след това се е появил някакъв непознат Коперник на четенето, който е обърнал цялата тази практика навътре, като е проследявал четивото си „в себе си“. С това е изчезнала буквалността на църковното или училищно четене, защото онова, което се появява в главата като следствие от тази работа, не е непременно същото, което е написал някой друг.

Това може да се открие лесно с помощта на подновеното четене на неща, които познаваме от преди. Понеже по този начин откриваме не само вече забравеното, но и защото можем да установим, че „там“, в прочетения преди много време текст, не се открива нищо от онова, което очакваме да намерим! Това е ценното четиво, което читателят е произвел в самия себе си, като е смлял във вътрешната си мелница маса чужда материя и я е превърнал чрез неочаквани комбинации в нещо собствено. Цели фабули получават друга конструкция, когато бъдат прочетени отново; множество дадености, познати от по-рано в паметта ни, се разиграват по напълно нов начин.

Самите ние носим в себе си текстовете, които попадат в ръцете ни; има философи, които твърдят, че сме в състояние да открием в книгите единствено онова, което сами сме внесли в тях. Това е показано и от Борхес, чийто герой пише отново една вече съществуваща книга, убеден, че съществува само това повторение, без оригинала. В романа на Музил между другото има един чудноват библиотекар, който пази хиляди книги, без нито веднъж да е отворил някоя от тях. И въпреки това той знае всичко за тях, защото, както изглежда, понякога ние четем и тогава, когато не четем. Библиотеките и без това предизвикват у нормалния човек усещания за страх, те въздействат като всяко друго преизобилие, колкото и подредени да са иначе библиотечните каталози. Ето защо разбирам и онези, които бягат от четенето като от чума – всеки има право на свои собствени страхове. Канети намира изхода в своя, посветен на книгите роман в това, че библиотеката изгаря. Макар че след всяко варварско опожаряване винаги ще се намира по някой, който да разчете малкото останали в пепелта четливи знаци.

Ежедневната ми оран

И така продължава моята ежедневна оран, моята продължаваща порочност. За това има множество виновни. Преди всичко баба ми, която още на четири години ме научи да чета и пиша. (Виждаме, че тук протичат паралелно две явления: писането е четене, четенето означава писане). Аз веднага се нахвърлих върху всичко четливо наоколо, внимателно разчитах надписите по кухненските съдини за сол, кафе и захар, по рекламните листчета в кутиите за сапун, по опаковките на шоколадите, датите върху стайния календар, думите по емайлираните табелки, които указваха къде се намира килера или банята, разследвах сметките, които майка ми носеше от пазаруване. Имаше и всевъзможни букви и цели думи във вътрешността на шапката на баща ми, по ръба на мамината кърпа, по канта на фланелката ми. А какво да кажа за фирмените табели, сценографията по улиците на града, в който започна животът ми?

Днес си мисля, че именно това, ежедневното езиково отпечатване на човешкото съществуване, е оформило първите ми четива, далеч преди Карл Май и Том Сойер. А по-късно, дори и след първия прочит на Достоевски и Пруст, винаги си оставаше огромно пространство за този глобален порок, за общополезни книги, учебници, пътеводители – онова, което при нас се нарича „специализирана литература“, и което често преминава в неспециализираното, фантастичното, почти лудешкото. И така още от младостта си се нахвърлих върху тези странни четива: в една белградска антикварна книжарница продавачът винаги заделяше такива издания специално за мен – за птичите полети, за необичайни метеорологически явления в Алпите, за адресирането на официални писма, за пчеларството. Още по-рано в Славония, откъдето произхождат дядовците ми, особено удоволствие ми доставяха книгите по домашно лечение, възпитание на децата, „събития по света“ предписания за служителите и служителките в кралството, „вечни календари“, книги върху правописа за общообразователните училища, напътствия за начина на поведение в селото и града.

Какви откачени издания имаше само в Русия след октомври! Имаме нужда от цяла поредица нови учебници в джобен формат: за съветския шлосер, съветския стругар, съветския електротехник, пише Троцки. Там, между другото, ще се намират обяснения за това как да се пие и бие по-малко, по-малко да се играят карти, как да се избягва биенето на жените и децата, как да се пере, как да се отварят прозорци и да се метат стаи.

Книжка от картон

При всичко това трябва да призная, че в детството най-силно ме привличаше една книжка от картон, която всъщност се състоеше само от корици, без каквото и да е съдържание, защото дори само тази обложка беше достатъчна, за да прави реклама на цяла фабрика за шоколад. А после хартийките, обвити около шишенца с медикаменти, които пъхах в кутийки от бонбони – всичко това ми доставяше огромно удоволствие, още по времето, когато изобщо не разбирах смисъла на отделните думи. И така тези египетска традиция, приложена към съвременното производство на медикаменти и бонбони, оказва допълнително влияние върху детското съзнание, като му показва, че книгите се намират не само в книги, но и на много други места.

Тази идея беше подновена от художниците на поп-арта, дори от нашите авангардисти от словенската група ОНО. Какви ли само послания не опаковаха те в малки и големи кутии, вярвайки, че по този начин участват в производството на четивото. Веднъж си купих желязна книга, в нея се разказваше историята на четири железни предмета, но и самата тя имаше капак от желязо. Едно списание, което излизаше в тогавашна Югославия, имаше обложка от пластмаса – същата, от която се правеха шушляци. Начетох се до насита, не само на печатни текстове по различни времена; същевременно бях и старателен читател на корици на книги, обложки, написаното по подвързиите. Твърдя, че съществува цяла една култура на писане в съкратена форма, когато четете тясната колонка от вътрешната страна на обложката, където накратко като в речник се обяснява за какво става дума в книгата. Ако изчезнеха всички книги по света (както в „451° по Фаренхайт“) и останеха само обложките – може би човешкото мислене би могло да бъде реконструирано дори и по този начин.

И така аз много рано осъзнах, че най-големият стимул на човешката писмена култура непрекъснато води до нещо необичайно, извънредно и чудновато, от което са възникнали целият дадаизъм и литературата на сюрреалистите. Онова, от което произхожда четивото на привидно неразбираемите текстове, още при маниеризма, после при откаченото говорене при Луис Карол, Едуард Лир, Йонеско. Онова великолепно фантазиране пред лицето на смъртта в „Последната лента на Крап“ на Самуел Бекет. Сякаш хората могат да се доближат към края си по един сюрреален начин, който обаче изглежда някак нормален. Дали, когато по заръка на очния лекар, чета само една-единствена буква на стената на кабинета му, се намирам на края на всяко четене?

Източник

Бора Чосич (род. 1932) е сръбски писател, който разделя времето си между Берлин и Ровинь (Хърватска). През 1992 напуска Белград (където е живял цял живот) в протест срещу режима на Милошвеич. Никога повече не произнася името на града.

„Когато ни сполетя и удиви демокрацията“

Автор: Златко Ангелов

(Издателство Сиела публикува Законът, последната част от сагата на Владимир Зарев за Вълчеви:

Битието, София – Сиела, 2009; Изходът, София – Сиела, 2010; Законът, София – Сиела, 2012.)

Прозата на Владимир Зарев изпъква сред съвременната българска белетристика с две свои неотменни характеристики: приповдигнатост и обемност. Същите характеристики я доближават до големите световни романи на 19 и 20 век, а от написаното през 21 век подобни са романите на Джонатан Франзен и Джонатан Лител.

Приповдигнатостта у Зарев не е насилен стилов похват, а неговият начин да изгражда характерите си така, че всичко у тях да изглежда зашеметяващо и съдбовно – като реката край Видин, като самата история. Всеки един от Вълчевите е едновременно реален и легендарен. Това са характери колкото достоверни, толкова и митологични. Те превръщат Видин в епицентър на трусовете, които ще изменят лицето на България няколко пъти в течение на повече от век. Но тяхната жажда за месо е все същата и по времето на Стамболов, и по времето на Черните ангели, и днес, когато ги е сполетяла и удивила демокрацията. Те са архетипове на характерите, които това географско място произвежда и не пуска далеч от корените им.

Обемността у Зарев идва не от големината на романите му, а от триизмерния им сюжет. Така както всяка точка в пространството може във всеки миг да бъде засечена с три нейни координати – и това лежи в основата на компютърното визуализиране на материалните обекти – така и България в романите на Зарев е видяна в триизмерна координатна система: българският човек с неговата наследственост; групата, която го отглежда и в която се реализира; и Големия свят извън групата, за който той има само бегла представа. И за да зазвучи всичко това като история на българското общество, Зарев добавя и четвъртото измерение: времето, течащо като река, и вграждащо се в паметта като нанос.

В този контекст „Законът“ е последният роман от една трилогия, която най-вероятно ще се окаже определяща за хода на българската литература. „Законът“ е финалният роман, сбогуването на автора със семейството, което въображението му е създало, наблюдавайки България през нейните исторически перипетии. Това сбогуване е тъжно и неоптимистично. Ще се опитам да обясня защо мисля така.

Преди всичко съзнавам, че е трудно „Законът“ да бъде напълно разбран и харесан по заслуги, ако бъде прочетен без знание за първите две книги. Посланието, закодирано в съвременните, пост-комунистически характери, които движат сюжета на „Законът“, става пределно ясно, когато се знае кои са техните предшественици и какво са преживяли те в миналите епохи на България: буржоазната до 1944 и комунистическата до 1989.

Но такава е природата на епичните книги, на сагите, които се опитват да обозрат големи исторически периоди. Изисква се усилие по-голямо от обикновеното, за да бъдат те прочетени и оценени като прозрения за човешките сили, които са движили историята. Изисква се и нагласа да видиш съдбата на своя народ от една височина, която скрива малките детайли, но показва ярко Големия пейзаж. Ще употребя една съвременна метафора: когато погледът на хората се разсейва от пикселите на компютърния екран, те не са в състояние да обозрат и оценят пълната картина, закодирана в компютърния файл, който са отворили. И картината, която виждат, е за тях непоносима.

Но когато пише, писателят не се страхува, че може да се окаже непоносим. Заревото чувство за логика на характерите и отношенията, за достоверност на сюжета, е безпогрешно. Абсолютно. Той го е доказал с всичките си романи, които предшестват трилогията; за пример ще посоча само последните, „Разруха“ (2003) и „Светове“ (2006). И го проявява до съвършенство в нея. В какво се състои житейската логика на хората от семейство Вълчеви?

Те започват своя живот във Видин, в епоха, изпълнена с огромни надежди. Те са пълни с жизнена сила и изцяло адекватни на буржоазния си произход. Те са строители на България, която дори не им минава през ум да напуснат. Те носят трагедията на своите страсти, на своята провинциалност и своята неприспособимост към „обикновения“ свят, с който трябва да се справят и който ги наблюдава с подозрение. Защото са необикновени, те изглеждат легендарни. Защото са силни, те се оказват слаби. Груповите настроения са неумолими, а във Видин, и после в София тези настроения са завладяни и обсебени от социалистически идеи, които не признават силата на индивида.

Конфликтът между индивида и групата се проявява у всеки от петимата Вълчеви по различен начин. Но неизбежно завършва с провал на надеждите. С крах на усилията и източване на енергията. Йордан Вълчев опожарява хана, в който е заложил смисъла на живота си. Синът му Асен Вълчев убива хора заради идеята, но изпада в екзистенциални съмнения и пропуска както властта като начин на живот и социална теория, така и истинската любов в живота си. Илия Вълчев построява фабрика за фин порцелан за износ, но е обречен на самота и умствено безсилие. Идеализмът на Христо Вълчев, пленен от социалистическите идеи, го довежда до ранна смърт. Краткотрайният живот на бонвивана Панто Вълчев е като порцеланова стауетка, която краси камината на буржоазната му съпруга, но която новото време покрива с паяжината на забравата.

Сестра им Йонка единствена стои над всекидневието и изглежда вечна, защото е едновременно човечна с грижата си и нереална с ясновидството си. И ето го усета на писателя за голямото обобщение проявено в логиката на героите: единственият свързан със семейството комунист – и то върл, непоправим и поради това също легендарен – е незаконният, тайно роден син на Илия. Красив като холивудски актьор, той се оженва за възможно най-грозната и най-вярната жена. В старческото си слабосилие, той е умъртвен от подметката на една мутра, с която онзи му пречупва гръкляна.

Внуците и внучките на тези почти митични личности живеят във времето на „Законът“, което е всъщност време на беззаконие, когато „ни сполетя и удиви демокрацията“, и когато отново всеки е оставен да се справя както може в тази, сякаш изолирана от света, държава. Имат ли достатъчно дързост наследниците на онези наперени буржоа или наивни марксисти от Видин да се осъществят в безутешно демократизиралата се София? Останала ли им е жизненост да се преборят за моралните ценности, които са унаследили? Могат ли да надживеят толкова много нелепи смърти, причинени от алчност и морална безчувственост?

Героите на Зарев сами дават присъда на себе си. И присъдата е, че сто години по-късно те живеят или загиват в самота. Те олицетворяват сто години българска самота. Самотата на силния, но и самотата на групата – на този сам народ, който не търпи силните, а по неизбежност се примирява с неморалните. Христо внукът, който е морално и емоционално амбивалентен човек, е убит от едно плешиво, модерно и пребогато чудовище заради любов. Йордан внукът погубва по невнимание и двете жени, които обича, получавайки в замяна съмнително публично признание като телевизионна звезда. Десислава – чувствителната, фина творческа личност, природно моралният човек – остава бездетна като Йонка, неосъществена като театрален режисьор и, също като Йонка, обгърната от топлата симпатия на автора, се издига до пиедестала на светица, която се грижи за останалите и ги предупреждава за опасностите, които ги очакват.

А Крум Крумов Марийкин? Какво ще стане със сина на онзи легендарен комунист на мотоциклет с черно кожено яке, който между 1950 и 1980 е бил плашилището на Видинска околия? „Абсурдно и необяснимо той щеше да стане милиовер и щеше да се премести в София, заедно с грозната си и до полуда вярна жена Гергина. Двамата щяха да открият цех в квартал „Бенковски“, който постепенно щеше да се разрасне в престижна фабрика за блиндирани входни врати. Обшити в благородно дърво, красиви и достолепни, те гарантираха спокойствие и човешката неприкосновеност. Не държавата, полицията и съда, а бронираните, снабдени със секретни брави врати на братовчед ѝ спираха неканените похитители, бяха най-сигурната закрила, сетната защита и Законът. Но същите тези масивни врати щяха да спират не само бандитите, крадците и злодеите, те щяха да заключват хората и от техните съседи, от роднините и приятелството, от нечий напразно разсипан смях и надникването на Всевишния, от непреклонното съчувствие на Бог!“

В този синтезиран образ на днешна България личи не само абсурдната, лудешка сила на Заревия език. В него е и приповдигнатостта, която ни кара да чувстваме героите му като в легенда, и обемността, която ни ги показва във времето – едновременно донесени тук от своето минало и запътили се към едно бъдеще, в което няма нито промяна, нито утеха.

Ала въпреки сериозността на повествованието и мащаба, с който образите в „Законът“ олицетворяват основни черти от българския национален характер, четивността на романа е осигурена от авторовия хумор. Още от времето на създателите на романовата форма Сервантес и Рабле, хуморът е задължителна съставка на големия роман, защото се е оказал най-елегантния начин за авторов коментар на събитията. Заревият хумор не е типично български: той не се надсмива, а просто приземява героите тръгнали в донкихотовска битка с провинциалността и посредствеността; двете заедно – хроничен инкубатор на жестокост и злоупотреба с власт. Едновременно ситуационен и пропит с тънка ирония, хуморът на Зарев те кара да се смееш и в най-трагичните моменти. Този смях през сълзи е самата същност на България.

Традиционно-литературният или конструктивистки анализ може би ще намери недостатъци в структурата на романа или грешки в обрисуването на някои образи. Но това пак би означавало заради пикселите да не се вижда чистия образ на екрана.

В тази трилогия мащабът е друг. Прочетена без предубеждение, тя показва, че в течение на сто години история българският характер върви не нагоре, не дори и във водоравна линия, а – надолу. В новото време децата на славни хора от едно славно минало завършват живота си твърде безславно. Това е един реалистичен извод, който не навява оптимизъм.

Но в природата на човека е да се надява. Най-честият изход, когато сме стигнали дъното, е да се стреснем и с нова сила да се оттласнем от неговата твърдина, за да изплуваме нагоре. Както всяка голяма литература, „Законът“ и цялата Зарева трилогия трябва да се четат от всички поколения българи, защото те действат като острия звън на будилника след тъмна нощ, прекарана в кошмарен сън.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (2)

- 12-02-2012|Спас Зеленогоров – Да се не удивя, а да се не удавя

Господин Ангелов, безспорен писател е Владо Зарев. Но не само писател, а и безспорен редактор, уредник и организатор, заради „Съвременник“- списание без аналог, оцеляло именно благодарение нему, свалям шапка, каквато въпреки студа не нося. Спомням си измъченият и пухтящ Иван Голев закъсал с една бяла „Лада“ нейде между Пловдив и Пазарджик, натоварил багажника, вместо с турски дрехи и евтини дрънкулки подготвени за сергията със същото списание, в опит да продаде духовната храна, за която апетит нямаше тогава широката аудитория от негладни духовно, но озверели и демократизирани, но не удивени, а удавени от демокрацията люде. Литература като заревата не е необходима да се обяснява, трябва да се чете. Не беше моят сън в годините на комунизма кошмарен, защото и тогава четях, но не митологичните в прослава на егоизма, не разбрах някакъв всемирен, или личния на Розенбаум, в романите романи на вече Айн Ранд, а вечните книги на Толстой, Чехов, Достоевски, на Булгаков и Оруел…но и „Съвременник“, Факел“,“Септември“ и „Пламък“. Списъка на загиналите тоталитарни издания е предълъг.. Каква щеше да е съдбата на Алиса Розенбаум, ако да беше попаднала на пияни моряци още преди да стигне до острова на свободата, на пристанището в Хавър? И друго се питам- кое е по кафкианско и замятиновско- прежното ми тоталитарно битие, или неуниформената, лъстива и лъскава демокрация, която ще да ни направи европейци, но не съвсем? Свободата е състояние на духа и не се определя от живяното в т. н. социализъм, но и в т. н. демократични общества. Тъкмо напротив. Свободния дух се проявява, появява и свети там където е необходим и не подбира демокрация ли е или тоталитаризъм. Вие чувствате ли се американец? Чета и Вашите чудесно написани редове в същия този „Съвременник“. Но сега съм занят със „Законът“, прелиствам и умирам от смях и с „Възвишението“ на Милен Русков, но сколасвам да найда време и за „Пражкото гробище“, преведено брилянтно от Стефан Тафров, тоже бивш и настоящ поборник за оцеляването на Съвременник“-а нe, ако и да е десен интелектуалец, не на зловещата муцуна на българската демокрация от която се някои удивляват, а се други удавят. Демокрация да, но не по български. Щото е мътна реката дето ни е повлякла и се не удивявам на нея, а се не заглеждам в мътното, да ме не повлече и градя каменни зидове, да се не удавя. Да се не удавя, подобно много други, дето се пробваха да плуват в калното и сега нема измиване, ако и да се научиха да препират. Сал някоя оцеляла плоча на духовността в разкаляните друмища на съвременна България, като владовото списание и еневия сайт, ме карат да съм и аз оптимист за народа ни, подобно Ивана Хаджийского. Тоже адмирации за поборничество заслужава и съгражданина на троянския социолог, кроткия философ, мечтател и списувател- Златко Енев. Бъдете живи.

- 23-02-2012|Боян – Коментар на коментара

Демокрацията, г-н Зеленогоров, не е за всяка уста лъжица. Демокрацията е диплома, която трябва да се заслужи в училището по Житейска История. За лошите ученици, дето не могат да усвоят материала и правят едни и същи грешки години/десетилетия/векове наред -- няма такава демокрация, дето да ги оправи. Блазя им на Иванхаджиевистите и дано те са правите. Тъжната картина на Татковината не ни кара да се запишем в редовете на оптимистите. Управниците са само лицето на едно народно тяло, неразривна част и опора на главата. Кое ни е лицето? Жорж Ганчев, Фидел Беев, Нейчо Неев, Волен Сидеров, Ахмед Доган, Тодор Живков, Мако Даков, Пеко Таков, … Какви е деца раждала и все още ражда тая земя, оръфана и оглозгвана от същите тия синове, които я считат за орташко магаре. Да, дочувам гласа на вожда и учителя -- в областта на културата няма малки и големи народи. И какво от това? Майлс Дейвис и Джими Хендрикс бяха гении, но как живее Африка? И защо, най-вече.

Прочее, докато Законът е врáта у пóле, народоуправление няма да има. Вас Ви удивляват зловещите муцуни на съвременниците, но не е ли по-логично да се запитате -- а откъде се взеха? Кой ги роди и отгледа (не възпита, щото никой не ги е възпитал)? Дали дойдоха от Анадола или са израстнали при социализма в Люлин, Перник, Самоков, Монтана… Е-е-ех, Перуне, колко мъка има на тая земя-човешка длан, Перуне …

Салман Рушди – пророкът от Ню Йорк

Автор: Салман Рушди

Салман Рушди вече не се страхува от никого. На 64 г. е написал нова книга, работи върху филм, пише автобиография и най-важното, зареден е с оптимизъм. Като човек, предсказал терористичните атаки срещу Америка, днес той се примирява с утешителното пророчество: „Идеологията на терористите е разказът им от вчера“.

Преди няколко седмици, в приятен вечерен час, писателят Салман Рушди крачеше без охранители към мемориала, посветен на трагедията на Кулите близнаци. „Беше много странно да дойда на това място след цяло десетилетие“, припомня си той, докато седим в офисите на литературната агенция Уайли в центъра на Ню Йорк. „Помня, че след 11 септември журналистите от цял свят ми казваха: „Сега най-после разбираме какво ти се е случило“, а аз им отвърнах: ‚Така ли? Трябваше да се случи нещо като това, за да разберете?!‘ Но това изглежда наистина беше миг, в който хора от различни места разбраха какво означаваше атаката срещу Сатанински строфи и последвалото преследване на други хора. Това се превърна в тема, заредена със смисъл“.

Преди няколко години един човек успял да предизвика усмивка върху лицето на Рушди, като му разказал не виц, а го попитал: „Кое е по-зле – да живеете в продължение на години в скривалище, когато смъртната присъда е надвиснала над главата ви или да ви питат хиляди пъти как се живее в сянката на тази присъда?“ „Приблизително едно и също е“, отговорил писателят иронично. Оттогава, от началото на 1989 г., когато иранският диктатор Аятолах Хомейни отсъди смъртна присъда заради романа муСатанински строфи, фамилното име „Рушди“ вече е не просто индийско име от мюсюлмански произход, но и общо название за хората, преследвани от ислямски фундаменталисти. Писателят Магди Алам, който публикува книга, атакуваща исляма, спечели в международната комуникация званието „италианският Рушди“ и бе съпровождан от охрана. Аян Хирзи Али, наречена „холандската Рушди“, протестирала преди години по повод насилствените репресии срещу жените в мюсюлманското общество, бе принудена да избяга от Холандия поради заплахи срещу живота ѝ. Това са само няколко от членовете на все по-голямото семейство. „Навсякъде има по един Рушди“, твърди Салман.

„Името ми се превръща в код за мюсюлманите“, писа той някога, „и това събужда в мен антипатия, но при повторно замисляне, може би не е толкова зле да бъдеш реалният Рушди измежду другите „Рушди“. Но къде е мюсюлманският гняв срещу тези събития? Когато древната и богата култура се отвлича във фалшива посока от параноиди, расисти, лъжци, вярващи в мъжкото превъзходство, фанатични тирани и хора, пристрастени към насилието, то защо останалите не крещят срещу тях?“

Защо това винаги се случва само на мюсюлманите? Защо Мартин Скорсезе не избяга, за да се спаси след „Последното изкушение на Исус?“ Защо никой не поиска да бъде убит Уди Алън, подиграващ се на евреите?

В мюсюлманския свят има проблем, свързан с начина, по който хората учат историята си. Около по-голямата част от нещата са поставени твърди граници – просто в този свят е забранено да се дискутира. Смисълът на този материал се диктува от религиозни хора, а не от учени и историци.

Като историк аз бях възпитан да разглеждам раждането и развитието на исляма като част от историята. При исляма, много повече отколкото при юдаизма и християнството, знаем за социологическите, икономически и политически обстоятелства, които са довели до развитието и разпространението му. Ние можем да учим за този период, но има голямо количество материали и изследвания, които са абсолютно забранени в мюсюлманския свят. Ако вярвате, че коранът е един вид божествен разказ, то тогава социологическите, икономическите и политическите обстоятелства нямат особено значение. Но ако вярвате, че този текст е израсъл на това място поради специални обстоятелства, вие разбирате нещата по друг начин.

Научих се да разглеждам нещата по този начин от баща си и това беше един вид пресичане на границата на някакъв защитен и укрепен район. Въпросът винаги е „кой притежава силата и правото да разкаже този разказ?“ Отговорът за всеки, за когото свободата е важна е, че всички имаме правото да разкажем определен разказ и да го дискутираме. Това е истинският смисъл на свободата. Във всяко авторитарно общество онзи, който поддържа властта насила, диктува разказа – и ако действаш по друг начин, той ще те преследва. Това е така в държави като Русия и Китай, и разбира се при много от ислямските държави. Най-опасната комбинация е онази при някоя авторитарна държава, която поддържа мощта си чрез вярата в някаква свръхестествена сила.

Това, което ми се случи, получи огромно внимание, защото се случи в Англия, на писател, пишещ на английски, а не на арабски език. Тукашният терор пресече границите на търпимото, излезе от очертанията им. Но хората в Египет, Саудитска Арабия и други места са убивани и хвърляни в затвора заради неща, които са много подобни на ония, в които бях обвинен аз – и на това се обръща много по малко внимание. Дълго време се опитвах да кажа – това не съм само аз. Вижте какво става там.“

Свободен човек ли сте днес?

„Да, това е така вече десет години.“

Страхувате ли се все още?

„Не. Живеем в страшен период, в който хората се самоцензурират поради страха от насилие. Понякога става дума не за истинска заплаха, а за страх, спотаен вътре в хората. Това е една от големите вреди, нанесени на културата ни през последните 20 години. Някой ме попита дали се страхувам да напиша мемоарна книга. Казах му: Трябва да престанем да подписваме сметки на страха! Живеем в общество, в което е позволено и е добре да се разкаже собствения разказ – и именно това е, което правя. Аз съм писател и пиша книги.“

Историята от вчера

Въпреки че заплахата срещу живота му беше формално отстранена в края на 90-те години, крайните ислямисти продължиха да искат смъртта на Рушди, сред тях някои иранци, готови да продадат дори бъбрек, за да финансират идеята.

Когато през 2007 г. Великобритания му отсъди орден за рицарство, правителствата на Пакистан и Иран призоваха държавните си представители да изкажат енергични протести. В няколко пакистански града се проведоха демонстрации с викове „Смърт на Рушди“ и изгаряне на кукли с образа му. През 2008 г. в голямата джамия в центъра на Техеран, в рамката на изложбата на ръкописни преписи и преводи на корана, бе приготвен даже гроб за Рушди заедно с още един, с флага на Израел.

Както се случва при подгонено животно, усещането, че е преследван, изостря сетивата на Рушди. През първото десетилетие на новия век известният писател, прекарал в криене по-голямата част от 90-те години, се превърна в пророк на апокалипсиса, който предвиди терористичния акт на Бин Ладен и подобните му. В книгата си Ярост, публикувана няколко месеца преди 11 септември, Рушди описа една Америка, намираща се под терористични атаки. През 2004 г. малко преди атентата в метрото на Мадрид, той предупреди, че няма да мине много време и Европа също ще се превърне в цел на масовия тероризъм. Но днес, след Арабската пролет, изглежда, че Рушди е оптимистичен. „Времето на терора може би е достигнало края си“, прогнозира той.

Защо? Развълнувахте ли се от Арабската пролет?

„Да, това бе много вълнуващо. Това е революция със светски принципи: свобода, подобрение на жизнения стандарт и заплащането. Арабските въстания преобръщат терористичната идеология на Ал Кайда и приемат съществуването и на други начини за промяна на света, освен онзи чрез самовзривяването. Главното, което изпъква, е смелостта на множеството млади хора, вършещи онова старомодно нещо, наречено „директно действие“: те просто се изправят и променят страната, в която живят. Не е нужно да се опасват с натъпкани с експлозиви колани или други подобни глупости.

Няколко от държавите, в които имаше въстания, може и да не постигнат желаната свобода; това е много трудна битка. Но ми се струва, че дори и сега може да се види, че идеологията на терористите е разказ от вчера и че те са губещите.“

Писахте веднъж, че на исляма е нужна компактна реформа. Какво имахте предвид?

„Не на исляма е нужна реформа, а на самото ислямско общество. Не можеш да създадеш модерно общество според принципи с изтекла годност отпреди хиляда години. Опитах се да кажа, че ако ислямските общества не започнат да приемат принципите на модерния свят, те ще продължат да бъдат не само авторитарни, но и бедни. Тези страни страдат икономически, въпреки нефта. Цялото им богатство е нефтът, който е всичко. Нямат нищо друго.

Когато казах тези неща тогава, хората мислеха, че съм безнадежден оптимист или някой, който драска западни глупости, но за мен арабските бунтове в Египет, Тунис и Либия показват, че хората търсят възможност да участват в дискурса за реформирането на страните си и получаването на лична свобода, забранена им в продължение на поколения. Те разбира се искат и работа, но за да бъдат осигурени работни места, трябва да се създаде модерна държава. Това е толкова ясно. Не е нужно да си пророк, за да кажеш, че не може да се създаде модерна държава според принципи от седми век.“

Защо революционната вълна пропусна Иран?

„Двата най-големи проблема са Иран и Саудитска Арабия. В Иран нямаше въстание, защото там има по-силни лостове за потискане. Но това не са моллите, а революционната гвардия. Хилари Клинтън каза миналата година, че страшното е в това, че от религиозна държава Иран се превръща във военна. Считам, че потисничеството в Иран достигна невъзможно, брутално ниво. Ако това, което се случи на площад Тахрир в Египет, беше станало в Техеран, те просто щяха да разстрелят всички въстаници.“

Щяха да се държат също така брутално като Асад в Сирия?

„Там би се случило нещо по-страшно. Винаги съм мислил, че за новите световни идеи ще е най-трудно да проникнат в Иран, Сирия и Саудитска Арабия, въпреки че именно те са онова, което хората искат.“

Ще падне ли накрая властта в Иран?

„Не съм пророк, но винаги съм смятал, че е естествено диктатурите да падат. През 89-та, месец преди падането на съветския блок, ако бяхте споменали, че крахът му предстои, никой нямаше да ви повярва. Тогава изглеждаше, че става дума за много стабилна, неразрушима система. И изведнъж тя падна за една нощ. Тогава се изясни, че е била слаба и прогнила отвътре. Живеем във време, в което промените, след като веднъж започнат, се случват с огромна скорост.“

Наскоро Рушди – заедно с други писатели, сред които добрият му приятел Давид Гросман – се обърна към ООН с искането да се осъди убийственото вилнеене на Асад в Сирия.

Наистина ли вярвате, че интелектуалците имат някаква роля в политическата игра?

„Зависи къде. В страните, в които свободата е винаги застрашена, ролята на интелектуалците е по-важна. Вижте какво се случи в Китай на Ай Вейвей (художник, политически активист, преследван от властта). Защо Китай трябва да се страхува толкова много от един художник? Но понеже там толкова малко хора имат смелостта да кажат нещо, онези, които го правят, се превръщат в опасни хора.

„Действията на Амос Оз и Гросман според мен също са героични. Гросман е голям писател и журналист, човек с висок морал, открил възможност да се издигне над личната си трагедия и все още да говори културно[181]. Много хора, преживели убийство на близки, говорят със злоба, но насилието поражда насилие. Фактът, че той има широко скроено сърце и мироглед, и че успява се държи без злоба, според мен е прекрасен и изумяващ.“

В миналото интелектуалците направиха и глупости. Мишел Фуко например прослави Хомейни.

„Вярно. Интелектуалците не са светци и понякога могат да се държат глупаво. В Щатите те нямат почти никакво влияние. В Европа – малко повече. Не познавам Фуко, на няколко пъти се срещах с Жак Дерида и не бях особено впечатлен. В него имаше арогантност, която приглушаваше блясъка, с който той обикновено се изразяваше.

Когато се вглеждаме в събитията, те ни изглеждат хаотични и безформени, но човек изпитва остра нужда от ред, структура и форма. И онова, което интелектуалците могат да предложат, сред цялата безформеност на ежедневието, е именно един особен „начин на гледане“, така че безформеното да придобие ред и форма. Вярно е, че част от тях могат да бъдат изключително глупави, но те все пак помагат за намирането на смисъла, на част от разбирането.“

Завръщане в Индия

Салман Рушди, който е много приятен мъж с чувство за хумор, е роден в Бомбай през юни 1947 г., два месеца преди Индия и Пакистан да получат независимостта си. Разделянето на Британска Индия е тема с травматичен характер, която присъства в немалко от историите му. Семейството му, което е от Кашмир, е част от мюсюлманското общество, останало в Индия. Във вече класическата си книга Среднощни деца Рушди говори за себе си, от името на разказвача, като роден заедно със среднощните деца в преходните часове между създаването на Пакистан и независимостта на Индия. „Среднощните деца“ са хора, надарени със специални сили, които са били осакатени в резултат на извънредното положение, обявено от Индира Ганди в средата на 70-те години.

Семейството му е либерално. Майка му Негин Бхат е учителка. Баща му Анис Ахмед Рушди, по образование юрист, превърнал се в индустриалец, е любител на питието, със склонност към непредсказуеми изблици на ярост. В едно есе, написано за филма Магьосникът от Оз, Рушди описва баща си като човек, склонен към „експлозии, гръмотевици, светкавици и други емоционални видове заплахи.“ Накратко, той е бил „Оз – великият и страшен магьосник, първият магьосник делукс“. С времето, казва Рушди, той е осъзнал, че баща му е бил добър човек, но лош магьосник.

Първият си разказ, Отвъд дъгата, Рушди пише на 10 годишна възраст, под влияние на филма Вълшебникът от Оз. Това е ранен знак за флирта му с киното (през последните години той е участвал в повече от 40 филма и телевизионни програми, играейки най-вече самия себе си). По-късно е изпратен в частно училище в Англия, където за първи път усеща „презрителния поглед на белия човек“. Преживяванията, свързани с емиграцията, не-принадлежността и скитничеството, ще станат централни теми в творчеството му. Размиването на границата между фантазия и реалност може би ще му помогне да преодолее основната тежест на отчуждението.

През 68-ма Рушди приключва магистратурата си по история в Кеймбридж. За да се издържа, работи в лондонския клон на рекламната агенция Дейвид Огилви. „Огилви ни остави безсмъртното мото: ‚Клиентката не е идиотка, тя съпругата ви.“, пише Рушди години по-късно..

Първият си роман, Гримус, Рушди публикува през 1975 г., с доста скромен успех. Полученият аванс от 700 паунда решава да изхарчи в дълга екскурзия до родната си Индия – докъдето му стигнат парите. Именно по време на това пътуване се ражда романът Среднощни деца, който му донася международно признание и престижната литературна награда Букър.

След излизането на книгата бащата на Рушди престава да разговаря с него в продължение на месеци. Ахмед Синай, героят от романа, чийто прототип е бащата на писателя, прилича на него – лют и яростен алкохолик. Но през 1984-та, 3 години след появата си, Среднощни деца го въвлича в далеч по-голяма караница: този път с министър-председателката на Индия Индира Ганди. Това е и първият опит на Рушди с битка, засягаща границите на свободата на словото. Следващият такъв опит ще приключи почти със смъртта му.

В Среднощни деца, чийто сюжет представя сложната и конфликтна история на субконтинента, Рушди остро критикува насилието на режима, наложен от г-жа Ганди през 70-те години. Сред другите теми той описва и една унищожителна, подробна и чудовищна програма за стерилизация, замислена от „вдовицата“ (както Ганди е наречена в книгата), при която се отстраняват възпроизводителните органи на много индийци, включително и органите на среднощните деца, а след това се пържат в „железен тиган; меки, неописуеми неща, подправени с куркума, кориандър, кимион и сминдух… Чувстват се неприятните, смъдящи пари на онова-което-е-било-отрязано, оставено да къкри на слаб огън, бавно…“

Но не това ужасяващо описание предизвиква гнева на индийската премиер-министърка. „Понякога се твърди, че по-малкият син на г-жа Ганди, Санджай, обвинява майка си за смъртта на баща си, поради недостатъчните ѝ грижи, и че това му предоставя неограничена власт над нея, така че тя не може да му откаже нищо“. (Бащата на Индира е първият министър-председател на независима Индия – Джавахарлал Неру.)

Ганди подава жалба за клевета само срещу този откъс. След преговори страните достигат споразумение и откъсът е изваден от следващите издания на книгата, но не преди Ганди да обяви, че това е единствената ѝ забележка. „Готовността ѝ да излезе с такова признание ми се стори като един вид потвърждение на портрета, който извънредните години бяха получили в романа“, твърди Рушди. Няколко седмици след въпросното споразумение Ганди е убита от телохранителите си сикхи.

Как стана така, че Индия, въпреки завета на духовния ѝ баща за ненасилие, се превърна с течение на годините в корумпирана, брутална ядрена сила?

„Всеки човек, обичащ Индия, е много притеснен от случващото се там. Нивото на корупция е изключително високо. Няма място в индийската политическа система, за което може да се каже: там има почтеност или добра общност. Някои са по-лоши от останалите. А в момента, чрез възможността Нарендра Моди, главният министър в Гужарат, да се кандидатира за министър-председателското място… Искам да кажа, погледнат от всяка възможна гледна точка, това е един фашистки лидер. Междувременно в страната се провежда масирана атака срещу интелектуалната, академична и творческа свобода. Индуистки екстремисти пренаписват историята на страната и изтриват немалка част от мюсюлманската история на Индия. Има и физически нападения – срещу галерии за изкуство, книжарници, кинозали. Самият аз израснах в светската и толерантна Индия на [Махатма] Ганди и Неру – и ми е много трудно да гледам към днешна Индия, която се отдалечава от тези принципи.“

И все пак, не е ли икономическото чудо, забелязващо се в Индия през последните години, предназначено да създаде една средна класа, подсилваща демокрацията?

„По-рано населението на Индия беше разделено на 10% богати хора и 90%, живеещи в пълна нищета. Днес имате същите онези 10% много богати, 10% средна класа и 80% бедни. Така че наистина част от богатството е протекла надолу. Разликата между богати и бедни винаги е била голяма, но през последните години тя се увеличава още повече и предизвиква несигурност, тревоги и насилие. Аз действително обичам Индия от цялото си сърце, това е родината ми, но когато пътувам натам, съм постоянно травмиран. Това не е желаната от мен Индия.“

Когато кихне Макюън

През следващата година по екраните ще излезе филмовата версия наСреднощни деца на родения в Индия канадски режисьор Дийпа Мехта. „За първи път моя книга се превръща във филм“, разказва Рушди. „Това е комплексна и опасна задача. Има толкова много примери за неуспехи, когато добри книги се превръщат в изключително лоши филми. Книгите на няколко мои приятели бяха филмирани. Иън Макюън например – нужно е само да кихне и книгата му вече се превръща във филм, но аз не съм сигурен, че тези филми са изключителни.

Но има и изключения. По някои книги са правени отлични филми. Гепардът от Лампедуза, с режисьор Лукино Висконти. И книгата, и филмът са шедьоври. Също и Ерата на невинността от Едит Уортън, режисиран от Мартин Скорсезе е добър пример, или пък Тенекиеният барабан от Гюнтер Грас на режисьора Фолкер Шльондорф“.

Рушди е написал сценария за новия филм и е участвал последователно в създаването му. „За това има две причини“, казва той. „Първата е финансова. Ако не бих участвал в подготовката на филма, щеше да е много трудно да се осигурят финансовите средства, заради кризата. Другата причина за участието ми е, че от излизането на книгата са минали 30 години и днес вече мога да я разглеждам от друга перспектива. Освен това, тъй като аз съм авторът, за мен е най-лесно да се отнасям към текста без респект. За да се направи двучасов филм от книга, която е 600 страници, човек трябва да е напълно лишен от респект, той трябва да я накъса на парчета“.

Изглежда, че Рушди се вълнува от излизането на филма повече, отколкото от появата на нова книга. „Вече сме във фазата на монтажа. Видях целия работен материал“, разказва той „и мога да кажа, че спира дъха. Изглежда така, сякаш са инвестирани 150 милиона долара, докато реалните инвестиции бяха около 10 милиона. Изглежда като Ловецът на елени илиАпокалипсис сега, което е удивително, като се има пред вид колко малък беше бюджетът ни. Един мой приятел, който е работил с Франсис Форд Копола и е виждал първата версия на Кръстникът, ми каза, че той е изглеждал като второкласен филм за мафията. Отнело им една година работа, за да го превърнат в шедьовър.“

От какво се влияе писането ви повече? От литературата или киното?

„Струва ми се, че отговорът е 50 на 50. Средата на 60-те години беше прекрасен период за киното. В Кеймбридж имаше малка зала, в която се прожектираха чужди филми с превод. На това място получих образованието си. Днес то се е превърнало в кафене. Прожектираха Фелини, Бергман, Куросава, Годар. Ходех на кино с широко отворени очи. Внезапната експлозия в световното кино действително ми повлия много. Хората, които обичат книгите ми, споделят, че те са много визуални, а онези, които не ги обичат, казват същото: че са прекалено визуални. Родих се и израснах в Бомбай – голям град на киното и много визуално място. Някои хора от семейния ми кръг се включиха в бомбайската киноиндустрия, наричана Боливуд. Две от моите лели бяха артистки, а един мой чичо беше сценарист. Поради липсата на телевизия ние бяхме последното кино-поколение.“

Може би през последните години телевизионните сериали станаха най-смислените от всички творчески произведения. Според вас има ли качествена разлика между тях и романа? Гледали ли сте „Клан Сопрано“ или „Подслушване“ (Тhe Wire)?

Да, всички харесват Подслушване и аз мисля, че той е ОК, но в края на краищата не е нещо повече от полицейски сериал. Харесвам и Сопрано. Най-любимият ми сериал, издържал малко време, беше Deadwood на НВО. Езикът му беше по-мръсен от всичко, което някога бях чувал по телевизията, но пък написан блестящо. От днешните сериали обичам най-много В обувките на Сатаната (Breaking Bad) и Декстър. Нещо много интересно се получи в кабелните телевизии – те са по-малко консервативни от големите мрежи. Можеш да направиш всичко в мрежа като НВО. Това освобождава един творчески взрив от продукции, какъвто не се е случвал дори и в киното. Интересното е, че в телевизионните сериали главни герои са образи като Дейвид Чейс в Кланът Сопрано или Матю Уайнър в MadMen. В такива многосерийни сериали се ползва не само един режисьор, а четири.

„Разбира се, има и много боклук. Повечето романи, които излизат, са слаби, както и повечето филми, а това се отнася и за телевизията. 19 от 20 пъти просто заспиваш. Има голям потенциал, но аз не обичам всичко, което гледам. Игра на тронове, който беше много популярен сериал в Щатите, един вид пост-Толкин, беше абсолютен боклук. Боклук, подходящ за пристрастяване – много насилие, през цялото време жените се събличат. Правилно произведеният боклук е вид наслада. Има място и за това.

Гледам всичките тези сериали, защото ми предстои да работя в тази област. Просто преминавам маратони от гледане. Скоро ще започна да пиша свой собствен малък сериал.“

Какво е Фетва

Ето една история, която може да се използва като въображаем телевизионен сериал: „На 14.2.89, няколко минути преди 2 ч., един говорител прочете иранска фетва (религиозно ислямско решение), постановена от аятолах Хомейни: „В името на Аллаха… бих искал да информиран всички благочестиви мюсюлмани по света, че авторът на книгата Сатанински строфи, написана, напечатана и издадена в разрез с повелите на исляма, пророците и Корана, както и издателите ѝ, които са знаели за съдържанието ѝ, са осъдени на смърт. Призовавам всички вярващи мюсюлмани да ги убият бързо, където и да ги открият. Така че никой повече да не се осмелява да осквернява мюсюлманската святост.“ Обещана е награда от много милиони и за немюсюлманите, която по-късно е удвоена.

Първата реакция на Рушди, ужасен от декларацията на аятолаха, е да запали цигара. След години на отказ от цигарите, той започва да пуши отново. Четири дни след смъртната присъда Рушди пожелава да даде обяснение, в един опит да построи дига пред лицето на надигащите се цунами. Той публично заявява съжалението си пред „истинските вярващи в исляма, на които е причинил силен стрес чрез публикуването на романа.“ Отстъплението се оказва безнадеждно. В отговор на заявлението му Хомейни обявява: „Дори и ако Салман Рушди се покая и се превърне в най-набожния човек на нашето време, остава си задължение за всеки мюсюлманин да използва всички средства, с които разполага, за да отнеме живота му и да го изпрати в ада.“ Рушди минава в нелегалност. Британското правителство осигурява специална охрана за него и семейството му.

Сатанински строфи – една сложна и трудна за смилане алегория, е публикувана за първи път в края на 88-ма година. Тя съдържа познатата от други произведения на Рушди смесица от фантазия и реализъм. Историята започва с катастрофата на самолет, пътуващ от Индия за Лондон, от който изпадат двама пасажери: филмовата звезда Джебраил Фарища и Саладин Чамча, човекът с хиляда гласа. Книгата се движи в различни времеви пластове и една от темите ѝ е отчуждението на мюсюлманските имигранти в Лондон. В други нейни части се описва началото на формирането на исляма. Сред различните характери, описани от Рушди, вниманието на мюсюлманите е привлечено най-вече от Махунд – образът, представящ пророка Мохамед и обект на хаплива сатира.

В една от частите на книгата Рушди описва бордей, в който проститутките играят ролите на жените на Махунд (от текста става ясно, че Махунд би бил много гневен, ако би узнал за тази услуга). „…през тези години Махунд – или може би човек трябва да каже архангел Джебраил? – или да каже ал-Лах? – беше обладан от закона. Измежду палмите в оазиса Джебраил се явяваше на Пророка и започна да лее правила, правила, правила, докато вярващият вече едва можеше да понесе изгледа за още някое откровение, каза Салман, правила за всяко тъпо нещо. Ако човек пръдне, нека обърне лицето си към вятъра; правило за това коя ръка да се използва за почистване на собствената задница.“

Книгата се натъква на гневни реакции. Още с излизането си е конфискувана в много държави, включително Индия, Бангладеш, Судан и др. В Пакистан се провежда бурна демонстрация срещу писателя („Да убием еретика“ крещят протестиращите демонстранти), при която са убити 6 човека. Един английски имам изгаря копия от Сатанински строфи пред джамията си. Демонстрацията срещу Рушди в Кашмир води до убийството на един човек и десетки други ранени. В издателства по целия свят се получават заплахи да не се отпечатва и дума от „тази мерзост“. Имамът на Брюксел е убит, след като изказва мнение, че е трябвало да се избегне издаването на смъртна присъда срещу този талантлив писател.

Днес Рушди е в състояние да описва дълбоките геополитически течения, които са го поставили на погрешната страна на този разказ. „След поражението на Хомейни във войната между Иран и Ирак, в залеза на живота му, той затърси начин за ново сплотяване на масите и съживяване на революцията. Мисля, че Хомейни беше блестящ политик от тактическа гледна точка – ако видеше възможност, той я използваше. И ми се струва, че някой го е посъветвал, че тук има възможност за съживяване на революцията.“

Четири месеца след присъждането на смъртната присъда Хомейни умира, но наследниците му не отменят смъртната присъда. Иранският президент Хашеми Рафсанджани твърди, че Сатанински строфи не са нищо по-малко от „организирано и подготвено усилие“ на тайните служби от Великобритания, Франция, Германия и САЩ.

Писателят-беглец се мести из различни скривалища, осигурявани от Скотланд Ярд – в първите четири месеца след излизането на фетвата той нощува в 56 различни легла. Според репортажи от медиите го охраняват шест детективи, на три смени дневно. Животът му се превръща в кошмар. Писателят определя този период като „лош роман от Салман Рушди. И, повярвайте, ужасяващо нещо е да бъдеш приклещен в някакъв лош роман.“ Приятелят му, писателят Иън Макюън, също се присъединява към усилията за прикриването му и го взема за кратко време във вилата си в Котсуолдс, централна Англия.

През 1989, след издаването на фетвата, в Англия има четири експлозии на бомби в близост до книжарници, продаващи книгата, а по целия свят продължават бурните демонстрации срещу автора ѝ. „Интересно е как можеш да се окажеш случайно в центъра на нещата и още повече в центъра на събитието, което определя периода, в който живееш“, казва той.

Вследствие на фетвата избухва безпрецедентна международна криза. Държавите от Европейския съюз изтеглят посланиците си от Техеран. Великобритания прекъсва дипломатическите си отношения с Иран и плаща част от разходите около охраната на Рушди. Демонстрациите срещу книгата в страната продължават. Арабски професори, специалисти по ислямска култура, се явяват в предавания по телевизията във Великобритания и твърдят, че са готови да изпълнят смъртната присъда. Певецът Кет Стивънс, приел исляма, казва в една такава дискусия, че Рушди действително заслужава да умре. „Бритиш Еъруейс“ отказва да приеме Рушди като пасажер, заради опасения от терористична атака. Пакистански филм представя писателя като произраелски настроен алкохолик, убиващ мюсюлмани. Британската цензура спира излъчването на филма, но като рицар на свободата на словото, Рушди настоява филмът да се излъчи.

През лятото на 89-та в центъра на Лондон се взривява бомба, която разрушава два етажа на хотел. Години по-късно се изяснява, че млад мъж с мисия от страна на муджахедините е приготвял бомба, предназначена за Рушди, но се e самовзривил по погрешка.

Гротескни моменти не липсват и във времето на нелегалността му: в един момент британските служби за сигурност задължават Рушди да се движи с перука. „Дори близките приятели няма да ви разпознаят“, обещават му. След кратко време, прекарано под прикритието на „новата коса“, при което той непрекъснато бива разпознаван от напълно непознати хора, Рушди се завръща към оригиналната си фризура.

През 91 г. е убит японският преводач на книгата. Трупът на Хитоши Игараши е намерен в офиса му в университета Соква, след като е бил прободен повече от 10 пъти. През същия месец италианският преводач на книгата Алберто Каприоло е ранен от анонимен човек, твърдящ, че е иранец, който настоява да получи адреса на писателя. Когато книгата се превежда на полски език, името на преводача е запазено в тайна. В Израел книгата се публикува от издателство „Кетер“, а името на преводача (Моше Наоми (Сингер) става известно чак след смъртта му през 1994 г. Във Великобритания има още няколко случаи на пожари в книжарници, в които се продават книгите на Рушди. „Това е постъпка, оправдана от ислямските разпоредби“, твърдят мюсюлманските свещеници.

През 1991 г. Рушди се среща с няколко мюсюлмански духовници в една от тайните си квартири, а след това издава първата статия, в която потвърждава, „двата основни принципа на исляма: че няма друг Бог освен Аллах и че Мохамед е неговият пророк“. Изразява и известно съжаление за написаното от него. Малко по-късно публикува статия в „Таймс“, озаглавена „Защо прегръщам исляма“, в която разпръсва неяснотата, свързана с начина, по който публиката е възприела последните му публични изяви – като отричане от собствената му книга. „Въпреки че съм израсъл в атмосфера на светски хуманизъм“, пише той, „религията за мен винаги е била единствено исляма“. Пак там той описва шума около „Сатанински строфи“ като „семейна свада.“ По-късно Рушди съжалява за тези изявления, но истината е, че дори и този принудителен опит за разкаяние не му помага.

През юли 93 г., по време на демонстрация, проведена срещу четенията наСатанински строфи, е подпален хотел в турския град Сивас, в резултат на което загиват 37 души. Всички убити са гости или сътрудници на хотела – сред тях немалко писатели и поети, участвали в литературния фестивал, провеждан там. Рушди се изказва горчиво, че западните държави не действат достатъчно активно, за да предотвратят заплахата срещу живота му и позволяват на Иран да продължи терористичните действия срещу него и всеки друг човек, свързан с книгата му. Продължава да живее в нелегалност, непрекъснато сменя адреси и е заобиколен от охрана.

През 1993 г. вандали раняват тежко норвежкия издател Уйлям Нигор, издал книгата на Рушди. Срещата на писателя с американския президент Бил Клинтън предизвиква гняв в мюсюлманския свят, чак докато Клинтън е принуден да обясни, че „в провеждането на срещата не е имало липса на уважение към хората, упражняващи тази религия.“

Мислите ли някога за онези, които платиха с живота си за тази книга?

„Да. Много хора пострадаха, бяха убити или почти ги убиха. Някои могат да си помислят, че щом не съм убит, то значи никой не се е опитвал да ме убие. Живеем в късопаметно време, пък и всичко това наистина се случи доста отдавна, още през 89 г.“

В края на прокълнатото десетилетие заплахите срещу живота на Рушди намаляха. Това се случи след като иранският президент Мохамад Хатами заяви, че Иран вече не желае да преследва писателя. Заявлението бе дадено като част от споразумение за пълно нормализиране на отношенията между Великобритания и Иран.

През 2000 г. Рушди се премести от Лондон в Ню Йорк. Тогава британската преса съобщи, че няколко знаменитости са напуснали нюйоркски ресторант, докато Рушди вечерял там, страхувайки се да останат заедно с него. Наскоро Рушди завърши обемиста автобиография, която се занимава най-вече с времето на фетвата и ще бъде издадена следващата година.

„В продължение на много време имаше неща, свързани с този период, които бяха държани в тайна и за тях не можеше да се говори. Дълго време не желаех да напиша тази книга. Преминах през определени преживявания и исках да вървя напред. Не да пресъздавам миналото непрекъснато. А след това изведнъж промених решението си. Осъзнах, че това е интересна история, която продължава да резонира в ежедневието ни. Сега, след като я завърших, вече съм доволен от книгата. Не исках това да бъде книга с признания или журналистически доклад. Исках да звучи като книга, написана от мен. Човек чете автобиографията на Габриел Гарсия Маркес и чувства, че това е негова книга. За мен като писател бе важно да намеря вътрешния си глас и да сътворя един художествен акт. Това беше и моя начин да завърша разказа веднъж завинаги. Ако някой ме попита за миналото ми, вече мога да му кажа просто да прочете тази книга. Исках да тегля черта под тази глава от живота си.“

Преди няколко седмици журналистка от британски таблоид попитала Рушди кой актьор самият той би предпочел да играе неговата роля, ако тази автобиография бъде някога филмирана. „Джони Деп“ отговорил ѝ писателят без колебание. „Ние много си приличаме“. Журналистката побързала да публикува новината. „Това беше шега“ казва той с усмивка. „Синът ми, който работи в областта на рекламата, ми каза по-късно: „Никога не се шегувай с журналисти от таблоиди. Те не разбират от шеги.“

Обратно към огъня

Последният роман на Рушди, Лука и огънят на живота, беше публикуван през 2010. Предназначена за юноши и „възрастни с млад дух“, книгата е посветена на Милан, 14 годишния син на автора от третата му жена Елизабет Уест (Рушди е женен и развеждан четири пъти. Последната му съпруга беше индийската артистка и модел Падма Лакшми).

Лука и огънят на живота е продължение на книгата Харун и морето на историите, посветена на първия син на Рушди, Зафар. Харун е първата книга, която авторът пише по време на нелегалността си. В нея се разказва историята на момчето Харун, което тръгва да спаси баща си Рашид Халифа, загубил способността си да разказва истории, и по пътя си преминава през магически и страшни царства.

В новия роман Лука – по-малкият брат на Харун – също потегля на път, за да спаси живота на баща си, който е изпаднал в кома. Придружителят на Лука – магическо същество, което изцяло прилича на баща му – организира мистериозно пътуване до магическата страна, в която се намира огъня на живота.

Защо спасяването на бащата от сина му се повтаря в двете ви книги?

„Мисля, че това е така, защото децата спасяват родителите си всеки ден. В двете книги исках да изразя идеята, че по някакъв начин бащата не се намира на сигурно място, той е в опасност, но опасността е различна всеки път. В книгата ситуацията между бащата и сина прилича на онази между сина ми и самия мен. Малкият ми син се роди когато бях на 50 години. А когато сте възрастен родител, вие през цялото време си мислите, че трябва да бъдете до децата си и да следите развитието им. Искате те да имат баща. И тези желания са по-очевидни, когато ви се роди дете в по-напреднала възраст. Това беше естественият двигател на разказа.

В Харун и морето на разказите бащата загубва възможността да разказва, но в случая с Лука той почти загубва живота си. Всъщност става дума за въпрос на живот и смърт. Исках да напиша тази книга в лек и игрив стил, също като Харун, но и да запазя правдоподобната ѝ основа. И това се случи съвсем естествено, поради отношенията ми със сина ми.

Има огромна разлика между образа на любящия баща в „Лука“ и онзи на гневния от „Среднощни деца“

Среднощни деца писах в младостта си, от гледната точка на дете. Когато станеш по-възрастен и се превърнеш в родител, гледната точка се променя. Осъзнах това повече или по-малко, когато станах баща преди 30 години, долу-горе по времето, когато приключих Среднощни деца. Това не стана изведнъж, но когато стане родител, човек минава през определени процеси – започва да разбира родителите си по начин, който не му е бил достъпен преди това.

Спира да ги обвинява?

„Да, защото изведнъж разбира колко трудна е ролята на родителя и колко грешки прави сам той всеки ден. Започва да изпитва състрадание към родителите си.“

И да им прощава?

„Да. Мисля, че е очевидно за всички, които са чели книгите ми, че съм имал трудни отношения с баща си. Той пиеше прекалено много и беше труден човек. Но днес не чувствам злоба, гняв или противопоставяне. Напротив, разбирам го и знам, че в самия мен има много неща от него.“

Написали сте тази книга по поръка на сина си?

„Да, първоначално защото той намираше нечестно това, че брат му има „своя“ книга, а той – не. И в двата случая им показах първите 30-40 страници, за да съм сигурен, че съм на прав път. В този случай бях притеснен от образа на „смъртта“, защото той ми се струваше прекалено мрачен, но скоро открих, че това е най-любимия му образ. Помислих си, че в това дете има и тъмна страна, а значи и аз бих могъл да изнеса нещата малко по-далеч.“

„Има нещо много специално в написването на книга за точно определен човек“, обяснява той. „Множество детски книги са били писани по този начин. И двете книги за Алиса например са писани за едно определено момиче. Когато пишете за някое конкретно дете, вие откривате, че историите ви получават по-широка привлекателност. Това е така, защото децата в тях се получават по-конкретни. Алиса от Алиса в страната на чудесата не е просто някакво малко, красиво и обикновено момиче, тя има особен характер, винаги има определено мнение и командва хората наоколо. Аз си мисля, че това е момиче, което авторът е познавал. Същото е и при Мечо Пух А. А. Милн пише за сина си. Има нещо много удовлетворяващо в написването на книга, предназначена за някого, когото познавате. А това прави книгата и по-качествена.“

Но компютърните игри и боговете от различни митологии заемат широко място в новата ви книга. А това са две области, в които смъртта не съществува.

„Това е вярно. Мислех си така: от една страна имате човешкия живот, той е само един и не можете да имате друг. Но Лука отива в този свят, където цари една много по-различна представа за живота – тук имате 1000 живота и можете да изгубите почти всички, но пък да съберете допълнителни, нови животи. Животът поевтинява. Исках книгата да изразява противоречието между тези две представи за цената на живота – в единия свят човек ги харчи през цялото време, защото на кого му пука? Но има и друг свят, в който животът е изключително скъп, защото е само един. И, разбира се, човекът, чийто живот е най-важен, е бащата на Лука.“

Не е ли опасно в младите хора да се посява илюзията за някаква вечност?

„Не, невъзможно е да ги измамите. Мисля, че те правят много ясно разграничение между фантазия и действителност, и се занимават със сериозни теми, включително и със смъртта. Може да разказвате на децата даже за много мрачни неща. Не трябва да се пише само за фантазии, за бягство от действителността. Можете да видите, че книгите за млади хора говорят за неща като наркомания, сексуални злоупотреби, престъпност и бедност. И младите ги четат с голямо удоволствие. Днес децата са шокиращо зрели, с всичко, което знаят, така че човек трябва да се отнася към тях като такива, каквито те са, а не като към някакви идеализирани деца. И тогава те се отзовават.“

Превод от иврит: Дора Дабаш

Източник

Салман Рушди е индийско-англиски писател, един от най-значителните автори в съвременната литература.

Накъде?

Автор: Христо Кючуков

Интервю с проф. Христо Кючуков – филолог, преподавател в Свободния западноберлински университет и български ромски деятел.

https://www. youtube. com/watch? v=3ACJoag4Z88

Христо Кючуков е филолог, преподавател в Свободния западноберлински университет и български ромски деятел.

Коментари (39)

- 19-02-2012|Златко

Въпрос към българските жени:

колко от вас биха могли да си представят да се влюбят в и заживеят с този мъж – преподавател в няколко западни университета, три пъти доктор и пр.

1. преди да знаят, че е „циганин“?

2. след това.

- 19-02-2012|Любомир Сирков

Христо Кючуков (пък и Златко Енев заедно с него) изглежда разчита, че хората в България имат къса памет и не ги и грижа за истината.

Само така можем да си обясним защо в този толкова подробен разговор между двамата изобщо не бяха засегнати някои съвсем конкретни и важни въпроси.

По темата за конфликта във Великотърновския университет: освен медийни публикации, все пак има жалба до ректора от докторанта Румен Андреев. За това изобщо не се споменава в този разговор.

Друг важен момент, също пропуснат в разговора (случайно или съзнателно?): на 16 юни 2011 Комисията по досиетата излезе с решение, в което, наред с други, е посочено и името на

Христо Славов Кючуков, р. 19.07.1962 г., гр. Провадия, като „агент“, вербуван още през 1984 г., при това за разлика от други случаи (от типа „има само едно картонче“), в случая с Христо Кючуков е налице пълен комплект документи: „Собственоръчно написана и подписана декларация за сътрудничество – обещание; документи от ръководили го щатни служители; рег. бланка – 2 бр.; рег. дневник; картони – обр. 4 – 2 бр.; лично дело IА-1206 (Вн), работно дело IР-634 (Вн).“ … При това, както изрично е посочено в решението на комисията, налице са документи за принадлежност на Христо Кючуков към съответните органи и след 10.11.1989 г.

Така че този човек, както виждаме, действително не е имал никакви проблеми с интеграцията – напълно „интегриран“ е бил винаги, като преди, така и след 1989 г.

- 19-02-2012|Любомир Сирков

Но да приемем, че всичко това са незначителни подробности от миналото, и да разгледаме по-общите въпроси: какви тези отстоява този човек днес, в разговора си със Златко Енев.

Както можеше да се очаква, Христо Кючуков отново повтаря напълно неверни неща – че циганите били „готови“ за интеграция, а проблемът бил в обществото, и по-конкретно в българското мнозинство, което не било „готово“ да ги приеме.

И въпреки че това му е основната теза, този преподавател в същото време сам признава, че проблемите му във Великотърновския университет били свързани, поне отчасти, и с действията на „ромски активисти“ там (той изрично прави уточнението: не с ромите, а с „ромски активисти“ е имал проблеми – но все пак тези „ромски активисти“ той изключва ли ги от ромския етнос? Вероятно, щом са му създавали проблеми, той е готов по-скоро да ги причисли към българския етнос?).

Особено интересен е разказът му как циганско население било местено от квартал в квартал в София – през цялото време той така и не споменава дали при тези поредни „насилствени изселвания“ съответното население е имало придобити поне по някакъв начин права върху парцелите или върху сградите, в които е живеело?

Като цяло, единственият истински ценен момент в целия разговор е този, в който Златко Енев правилно посочва, че по въпроса за образованието, „циганите трябва да повторят пътя на българите отпреди 100 години“.

Разбира се, и по този повод Христо Кючуков отново прехвърля въпроса от болната глава на здравата, като клевети българската държава, че не позволявала обучение на ромски език… Това, разбира се, е далеч от истината. В сайта на министерството на образованието всеки може да намери – има си одобрени учебни програми по „майчин ромски език“ както за 2-4 клас, така и за 5-8 клас. И като цяло в България има достатъчно възможности за създаване и на частни училища, и на частни гимназии, и на частни университети – в които, разбира се, не е никакъв проблем да се изучава и ромски език.

Защото, когато Кючюков разказва за 1834 г. и създаването тогава на първото българско училище в Габрово, той, разбира се, удобно пропуска да спомене, че това училище НЕ Е било създадено с финансиране от държавата, в която тогава са живеели българите (Османската империя).

- 19-02-2012|Питащият – Ромски деател?

Проблемът с циганите е социален и културен. Просто трябва да се подобри образованието и грижата за децата, но на всички. Имат ли защита циганските и българските деца от неграмотните си и тъпи родители, които се напиват и ги бият, не ги пускат на училище и т. н. В Бананова Република България децата са беззащитни, а чиновниците не си вършат работата. От друга страна, ако си я свършат, на голяма част от циганите трябва да се отнемат родителските права, да са спрат помощите и т. н. За това просто няма ресурс, няма развита приемна грижа и както всичко в тази държава е бъркотия, корупция и безпаричие.

- 19-02-2012|Петров – Кой е ромският език?

Проф. Кючуков говори за изучаване от циганите на майчиния им език. За кой език става дума? Копанарите говорят на румънски. Езика на провадийските цигани е близък до турския. Езикът на Бургуджиите няма нищо общо с двата езика и т. н. Не е ли дискриминация например да се обяви за майчин език преподавания от проф. Кючуков език, например на копанарите или на бургуджиите. Та те просто няма да го разберат.

- 19-02-2012|G

Не, няма да се влюбя.:)

Това интервю толкова точно отразява проблема с ромския етнос. Този човек през цялото време интерпретира всяка трудност като създадена и насочена специално към цвета на кожата и произхода му.(познавам българи, на които беше отказана акредитация на докторатура по същите причини).

За разлика от него аз никога не съм имала очакване някой да ми ръкопляска и да пише за мен хвалбствия, само защото имам магистърски степени и се държа като нормален гражданин, отглеждайки детето си без държавата да ми е длъжна.

Имам приятели роми, които са нормани хора и те са равни с мен в главата ми. Проблемът е, че в тяхната глава не са равни, поради което те изпозват това за да извличат привилегии, типични за хората, които се поставят в отношение с другия като предизвестена жертва. Истината е, че ако ромите искат да са образовани, те нямат никаква пречка да бъдат, за което това интервю е доказателство.

От моя гледна точка, докато разглеждаме света в опозиции, създаваме различие, което пък от своя страна ни поставя в отношения на противопоставяне и на насилник-жертва. Това отношение за съжаление е доста динамично. Често жертвата става садистичен насилник поради неспособността си да стои в диферецирани от другия отношения. Според скромното ми мнение, ромите имат проблем със собствената си култура на зависимост, която се поддържа с участието и политиката на българските правителства.

Смятам себе си за човек, лишен от расистки предрасъдъци. Това, което се опитвам да кажа е, че другата крайност(тази, в която се ожалваме от несправедливата съдба да се родим жени, роми, хомосексуални или каквото там различие ни хрумне като неблагоприятно) е всъщност подклаждане на расизма, сексизма, хомофобията… и мисленето в опозиции.

- 21-02-2012|Detelina Barutschieva

С режисьора Здеавко Драгнев имаме два документални филма по ромския пробле. Единият – „Ничии“ за бездомните деца. Вторият – за интеграцията в образованието. В момента готвя трети сценарий. Ако се интересувате – ще яакам на мейла си. Циганите са изклчяително талантливи и умни, но нямат равен старт. Готова съ, м да помагам за каузата.

- 22-02-2012|Златко

Извинте, Детелина, но не знам откъде мога да намеря мейл-адреса ви. Бихте ли ми го изпратили тук през формуляра за контакти на сайта.

- 24-02-2012|Иван Рангелов

Виждам, че по-горе Златко отново се опитва да вкара понятия като „толерантност“ в личния живот на хората.

Въпросът на Златко към „българските жени“ е такъв: могат ли те „да се влюбят в и заживеят с този мъж“?

Изглежда трябва да търпеливо да обясняваме на Златко, поне веднъж в годината, а защо не и всеки месец, че законите за „недопускане на дискриминация“ (по който и да е признак) важат на работното място (а не в леглото, например…)

- 26-02-2012|Гост

Този човек има сериозни психически проблеми! Само несвидетели на неговото поведение могат да обсъждат на сериозно неговите изказвания. Не желая повече да получавам бюлетина на „Либерален преглед“.

- 26-02-2012|Дончо Аврамов

Ако изразя някакъв упрек към ромската или циганска етническа общност – се превръщам веднага в расист. Моята покойна леля Руска ми бе разказвала, че като много млада се била влюбила в циганин, който свирел на цигулка. Това звучи добре, нали? Но ако кажа, че от векове циганите отказват (всъщност не могат) да се приобщят към правилата на юдео-християнската цивилизация – това вече е много зле. Аз просто ги съзнавам като квартиранти в Европа, които трябва да търпим по силата на нравствени правила вече превърнати и в закони. Звучи ли зле ако кажа, че нямаме друг избор освен да ги понасяме? А за професора не мога да кажа нищо друго освен, че това, което говори вече съм го чувал и ми е безинтересно.

- 26-02-2012|Златко

А какво ще кажете, господин Аврамов, ако ви посоча, че тук в Германия, а и не само, хората гледат по точно същия начин и на вас, и на цялото място, от което идваме и аз, и вие (Балканите). Питам се откъде идва самочувствието ви да виждате в себе си нещо повече от циганите, след като една голяма част от Европа отказва да ви признае тази привилегия?

- 26-02-2012|Georgiev – Сорос, циганите и 1,26 млд лева за крадене

Джордж Сорос

Из обръщение по случай международния ден на циганите 8 април 2011:

„Ромите имат същите стремежи, както мнозинството от населението: дом с адекватни услуги, добро образование за децата си и работа, която да им позволи да се грижат за семействата си. Заради това, че са изправени пред ужасна дискриминация и лишения у дома, те продължават да емигрират в цяла Европа. Въпреки това има начин да променим тази ситуация. Това ще стане чрез образование от най-ранна възраст до университет. Вече виждаме резултатите.“

Неправителствени организации, занимаващи се с циганите:

(тук са изредени петдесетина, за България общо са над 300!)

Асоциация „Интегро“, Български адвокати за правата на човека, Български хелзинкски комитет, Бюро за самопомощ Столипиново, Дружество за изследване на малцинствата „Студии Романи“, Етническа хармония, Женска независима ромска организация Кармен – Разград, Женско ромско сдружение „Добра Майка“ – с. Вардун, Инди-Рома-97, Институт за изследване на интеграцията, Институт за политически и правни изследвания, Международен център за изследване на малцинствата и културните взаимодействия, Младежко дружество „Изгрев – Столипиново“, Младежко ромско сдружение „Нов път – 98“ – Търговище, Национален ромски център „Свети Георги“, Ромска младежка организация – Сливен, Ромски обществен съвет „Купате“, Ромски самарянски съюз – Ямбол, Сдружение „Амалипе-Приятелство“

Сдружение „Бъдеще за ромите“ – гр. Дупница, Сдружение „Нево Дром“ – Кюстеднил, Сдружение „Организация Дром“, Сдружение „Развитие и подкрепа на ромските жени и деца“ – Лом, Сдружение „Романи Бах“ – Самоков, Сдружение на ромските жени и деца „Надежда“, Сдружение с нестопанска цел „Свят без граници“, Фондация „Андрал“, Фондация „Дайвърсити“, Фондация „Джендър проект в България“, Фондация „Дъга“ – Стара Загора, Фондация „Етнокултурен диалог“, Фондация „Етнопалитра – Трубадури“, Фондация „Здравето на ромите“ – Сливен, Фондация „Здравни проблеми на малцинствата“, Фондация „Интеграция и развитие на малцинствата“, Фондация „Либерална интеграция“, Фондация „Междуетническа инициатива за човешки права“, Фондация „Равен достъп“, Фондация „Рома – Лом“, Фондация „Романи Бах“, Фондация „Ромска солидарност“ – Петрич, Фондация „Ромско бюро – Монтана“, Фондация „Саворе“ – Самоков, Фондация „Център на неправителствените организации“ – Кърджали, Фондация „Шам“, Фондация АВЕР, Фондация за мултиетническо сътрудничество „Напредък“ – Пазарджик“, Център за междуетнически диалог и толерантност „Амалипе“ – Велико Търново

Общо ромските неправителствени организации са над 300!

А ето и „циганският език на любовта“, извинете „ромски“, тъй често употребяван:

http://roma-gipsy. eu/forum/viewforum. php? f=47&sid=f6fbf5c48307219b9b500bae86a8b3ca

Дали е благодарение на фондациите, неправ. организации, загрижеността на мюсюлмански и разни други структури?

- 26-02-2012|Дончо Аврамов – За Златко

Имам доста крехко самочувствие и то не на българин, а на човек. Когато видях по ТВ пет заснени изнасилвания на прочутия площад в Каиро по време на демонстрации зовящи за човешка свобода и когато днес виждам яростните тълпи в Кабул в защита на ненападнатия Коран, разбрах, че има някакви разлики между тези хора и мене. Имам подобни основания и спрямо ромите, или циганите, ако предпочитате. Дано не виждате никаква надменност в това просто заключение. Но не им причинявам никакво зло, освен ако не намирате, че самото споделяне с вас е достатъчно зло.

- 27-02-2012|Дончо Аврамов – Пак за Златко

Искам да прибавя още нещо – Захари Стоянов е създал едно понятие, което се отнася за Златко, за мене и за всички нас – „тъмен балкански субект“. Не

знам дали вие цените Захари Стгоянов, но аз го обожавам. И казвам: той е съвсем прав. Така че, ако някъде на нас гледат един как си, аз знам, че има защо. Т. е. Златко, аз нямам нищо против, в Европа на мене да се гледа с подозрение, то има основание. Което не променя онова което мисля за циганите или ромите, ако предпочитате, двете понятия обозначават едно и също.

- 27-02-2012|Златко

Може и да имате право, господин Аврамов. Но аз все пак бих искал да ви попитам нещо. Как мислите, дали заслужават знание, свобода и щастие хора, които, при вида на друг един човек, с малко по-различен цвят на кожата, който се е борил цял живот за същите тия знание, свобода и щастие, са в състояние единствено да процедят през зъби „циганин“? Самият вие, господин Аврамов, заслужавате ли знание, свобода и щастие?

- 27-02-2012|Самолет 005

Искам да попитам… Няма циганин, хомосексуалист или негър, които да са разумни, по начин, който се изисква от тях от мнозинствата, и да не си дават сметка, че са мразени… да не се питат защо това е така? ОК! Омразата е ориентир, но тъпото е, когато те набутват в група, а не виждат индивидуалност. Тогава ставаш без вина виновен. И хората, чиято култура е изцяло основана на концепциите за вината (древните евреи), са дали наръчник по вина – Старият Завет или древноеврейската библия. Защо след Христос превърнахме наръчника по вина в наръчник по омраза? Кому тогава беше нужна жертвата на Агнеца?

Седя си един ден в чакалнята на Стокхолмската централна гара, която за разлика от опиканата Софийска такава, прилича на аптека. Тихо като в храм и се чува само щракането на компютрите на билетопродавачите, които любезно ти предлагат варианти от по-евтините пътувания на любезен английски (също като в София)… И в един момент шумотевица, вой, дивашки викове и родна реч. Чакалнята е вдигната на юруш от група българи. „И вие ли сте българин?“ ме попита билетопродавачът. „Да и аз съм от България!“ му казах на елементарен шведски. „Какво хубаво шведско произношение имате!“ – ме поздрави шведът и продължи да ми предлага по-евтините варианти до Хелзинки. Защо едни мислят в стереотипи, а други не? Да си билетопродавач на стокхолмска гара прави ли те извънстереотипен човек?

Да си хейтър явно е въпрос на орисия, а не на избор… също като да си мангал, педал и печка чернилка… „намигване“ По-приятно е да мразиш, отколкото да не мразиш. Първото предполага сладостна тръпка.

- 27-02-2012|Самолет 005

Великият Бунюел изтипосва липсата на мяра (това, за което говорим) във филма си „Виридиана“… За тези, които не са гледали филма – Виридиана е монахиня, прилагаща милосърдие без мяра. Тя кани клошари, просяци и долнопробна гмеж на обяд в обстановка от свръхизисканост. Ето едноминутната сцена – клик

- 27-02-2012|Любомир Сирков

Да, Самолет 005, и на мен ми се иска някак да се случи следното: да отида аз на гарата в Катуница, примерно, и да видя как ромите там са построили (ама сами – не с пари от ЕС) една такава гара, дето да прилича на аптека, както казваш ти, и където човек може да седне и унесено да пропуска през ушите си блаженото щракане на компютрите на билетопродавачите…

Ех, мечти, мечти…

Знаеш ли кога ще стане това, Самолете?

Ако ще и да доживеем времена, в които 99% от населението на Земята по два пъти на ден ще си сменя пола – това пак няма да се случи.

- 27-02-2012|Самолет 005

Остави пола, Сирков. Той е тривиален и социално обусловен, освен анатомично. Аз говоря за мяра и за липсата и›… Мярата ще се случи – казват и учени, и религиозни. Не е важно кога – трай, Коньо, за зелена трева… Ми така де, нали сме оптимисти…

- 27-02-2012|Любомир Сирков

Самолете, ти разказваш за „чакалнята на Стокхолмската централна гара“ – а аз те подтиквам да се позамислиш как точно се е получило така, че чакалнята на Стокхолмската централна гара е придобила (и запазила) именно онзи вид, в който ти си имал удоволствието да я ползваш.

Защото то е лесно да отидеш и да ползваш Стокхолмската централна гара – лесно е, защото преди това първо е имало кой да я направи такава.

- 27-02-2012|Дончо Аврамов – Е, баба Тонка също…

Никола Обретенов пише в мемоарите си, че майка му, баба Тонка е следяла Захари Стоянов когато той е живял у тях и е отивал да пълни котлите с вода на Дунава – страхувала се е, че той можел да ги открадне защото ѝ ПРИЛИЧАЛ НА ЦИГАНИН. Е, това е положението – нито циганите (днес роми) са се променили оттогава, нито нашето отношение към тях! Баба Тонка е имала култово отношение към свободата, мразила е поробителите, но очевидно е презирала циганите на Русчук. Не мога да си позволя да я обвиня в расизъм, тя е едно от най-силните доказателства за еманципирана жена по време на робството.

- 27-02-2012|Златко

Благодаря ви, господин Аврамов. Мисля, че вие сте добър и свестен българин, ако и малко прекалено силно типичен за моя собствен вкус. Та, какво ми прави най-силно впечатление, когато наблюдавам сънародниците си оттук: всички гледат назад, господин Аврамов. Там, в миналото, се търсят ориентирите, там се търси опора, там се търси идентификация. А хората в тукашния, западен свят, се опитват да гледат напред, да си представят нови неща, нови идеи, нови идентификации. Не всички, разбира се, но една пропорционално много по-голяма част, отколкото е характерна за бедното ми отечество. И това, мисля си, идва пак от ония мънички абстрактни единички, МЕМИТЕ, за които многократно ставаше дума тук напоследък. Мемите в България, господин Дончев, очевидно принадлежат към онзи силно блокиращ, силно спъващ развоя на мисълта тип, който е властвал (и продължава да властва) над човечеството откак свят светува, и едва-едва започва да си сменя кората в България. Дебела кора, яка, господин Дончев. Човек може да си изпочупи не само ноктите, ако се опитва да я пробие по някакъв начин. Оттук и понякогашното раздразнение на моя милост, комуто не рядко се изпочупват и нокти, и нерви, и душа, и всичко… Ама здраве да е. Всички сме така.

- 27-02-2012|Любомир Сирков

Златко отново се опитва да противопоставя „българското“ на „западното“ – и отново се напъва да рисува някакв въображаеми принципни предимства на „западното“: „хората в тукашния, западен свят, се опитват да гледат напред, да си представят нови неща, нови идеи, нови идентификации“…

Да, Златко, представят си хората едни „нови“ неща… И нищо не им спъва „развоя на мисълта“…

Например, дори нови валути си представят – и не само си ги представят, но дори и ги въвеждат (еврото), и при това ги въвеждат така, че на практика не си оставят някаква дори символична вратичка за евентуален „заден ход“… (Изглежда толкова са били самоуверени, че това е такваз една „добра“ идея, че „просто няма как“ да възникне никакъв проблем!)

След което сега са се докарали до едно такова положение, в което заради недобросъвестните политици в една сравнително малка страна (Гърция – с брутен вътрешен продукт 2,5% от този на еврозоната) месеци наред на най-високо европейско и дори световно равнище упорито и отчаяно се търсят разни „решения“, подписват се някакви споразумения (които я издържат година, я не) – и в крайна сметка, дори и всичко да се размине добре в чисто финансов план, накрая винаги ще остане едно лошо чувство – и у гърците (към германците), и у германците (към гърците) – а може би и: у всички – към всички.

Така че „новите идентификации“, които предстои да се формират, има всички шансове да бъдат едно делене на страните в Европа на „евро-закъсали“ и „евро-непокътнати“ (т. е. „закъсали поради еврото“ и „съхранили се поради факта, че не са имали нищо общо с еврото“).

- 28-02-2012|Самолет 005 – … миналото…

Златко, прав си – българите гледаме непрекъснато миналото, защото само него имаме. Не се намесвам с разговора ви с Дончо Аврамов, а се опитвам да дам някакво виждане. Тук в България се живее с минало, защото липсва настояще. Не зная обаче дали такова е усещането на младите…

- 28-02-2012|Любомир Сирков

Младите, общо-взето, не се интересуват от история – нито от „старите“ версии, нито от новите („златкофицирани“) версии на историята.

Това е защото при младите „линейността“ в мисленето (характерна за историчността) вече е заменена от нещо по-различно: мрежовост.

Но, тъй като тук уж темата бяха „ромите“, нека ви покажа на какво попаднах, докато се запознавах с цялото това упорито международно „ромолене“ около „ромите“.

Става въпрос за „фолклор“. Народно творчество, демек – ама „ромско-народно“.

Това е една приказка – ама наистина „приказка“. Или поне е публикувана е като такава, дори е включена в учебно помагало за ромски деца от 2-4 клас („Истории край огнището“, 2003)

Ще цитирам тук само началото (пък който иска, може да си я намери и да си я прочете цялата):

Младият ром и грозната чорбаджийска дъщеря

Имало едно време един млад ром. Той бил беден, но много честен. Веднъж се разхождал по брега на една река. Случайно в реката видял червена ябълка. Тя била много красива на глед и той я взел. Бил чувал, че в селото, в което живеел само чорбаджията имал ябълково дърво. И си казал:

–Тази ябълка изглежда се е откъснала от неговото дърво. Ще я взема, ще отида при него и ще го попитам дали иска да ми я даде – ако ми я даде от сърце, ще я взема. Ако не ми я даде от сърце, ще му я върна.

И т. н., и т. н. …

- 28-02-2012|Питащият – Защо си мисля

Защо си мисля, че въпросът с циганията е неразрешим и не е само цигански. Българите не отстъпват по крадливост, простотия, корумпираност. Нивото и мащаба са само други. Една от най-корумпираните и цигански държави е Индия. Те са ни рода, като гледам картата на разпространение на неравноделните тактове. Понеже няма как да са ги донесли циганите, остава да са дошли с прабългарите. Значи държавата е основана от цигани. Що се срамим да се наречем циганска държава и се срамим от братята си по кръв?

- 28-02-2012|Любомир Сирков

Хората са различни. Различията съществуват реално – не са измислени. Не са „внушавани“, не са „насаждани“ – реални са различията. И не са произлезли от това, че някой „гледа“ на някого по един или друг начин. Връзката е точно обратната: реалните различия са довели до там, че днес едните гледат на другите по определен начин.

Такива различия има между всички отделни култури, между всички отделни народи – и трябва да се отчитат. Трябва да се взимат предвид тези различия – а не да се премълчават, не да се прикриват, не да се омаловажават.

- 29-02-2012|Георгиева – re: Защо си мисля
Питащият писа:

Защо си мисля, че въпросът с циганията е неразрешим и не е само цигански. Българите не отстъпват по крадливост, простотия, корумпираност. Нивото и мащаба са само други. Една от най-корумпираните и цигански държави е Индия. Те са ни рода, като гледам картата на разпространение на неравноделните тактове. Понеже няма как да са ги донесли циганите, остава да са дошли с прабългарите. Значи държавата е основана от цигани. Що се срамим да се наречем циганска държава и се срамим от братята си по кръв?

Там, където няма ред и законност има крадливост и подкупничество с единствената разлика, че в някои тези „недостатъци“ са „запазена марка“ за върхушката.

Подобни пороци ще намерите във Франция, в Италия, в Швеция, в Турция, в САЩ… стига да ги потърсите.

За справка: която страна си изберете по света.

- 05-03-2012|Dafina – Веселина Седларска много правилно
писа:

Образованите цигани ще са заминали, а необразованите ще са пораснали.

Ромите на Сорос срещу ромите на Цветелин Престъпников и цар Киро отдавна са в страхотна борба за парите на фондациите.

А какво е отношението на образованите цигани към техните събратя и посестрими?!

- 05-03-2012|Любомир Сирков

Веселина Седларска била написала, че „Образованите цигани ще са заминали, а необразованите ще са пораснали“ … Тя, Седларска, каквото и да пише, обикновено стига до някакви такива „изводи“, които на пръв поглед изглеждат „верни“, но реално са просто безсмислени.

Какво се случва с циганите (ромите) е важен въпрос – но това е въпрос, който би трябвало да е важен най-вече за самите цигани (роми) – и да се решава най-вече от тях самите (а не от разни фактори извън тях).

Защото иначе изпадаме в смешните ситуации, в които ни вкарва тук Златко, който непрекъснато прокарва някакви такива тези: „Ама вижте го този ром, не е ли прекрасен? Ами ето го, той преподава в този и този западен университет… Защо тогава не харесвате ромите? Защо ги смятате за такива и онакива?“

А то не е толкова трудно да се види, че постиженията на този или онзи конкретен ром са си именно негови лични постижения – а не постижения на неговата общност.

И тези негови лични постижения по никакъв начин не се отразяват на състоянието ромската общност в България.

Ето го сега и този Христо Кючюков – той сам казва, че е от Провадия.

А какво е направил той за ромите в Провадия? Най-вероятно – нищо.

Той досега, каквото е направил в живота си, го е направил главно за себе си, или го е направил за Великотърновския университет, или за другия университет, в който сега работи – а положението на ромите в Провадия вероятно и днес си е все същото, каквото е било и когато се е раждал той…

Така че този човек, дори и Нобелов лауреат да стане, това няма с нищо да промени положението на ромите в Провадия.

Във въведението си към разговора Златко Енев по-горе казва така: „сред тия хора има, предполагам – достатъчно, хора, които са напълно способни на много сериозно интелектуално, човешко, духовно развитие …“ – добре, така е: „има хора способни“ – но е по-важно не дали отделни единици са способни, а общността като цяло: способна ли е?

Защото наистина вътре във всяка общност по света можеш да намериш „хора способни“ на най-високи постижения – но виждаме, че по света има разлики в постиженията – от общност до общност има разлики – а не само разлики в постиженията на отделните индивиди.

- 09-03-2012|Dafina – Ами Г-н Сирков,

точно това обяснява и Веселина Седларска в статията си, която очевидно не сте прочели, но обсъждате.

- 09-03-2012|Любомир Сирков

Ами госпожо Dafina, чел съм ѝ аз статията на Седларска. Какво точно виждате вие в тази статия, много ми е интересно? Къде видяхте, че тя обяснява „точно това“?

Къде в статията си („Утре образованите ще са заминали, а неграмотните пораснали“) Седларска е написала нещо от типа на това, което аз написах по-горе: „Какво се случва с циганите (ромите) е важен въпрос – но това е въпрос, който би трябвало да е важен най-вече за самите цигани (роми) – и да се решава най-вече от тях самите (а не от разни фактори извън тях).“

Напротив, Седларска е авторка от същия тип, от който е и Златко Енев (и още двама-трима) – това са хора, готови до припадък да пишат как ДРУГИТЕ (не ромите) трябва (длъжни са!) да направят за ромите и това, и онова, и трето, и четвърто – само не могат и една дума да кажат по въпроса какво самите роми трябва да направят за себе си (по същия начин, както ние, българите, през 18-19 век сме направили някои неща за себе си – за собственото си образование, за собственото си добруване).

- 10-03-2012|Dafina – Ами не сте прочели

внимателно статията, Г-н Сирков. В нея ясно се казва също, че ако ромските организации се бяха лишили поне от един семинар щяха да обуят децата на всички ромски деца, чиито начин на живот искат да променят същите организации.

Всъщност теоретически това е и основанието тези организации да съществуват. Теоритически, разбира се, явно на практика нещата стоят по друг начин.

http://www. reduta. bg/? p=1196

В статията има и други смислени разсъждения по темата.

Прочетете я отново.

- 11-03-2012|Любомир Сирков

Не, г-жо Dafina,

Отново се заблуждавате. Прочел съм внимателно статията, за която говорите – и то не сега, а още когато беше публикувана.

Да, в статията има такова изречение: „Само от по един семинар да се бе лишила всяка от безбройните ромски организации, щяха да обуят всички ромски деца.“

Само че тъй високо загрижената Седларска дори не си е дала труда (защо ли?) да обясни на своите читатели очевидния факт, че всичко това, което тя нарича „безбройните ромски организации“, на практика са организации, създадени не от самата ромска общност – тези организации не са създадени „отдолу“ и „отвътре“ – те са създадени по-скоро „отгоре“ и „отвън“ – и затова са представителни не за самата ромска общност, а за различни тенденции извън нея.

А в същата статия на Седларска има и такова изречение:

„А България трябва да се съобразява с ромите и сега. И съобразявайки се, да им каже първо – да учат, второ – да учат, трето – да учат. „

Именно това е порочният подход, за който споменах по-горе. Според Седларска на ромите някой ДРУГ („държавата“) трябва да им каже „да учат“…

Само че така не става, г-жо Dafina и г-жо Седларска… Един човек започва действително да учи не когато му кажеш „учи!“ – а когато той самият истински го поиска.

Когато българите (в рамките на тогавашната османска империя) наистина са поискали да се учат – те са го и направили – като са започнали да изграждат свои училища. И са изградили такива училища, че, в Пловдив например, дори и представители на другите народности са предпочитали да пращат децата си в българското училище, защото то е било по-доброто училище (в сравнение и с турското, и с гръцкото, които са съществували от преди това).

Това се получава, когато едни хора действително поискат да учат.

Всъщност, отношението на Седларска към ромите много добре личи от примера, който тя дава в края на своята статия.

Според Седларска, правилният подход към работа с ромите бил следния:

„Влизах в ромско семейство и разговарях като с възрастни, зрели, отговорни хора: какъв бизнес можете да правите и от какъв заем имате нужда? И те казваха: можем да гледаме две прасета, едното ще продадем, другото ще изядем. И уточнявахме заема – без лихва, с отложено връщане, но почне ли връщането – без прошка. Казвах им директно: това е заем, ако не го връщаш, ще отидеш в затвора. И така – семейство по семейство. „

Първо, това е незаконно: вече никъде по света, дори и в България, няма такова законово положение: „ако не върнеш заема, влизаш в затвора“. Това е отдавна отречено от всички съвременни правни системи по света.

Второ, това е типичен пример за неравнопоставено третиране на ромите. Ако искаме нещата действително да се променят, трябва самите роми да извървят пътя до взимането на заем – а не някой (от някаква организация, като въпросния „познавач на ромските проблеми Андраш Биро“, от когото Седларска е толкова възхитена) да ходи и да обикаля „семейство по семейство“.

Разберете, че докато самите роми не вземат решение какво трябва да направят за себе си – никаква промяна в подхода на другите към тях няма да проработи.

- 07-05-2012|Вла Дунев – Леле, колко съм съгласен!

Сирков каза: „Разберете, че докато самите роми не вземат решение какво трябва да направят за себе си – никаква промяна в подхода на другите към тях няма да проработи.“

Имаше един любим лаф:

„Help me to help you!“

Казвам го като човек, които се е опитвал да го прилага на практика, а не само да пише мнение.

- 08-05-2012|Янаки Костов

Дано да не съм прав, това итервю по мое мнение не струва и две пари. Събрал се алваджия с бозаджия, но изгежда нито единя има боза нито другя жалва, а гледати двамата да задигнат каквото може от народната софра. Щом като този циганине тоолко образован, ако беше обяснил, защо няма цигани в Китай, Корея който са толко близко до Индиа? И от там Като изтълкува истинцката пречина и така се постъпи наново както тези источни народи са разречили проблема си да нямат цигани така и останалата час на света може да разреши проблема с циганите. Защото те не са етнос или раса, а това е поведение, та така и всеки европец приемаики този начин на зживот и поведение може да стане циганин без проблем всеки от всякаде и всяка националност. Това го твърдя по мое убеждение, защотото, ако цигани откраднат момиче или момче от каквато и да е националнос след като порасне то ще да е циганин или циганка. Вярвам много дълбоко, че цигани в Китай, Корея, Япония та, ако щете и Виетнам не са се развъдили, защото там са имали строги закони и и вероятно са си казали там не е за нас. Не там работата, че тези нации излеждат значително по друга раса, а че не са им разрешили циганиата. В Китай макар и малко има все още руснаци и разликата по отношени на расата не им пречи да живеят там. Така че нека да помислим защо там няма цигани.

- 08-05-2012|Златко

Всичкото хубаво, бай Янаки, само един проблем виждам аз: как точно да определим кои са „циганите“ и кои не? Ето например, тук ти пишеш долу-горе като „циганин“ (поне от гледна точка на правописа, за съдържанието няма да говоря), а човекът от интервюто говори по начин, по който само малцина българи умеят. Кой тогава е циганина и кой – българина?

- 08-05-2012|Янаки Костов

Златко запетайко, знаеш ли, че си прав но ако непишех по този начин и ти нямаше за какво да се хванеш. Преди всичко хубаво е да няма грешки, когато се пише. Аз се водя от принципа, че казаното е от значение, а не белешката по правопис. Ти не казваш или нямаш мнение по загатнато предположение за циганите само дето правилно си използвал обръщението бай Янаки, при положение че си под 70годишна възрастимаш право. Повече от три десетилетия нямах везможнос и време да използвам българския език, казвам българския, а не майчин защото поставяш под вепрос националноста ми, е добре, нека и така да бъде. В предишния коментар аз не казвам, че някой е циганън, а водещия интервюто и интервчирания го декларират, че професора е циганин, а казвам, че интервюто неструва и пет пери. Това интервю, ако няма целта да направи публичен имидж на професора, той се хвана за най незначителни случай. Това си интервю той прекара така лесно, както Ленин на първия ленински ден, дето не официално някой хора вярват, че е носел някаква проядена от червейте лека греда. Професора нема смелоста да говори за пре многото неизбоймите престъпеления на циганите в нас и зад границата. Той не каза че съжалява за поне едно циганско и то лошо деяние. Златко сега поне една йота, можеш ли да разбереш за какво става въпрос Това интервю мисля, че го разбирам и, ако същото трябва да има заглавието трябва да бъде: Има добри и образовани цигани и един от тях съм аз.

Може ли Италия да се промени?

Автор: Тим Паркс

Какво би означавало за една страна да се промени тотално? Какви новини бихме получили за това и как биха го почувствали жителите ѝ? Ще бъде ли то непременно нещо добро? Преди няколко месеца, когато гръцката криза показа ясно, че да бъдеш член на Еврозоната не означава непременно да имаш достъп до неограничен кредит при еднакви условия със страни като Англия и Франция, Италия внезапно се оказа в беда. От години насам задрямала в субсидиран чрез дългове упадък, страната най-неочаквано откри, че кредиторите ѝ изискват нереалистични лихви, сякаш това е някоя клатеща се икономика от третия свят, опитваща се да получи заеми в чужда валута. Много скоро нещо трябваше да се промени. Последвалата смяна на правителството и драстичните бюджетни съкращения бяха достатъчно добре описани в многобройни вестници. Онова, което ме интересува повече от цифрите на пазарите е въпросът за това как тези събития могат действително да променят, в дългосрочен план, начина, по който италианците се отнасят едни към други и към държавата си.

Когато дойдох за пръв път в Италия преди тридесет години, тук се говореше много за промяна. Тя беше винаги разположена в непосредственото бъдеще, но никога точно в настоящето. Парадигмата, която приемаха почти всички, беше оная за едно „ненормално“ и в някои отношения архаично общество, намиращо се директно на прага на нормалността и модерността, тоест подравняващо се по мощните демокрации от северна Европа.

Можем да изредим някои от качествата, които караха и все още карат Италия да изглежда „специална“: силна традиция на регионални, а не национални лоялности (засилвана от факта, че правителството тук е силно централизирано); висока степен на организирана (но не обичайна) престъпност; особена мощ на семейството във всички сфери на живота, но особено в икономиката; мелодраматично-самоуверен тон на професионалните съюзи във всички професионални, търговски и обединени в профсъюзи сектори, били те шофьори на таксита, аптекари или работници в стоманодобивната индустрия; особен вкус към усложняването на живота чрез бюрокрация, последван от заобикаляне на усложненията чрез пренебрегване на закона и дребна корупция; голям брой политически партии със силни идеологически или регионални обвързаности; църква, склонна да подкопава, а не да засилва лоялността на хората към държавата; една всеобща тенденция към подстрекателство, последвано от опити за собствено процъфтяване, основаващи се на разминаването между официалната версия на събитията и техния действителен ход, между правилата и практиката, между привидността и реалността. Един чужденец, опитващ се да участва в италианския живот – да си купи къща, да започне работа в някой университет, да даде децата си в държавната училищна система – скоро открива, че това е страна за посветени, вътрешни хора. Тук никога не е достатъчно да прочетете инструкциите в някой формуляр, за да разберете как той трябва да се попълни. Освен това ви е нужен и някой човек със специални познания.

Разглеждайки горния списък, не е трудно да се открие подлежащата схема, както и да се прецени видът трудности, които тя създава. Ограничените колективни идентичности (семейства, политически партии, работнически сдружения, местна гордост, религиозни групи), ако и сами по себе си да заслужават уважение, подкопават способността на нацията да установи йерархия от приоритети за общото благо, дори и само поради това, че самото правителство много рядко е нещо повече от мешаница от фракции. Никъде не е лесно да се установи законодателство, противопоставящо се на утвърдените интереси; в Италия това е почти невъзможно: просто съществуват прекалено много групи, чието оцеляване зависи от това нещата да си остават такива, каквито са. В по-голяма степен, отколкото в другите страни, отделните италианци се чувстват омаловажени и отчаяни, ако съществуването на тези групи бъде поставено под въпрос.

Но въпреки това светът постоянно се променя и рано или късно ние трябва да се променяме заедно с него. За италианците, тогава, парещият въпрос е „можем ли да приспособим промяната по такъв начин, че всичко да си остане по същество същото; с други думи, по такъв начин, че моята специфична общност да продължава да оцелява?“ От гледна точка на макроикономиката, моделът от последните десетилетия в Италия беше следният: ограничаващите практики, бюрокрацията и щедрите, но в никакъв случай не и общовалидни социални политики (особено пенсиите) доведоха до ниска производителност, увеличаващ се обществен дълг и търговски дефицити – отрицателни ефекти, които бяха „коригирани“ през 1970-те и 80-те години чрез редовна девалвация, комбинирана с индексирани според инфлацията заплати и пенсии; по този начин износът беше насърчен, като заедно с това главните търговски асоциации запазиха относителните си позиции.

А след това дойде европейският паричен съюз и еврото. За да остане в ядрото на привилегированата група от европейски търговски партньори, Италия трябваше да приеме една валута, върху която тя нямаше суверенитет; валута, която не можеше да бъде девалвирана. Трябваше да бъде изнамерен нов начин за пресмятане квадратурата на кръга. В ранните 2000 години трудовите закони бяха реформирани по такъв начин, че всички дотогавашни привилегии си останаха непокътнати – преди всичко желязната сигурност на работните места за служителите с редовни договори, като на работодателите сега беше позволено да предлагат краткосрочни договори и много ниски (или никакви) заплати за младите хора, тепърва навлизащи в работния пазар. Новодошлите, с други думи, трябваше да предложат гъвкавостта и производителността, която хората, принадлежащи към статуквото, не желаеха да приемат. Следствията от всичко това, десет години по-късно, са: 30 процента безработица сред младите хора и едно поколение, чийто опит по работните места е свързан с чувство за постоянна фрустрация, ако не и унижение. Но дори и така, тяхната жертва се оказа недостатъчна. Едва-що започна международното затягане на кредитните условия – и Италия веднага беше определена като рисков кредитополучател със стагнираща, нископроизводителна икономика, и преди всичко като нация, която е изгубила ориентир.

През ноември 2011, когато нещата изглеждаха все по-отчаяно, застаряващият екс-комунистически прзидент, Джорджо Наполитано, призова на министърпредседателския пост Марио Монти, професор по икономика – и с това се започна голям експеримент: правителство, поддържано от гласоподаватели от различни партии, чиито членове не са политици или членове на парламента, а просто експерти в съответните си области – и които, да се надяваме, тъй като няма да търсят преизбиране, са недостъпни за исканията на лобитата. Накратко, планът е да се направи нещо за общественото благо.

Нищо от това не е ново. Едно от удоволствията, идещи от прекарването на целия ви зрял живот в страна, която почти не сте познавали, когато сте пристигнали, е бавното натрупване на историята и културата, необходими за да успеете да се внедрите в света, към който се опитвате да се приспособите. Четейки, превеждайки, преподавайки, вие постепенно започвате да разбирате как всичко това функционира; в същото време самият вие ставате толкова съпричастен, че вече не можете да претендирате, че сте обективен външен човек. Докато подготвях книгата си Парите на Медичите (2006), в която става дума за банката на Медичите от 15-ти век, аз открих колко много от шаблоните на съвременното италианско общество са присъствали още в републиканска Флоренция: кратки и разпокъсани правителства, безкрайна неяснота около това кой е реалният център на властта, обсебеност от равномерното разпределение на покровителство между различни търговски гилдии и географски райони, изключителни трудности при събирането на данъците, и т. н. По-късно, превеждайки Макиавели, се запознах с принципа, според който Италия може да бъде обединена единствено ако страната като цяло е заплашена сериозно отвън. През август 1480 папските държави, Неапол, Флоренция и други, прекратяват вътрешните си междуособици, за да посрещнат турската атака срещу югоизточния бряг на страната, в резултат на която са убити 12.000 души и други 10.000 са взети в робство. Такова единство обаче винаги се възприема като краткосрочно и не трябва да бъде използвано от никоя група, опитваща се да наложи властта си над останалите, след като извънредната ситуация е отминала. Мнозина от италианските политици изискаха министрите от настоящото експертно правителство да обещаят да не се кандидатират в предстоящите всеобщи избори.

Ще проработи ли фокусът тоя път? Монти има около година и половина преди края на настоящия законодателен период – и огромно количество работа за свършване. Той започна с онзи вид съкращения и финансови действия, които успокояват пазарите: сериозна пенсионна реформа и данък върху притежанието на домове. В момента се опитва да пречупи цяла серия картели: едва ли е нужно да се казва, че юристите, докторите, шофьорите на камиони и таксита, аптекарите – всички те обявяват предстоящи стачки. А след това ще последват по-дълбоки и по-радикални реформи: трудовите закони, избирателната система. И всичко това – така ни се казва – съпроводено от сериозен опит да се накарат хората най-после да плащат данъците си. В настоящия момент огромното мнозинство от самостоятелните предприемачи в Италия очевидно декларират по-малко от една трета от приходите си; пропастта между стил на живот и декларирани приходи е толкова огромна, че тази ситуация вероятно е могла да се създаде само чрез някакъв вид съучастничество от страна на властите. Монти изглежда решен да направи нещо против това.

Всичко това се свежда до ясна и недвусмислена покана към италианците да променят манталитета си, да се обвържат с държавата. В книгата си Io tiassolvo (Опрощавам те), публикувана през 1993, италианският учен и автор Джордано Бруно Гуери е събрал отговорите на различни свещеници по повод неговата „изповед“ на множество грехове, включително и прикриване на данъци. В повече от един случай те са му предложили да компенсира престъплението си като направи дарение за църквата. Именно това широко разпространено разбиране, че ако скрия парите си от държавата, а после дам част от тях на някоя друга добра общност – моята политическа партия, моят търговски съюз, моето семейство (макар и да е очевидно, че най-голямата част просто отива в собствения джоб) – то тогава не съм извършил нищо лошо, е едно от основните италиански вярвания, които правителството се опитва да промени.

Може ли това да стане? Възможно ли е, например, в Италия да се развие някакъв вид меритокрация? Тоест, човек да започне да вярва, че някой колега е бил назначен на работа защото той или тя е добър в професията си, че целият процес от опити да се разбере кой е „покровителят“ на този или онзи човек, някой ден би могъл да изчезне? Самият аз се чувствам заинтригуван. И дори ако това не се случи, то възниква един също толкова интригуващ въпрос: как Италия може да участва в конкуренцията в един все по-отворен свят, ако си остава все така обвързана с тези модели на поведение?

Онези от вас, които са чели моите последни статии върху световната литература и преводи, може би ще си помислят, че тази статия е напълно несвързана с тях. Но това не е така. В една книга върху литературната критика, Romanzo mondo (Световният роман), публикувана през 2010 г., професор Виторио Колети говори за хомогенизацията на романа в Европа през втората половина на двадесети век, разбирана като следствие от факта, че „приликите между множество нации постепенно стават по-големи от техните различия“. Той стига до там да твърди, че „наближава момента, в който една история, разказана в Берлин, няма да бъде много различна от друга, чието действие се развива в Лисабон“.

Собственото ми усещане е, че тази хомогенизация, доколкото тя се случва, идва повече като резултат от желанието на авторите да се обръщат към еднамеждународна публика, отколкото поради това, че събитията и личностите от парламента в Рим, примерно, са станали истински подобни на ония от Париж или Лондон. Италианците си имат своя собствена форма на индивидуалност и собствени начини на изграждане на отношения едни към други, както и към групите, сред които се движат.

И така, ще разказват ли бъдещите романисти за това как италианците са били променени от глобализацията, дълговата криза и революцията на Монти, или по-скоро за това как те са се съпротивявали на промяната и са продължили да живеят както винаги преди? И ще бъдат ли подобни романи отправени към италианските читатели като част от някакъв продължаващ международен дебат – както е било при, да речем, Гепардът на Джузепе Томази ди Лампедуза – или вместо това ще използват италианския разказ, за да развличат една международна публика, която след това може да се усмихва и да се диви на харема на Берлускони, или на съгражданите на печално известния Франческо Скетино, капитан на кораба „Коста Конкордия“? (Отговорен за една от най-тъпите морски катастрофи на всички времена, без да се говори за смъртта на около тридесет пасажери, Скетино въпреки това беше приветстван в родния си град Мета ди Соренто – намиращ се в южната част от Неаполския залив – от тълпа, размахваща плакати в негова подкрепа и оплакваща се, заедно с присъстващия там свещеник, че начинът, по който пресата описвала капитана, бил резултат от всеобщи предразсъдъци срещу тяхната общност.) „Всеки италианец“, отбелязва сухо Джакомо Леопарди през 1826 г., „е повече или по-малко еднакво уважаван или опозоряван“.

Въпросът за това до кого е адресиран даден роман е важен: италианците ще разберат чувствата на съгражданите на Скетино, защото техните собствени лоялности са поставени на изпитание; читателите от други страни сигурно ще се почувстват просто забавлявани.

Източник

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Коментари (4)

- 21-02-2012|Любомир Сирков

Тази статия е полезна главно с едно важно уточнение, което авторът (Тим Паркс) прави.

А именно: че твърдения от типа „приликите между множество нации постепенно стават по-големи от техните различия“ не трябва да бъдат обявявани за „факти“ (защото те просто не са).

И авторът е прав да посочва, че тази въображаема „хомогенизация, доколкото тя се случва, идва повече като резултат от желанието на авторите да се обръщат към една международна публика, отколкото поради това, че събитията и личностите от парламента в Рим, примерно, са станали истински подобни на ония от Париж или Лондон“.

Или, казано малко по-иначе: дори и на писателите да им се струва, че те самите пишат за една широка, „международна публика“, истината е, че писателите днес все по-често имат публика, която, макар и „международна“, на практика е толкова тясна и свита, че обхваща едни твърде тънки (и немощни) слоеве от собствения им народ.

- 22-02-2012|Самолет 005

Нещата са казани с лекота! Приветствам такова писане…

- 26-02-2012|e-ink

„Възможно ли е, например, в Италия да се развие някакъв вид меритокрация? Тоест, човек да започне да вярва, че някой колега е бил назначен на работа защото той или тя е добър в професията си, че целият процес от опити да се разбере кой е „покровителят“ на този или онзи човек, някой ден би могъл да изчезне? Самият аз се чувствам заинтригуван.“

Ето го и първия отговор на един от въпросите на Паркс. Общото между различните държави може да се окаже много повече, отколкото си мислим.

- 28-02-2012|Питащият – А трябва ли?

А трябва ли? Защо им е да се променят, ако се харесват. Южните народи се различават от северняците по темперамент и манталитет не само поради разлика в гените, а просто заради слънчевото греене, което променя организма и начина, по който работи мозъкът. Слънчасват, стават раздразнителни и нервни, прекалено емоционални и т. н. Впрочем с италианците си приличаме. Имаме общи гени по линия на римската империя, траките и прабългарите. Дори знамената ни си приличат, като и с това на Иран. Впрочем май не се харесват севера с юга.

Пристанът на „летящия холандец“

Автор: Аврам Агов

Брегът е начало и цел и на най-дългото морско пътешествие. Търсенето на бряг е смисъла на човешкия път; намирането на ценност и вяра – основание на цивилизацията. Всеки достига своя бряг, но не и митичният Летящ холандец, прокълнат да броди вечно из моретата без път и пристан. Морският фолклор ражда мита за призрачния кораб, който е погубен в буря при Нос Добра Надежда край Африка и след това се появява във виденията на моряци. Някои източници идентифицират Летящия холандец в легендата с кораба на капитан Берндард Фоке, който е бил известен с двойно по-бързо от познатото до тогава прекосяване на разстоянието от Холандия до остров Ява. Но за тази цел бил в съюз с дявола. Мисията и проклятието на мореплавателя е отправения към морското безбрежие взор, когато е на брега – и търсене на пристан след мига на отделяне от пристана, в пътешествие към отвъдното.

Холандците са владетели на моретата през 17-ти век – за да опознават, завладяват, търгуват и заселват на нови земи. Цената на владението на моретата е постоянната борба за запазване на земята им от водата. Амстердам е олицетворение на откривателския дух на Европа и естествено начало на Летящия холандец. При ниската земя границата между море и бряг се размива.

Амстердам – град на водата, изкуството и удоволствията. Като архитектура и атмосфера Амстердам наподобява немски град; прилича на Венеция заради каналите си с дължина 100 км; на „корабокрушенския плаж“ във Ванкувър с дъха на марихуана; и на глобален публичен дом, с известно преувеличение…

Ниска земя

От птичи поглед районът на града представлява шарен килим с множество парчета земя, разделени от пътища и канали. Изглежда, че няма и квадратен метър „свободна“ площ, всичко е култивирано и подредено. Земята е безценна, морето е заплахата. Водата е навсякъде – а и как може да бъде другояче на Ниската земя? Морето буквално се врязва в града чрез гъста мрежа от ръкави и канали. Отвоюването на земя от морето е съдбата на Амстердам и Холандия – образ използван от Гьоте във „Фауст“, за да изобрази смисъла на човешката борба. Борбата на хората за пространство е придобила различни форми. Това отвоюване от стихията е култивиране или изграждане на цивилизация в един по-широк смисъл.

Използването на гъста мрежа от канали, които изглеждат поне толкова на брой, колкото и улиците, е резултат от очевидното въздействие на морето върху в живота на града. Едно предизвикателство е превърнато в уникална функционалност. По каналите често се забелязват лодки-жилища, които си имат всичко, дори и градини. Легалните „водни“ жилища са газифицирани и електрифицирани със съдействието на общината. В стремежа да се осигури повече пространство в жилищата, някои сгради дори са издадени навън в горния си край, за да разширят площта си. Добре известно е, че земята е много дефицитна в Холандия, която по гъстотата на населението може да се сравни с Белгия, Южна Корея и Бангладеш.

Град от канали

Холандия е своеобразен център – между юг и север, запад и изток. Картините на Ван Гог сякаш синтезират тази среда – съчетание от топлите южни багри на импресионизма и болезнената рефлексивност на северния експресионизъм. Френският импресионизъм, немският романтизъм и експресионизъм могат да се използват за това условно разделение на юг и север във възприятията и визията. Дори Далечният изток намира място в палитрата на Ван Гог чрез японската живопис, която е вдъхновявала художника. Холандия е на континента, но сякаш е заобиколена отвсякъде с вода, като островна страна. От една страна тя е „закотвена“ на континента. Същевременно това е морска държава, за която няма граници. В този смисъл Холандия е пресечна географска и духовна точка на влияния от три култури – Германия, Франция и Великобритания. Историческите корени на Холандия водят началото си от централна Франкия; западната част на империята на Карл Велики се обособява като Франция, а източната се превръща основа на Германия.

Сходствата с немската архитектура и дух в холандските градове не са случайни. Холандците възприемат себе си като смесица от три народа – фризийци, франки и саксонци. Холандия е била част от Свещената римска империя няколко века преди да извоюва независимостта си през 1648 година. Чак до 15-век холандците са се считали за германци (езиците са много близки), но постепенно започват да изграждат отделна идентичност. През 17-ти век борбата за независимост се свързва с името на батавите – германско племе, което въстава срещу римляните през 69 година (римляните пристигат в тези земи през 57 г. Пр. н. е.). Батавите стават символ за холандците, така както германците се идентифицират с тевтоните или французите с галите. Холандците са свързани също и с френската цивилизация чрез херцогство Бургундия (превърнало се в център на френската култура по време на Филип Трети), което установява контрол върху холандско-езичните провинции (Ниските страни) с подкрепата на местната аристокрация през 1433 г. Северните холандски провинции извоюват свободата си от династията Хабсбург през 17-ти век, но южните остават под контрола на испанската династия и по-късно се обособяват като Белгия. Връзката между Холандия и Белгия не е само историческа. Мой познат-белгиец ми сподели, че френско-говорящата и холандско-говорящата общности в Белгия се разбират добре, а напрежението идва от политическите и икономически елити (както обикновено). Потвърждение на това може да се види и на места като Шанхай, където се натъкнах на холандско-белгийско празненство в белгийски пъб, без особен повод, просто заради идеята да бъдат заедно със семействата си.

Напоследък се засили напрежението между Валония – френско говорящата част на Белгия и холандско говорящата Фландрия. Белгия е носител на „световния рекорд“ по политическа криза – едва 540 дни след изборите през юни 2010 година двете общности се споразумяха да съставят правителство! Коренът на проблема е в желанието на говорещите холандски език провинции за по-голяма автономност. На всичко отгоре дълговата криза на Белгия (дългът наближава 100% от БВП и трети по големина в Европа) налива още масло в огъня.

Холандците са пионери на капитализма и модерната национална държава. Разцветът на индустрията и търговията през 17-ти и 18-ти век превръща Холандия в най-проспериращата държава в Европа. Холандската източно-индийска компания (VOC) е първата мултинационална компания в света през 17-ти век, със собствена търговска империя в Азия. VOC е първата акционерна компания в света и нейните престижни акции са ставали обект на спекулации в „модерен маниер“ на стоковата борса в Амстердам, както Бернард Бродел определя в монументалното си изследване на историята на капитализма. (Според Бродел борсата възниква като среща на банкери, търговци, дилъри за обмен на валута, бизнесмени, агенти и брокери на банкери и други индивиди.) Нивото и сложността на Амстердамската борса (създадена през 1530 г.) превръщат града в европейски център на търговията за дълго време. Лондон се учи от Амстердам и започва да извършва подобни операции. Приносът на борсите на Амстердам и Лондон е, че утвърждават книжните пари, които се „завъртат“ по-бързо от стоките. Книжните пари се въвеждат за първи път в Китай през 11-ти век. Но макар че се появяват по-късно на Запад, те се приемат като универсално средство и се превръщат в мотор на капитализма. Едно от предимствата на борси като тази на Амстердам е, че металите се обменяли за книжни пари и обратно. Според Бродел именно тази ликвидност или наличност на пари е била една от тайните на успеха на холандския и английски бизнес.

От 1602 до 1796 г. VOC изпраща близо един милион европейци да работят по търговските линии с Азия на 4,785 кораба – повече отколкото всички останали европейски компании, взети заедно. Наред с Британската източно-индийска компания (учредена две години по-рано от холандската компания) VOC е притежавала правомощия да издава собствени пари, да създава колонии и сключва договори като квази-държава. Компанията създава колонии на индонезийския архипелаг, които се национализират от Холандия през 1800 година.

Хенри Хъдсън, който работи за Холандската източно-индийска компания, открива големи популации на бобър по източното крайбрежие на Северна Америка (също както Колумб, той е търсил път за Азия) през 1609 г. Кожите от бобър са на мода в Европа по онова време и компанията създава колонията Ню Амстердам. Така се слага началото на Ню Йорк. Глобализацията не се е ограничавала с търговията. Холандците стават проводник на европейски идеи и познания в затворената Япония. Холандски търговци получават разрешение от шогуната Токугава да търгуват с Япония и са единствените европейци, получили такива правомощия за близо два века (от 1638 г. до средата на 19-ти век). Португалците и испанците първи установяват търговски отношения с Япония, но са изпъдени от шогуната заради опитите им да християнизират японците. Токугава започва изолационна политика и се отнася с по-голямо доверие към холандците заради прагматичния им подход и дистанцирането им от религиозни мисии (шогунатът става чувствителен към опитите за „духовно замърсяване“ на населението). Холандската търговия в Япония (на холандски и китайски търговци е позволено да отсядат на остров близо до Нагасаки и извършват търговска дейност с Токугава) става проводник на „холандското учение“ – научно познание, което е единственият мост на Япония към европейската култура и наука до отварянето на страната през 50-те години на 19-ти век.

Холандци са първите европейци, достигнали бреговете на корейската династия Чосон през 1653 г. Тридесет и шест моряци, между които Хендрик Хамел (служител на Холандската източно-индийска компания), се озовават по волята на съдбата в „Херметическото кралство“, след като корабът им „Спервер“ претърпява корабокрушение до остров Чеджу на път за Япония. Корабокрушенците са били третирани почти като пленници, защото им е било забранено да напускат кралството (корейците са се съмнявали, че холандците са японски шпиони). Едва тринадесет години по-късно, Хамел и седем други моряци успяват да избягат за Япония и оттам да се върнат в родината си. Разказът на Хамел е първото детайлно описание на Корея в Европа. Изследвайки това първо съприкосновение на Корея с Европа, Гари Ледиярд от Колумбийския университет задава въпроса какво щеше да стане ако корейската династия Чосон беше установила и развила трайни отношения с Холандия, както Япония направи през 17-ти век. Вероятно Корея щеше да бъде по-подготвена за сътресенията на 19-ти век, с идеи как да се модернизира.

Но след като Холандия е пионер в капитализма и глобализацията, а холандски моряци и търговци покоряват морета по света през 17-век, защо кралството не създава империи от рода на португалската, испанската, английската или френската? Холандия не сътворява и някакъв lingua franca по подобие на Англия или Франция. Част от обяснението е в синдрома на „изоставането на пионера“. Дори да си първи в дадена област, това не ти гарантира водеща роля за дълго време, дори напротив: обречен си да бъдеш задминат от други. Смисълът на тази теория е, че тези, които се появят по-късно на сцената, имат предимството да се учат от онези преди тях и могат да усъвършенстват дадени модели на развитие. Англия също е „обречена“ на относително изоставане в тази верига на развитие след издигането на САЩ, Германия и други страни. Освен това тези случаи на изоставане не са толкова западане, колкото намаляване на относителната роля на пионерите вследствие на развитието на други държави и промяната на глобалната конфигурация на сила и влияние.

По-интригуващото обяснение за „изоставането“ на Холандия е типа на нейната експанзия в миналото. Прави впечатление например „пасивния“ характер на холандския колониализъм с сравнение с други европейски сили, които използват икономическата си и военна доминация за изграждане на колониални институции и по-активно културно влияние. Тази „пасивност“ на кралство Холандия донякъде (само донякъде) е сравнима с китайските експедиции на Дженг Хе в началото на 15-ти век, които достигат до Африка и търгуват с континента, но не го колонизират. Както се демонстрира от случая с Япония, холандците не са били заинтересовани от активно проповядване на религия или разпространение на културата си в страните, където са търгували.

Либерализмът пуска дълбоки корени Холандия и особено в пристанищните ѝ градове, на вълната на търговията и глобализацията. Холандската революция е отчасти рожба на Реформацията в Европа и навлизането на калвинизма в страната. Но още със създаването на Холандската република през 1648 г. протестанти и католици съжителстват мирно в необикновена за времето си толерантност.

Либерализмът прониква социалната тъкан на обществото и в модерно време. Извоювалият си световна слава квартал на Червените фенери се рекламира като туристическа атракция в Амстердам. Музеи на еротиката и историята на секса са част от този глобализиран „публичен дом“. Сексът се възприема като израз на свободата на индивида. Свободното отношение към голотата се проявява и в такива нестандартни форми като модна експозиция, включваща десетки голи манекенки-кукли, в една от най-голямата катедрали на Амстердам – Ниеву керк (нова църква след обновяването на старата която е построена през 15-ти век), която не е действаща църква, а функционира като културен център.

Модна колекция в катедралата „Ниеву керк“

По тесните улици в централната част на Амстердам често може да се долови ухание на марихуана от някое кафене или „кофишоп“ както ги наричат тук. Предлагат се още кекс и бисквити за постигане на усмивката. Тези заведения не се афишират, нито са препълнени, те са просто банална част от всекидневието, макар че за гостите на града това не е чак толкова обичайна картина. Канада беше на крачка от легализиране на марихуаната, но политически съображения и натиск от САЩ предотвратиха това. В по-широк смисъл либерализмът в Холандия напомня за социалната атмосфера в Канада. (Като символично съвпадение, предимно канадски военни части освобождават окупираната от нацистите Холандия през 1945 година.)

В едно международно проучване в края на 2008 и началото на 2009 г., 76% от анкетираните холандци са одобрили декриминализирането или легализирането на употребата на марихуана; от седем изследвани държави в Европа, в Холандия има най-силна подкрепа за либерализирането (следва Дания с 62% и Чехия с 58% подкрепа на такава мярка). В Холандия продажбата на марихуана и хашиш е декриминализирана, но не легализирана. Мрежа от 700 магазина, предимно кофи шоп, предлагат „леки“ наркотици. Всеки гражданин има право да отглежда до пет растения канабис в дома си за „лични нужди“, но превишаването на това количество, както и транспортирането на марихуана, се смята за престъпление. Както у нас има „алкохолен туризъм“, така и по-свободният наркотичен режим в Холандия привлича „наркотични туристи“. Но холандците сякаш започват да вдигат ръце от този либерален режим. Напоследък властите налагат ограничения върху продажбата на наркотици за чужденци. По съображения за безопасност град Маастрихт забрани продажбата на наркотици на чужденци, с изключение на германци и белгийци, които между другото са болшинството от туристите, които си купуват марихуана и хашиш в Холандия. От 2012 година южните провинции (където наркотичният туризъм е най-разпространен) въведоха забрана за продажба на марихуана на чужденци, която ще важи за цялата страна от 2013 г. Само холандци, които са регистрирани като членове на кофи шоповете ще имат право на консумация. Правителството въведе забрана и на „силния“ канабис – скънк, който се поставя в една категория с хероина и кокаина.

Холандия традиционно е страна на вятърните мелници, а в момента води трансформацията към възобновяеми източници, сред които вятърните генератори намират място дори в самия Амстердам. Не може да се отминат и лалетата, защото те са навсякъде. В цветарските магазини се предлагат и десетки разновидности на луковици. Холандците се асоциират с лалето и когато се представят по света. Павилионът на Холандия по време на Световното изложение в Шанхай през 2010 година беше построен под формата на лале, а в експозицията имаше и оранжерия с богата колекция на цветето; не липсваха мелниците и кравите-макети. Оранжевите лалета напомнят за друг символ – националния отбор по футбол и „Аякс“ Амстердам, създал с „тоталния футбол“ нов стандарт през 70-те години на миналото столетие.

Холандците са либерали по душа, толерантни както към Русия, така и към Турция например. Според проучването „Трансатлантически тенденции 2011“, сред страните на Европейския съюз одобрението към Русия е най-голямо в България, следвана от Холандия (61%). 60% от холандците харесват Турция, което е най-голямото одобрение в ЕС. В миналото националистическите партии имаха слабо представителство. Националният алианс просъществува няколко години преди да се разпусне през 2007 г. Въпреки либералната атмосфера в Холандия национализмът и расизмът тихомълком намират своя път в обществото. Бях свидетел на неприятни расистки коментари от капитана на една лодка по адрес на цветнокожи пътници. Микаел Билиг въвежда понятието „банален национализъм“, за да обърне внимание на всекидневните „невидими“ прояви на национализма, за разлика от прякото изразяване. Неговата простота и разпространеност носи мобилизационен заряд при определени обстоятелства. Това може да се проявява и в реклами, които имат други цели, но „кръжат“ около идеята за това и как да се „отбранява нацията“: образи на идилично холандско село с типични бледолики фермери, „нашите“ (родни) крави и други безобидни символи.

Но „официалният“ или политически национализъм също започна да се налага през последното десетилетие.

Шокът от 11 септември 2001 година се трансформира в по-голям страх от имиграция и в по-широк смисъл, страх от „другото“. Както в САЩ, така и в Холандия се забелязва тенденция към затваряне чрез по-стриктни правила за имиграция и влизане в страната. Някои политици и партии говорят за „де-ислямизация“ издавайки страх от твърде големия брой мюсюлмани в страната, които изменят културното пространство. През юни тази година съд в Амстердам оправда политика от Партията на свободата Геерт Вилдерс за неговите анти-ислямски коментари преди десет години, когато сравни исляма с фашизма и Корана с „Моята борба“ на Хитлер. Съдът се позова на свободата на словото, записано в конституцията и прецени, че въпросните изказвания не са израз на омраза и трябва да се видят в контекста на ожесточения национален дебат за имиграционната политика и мултикултурализма. Професор Андре Кроувел от Свободния университет в Амстердам коментира, че преди десет години Вилдерс вероятно щеше да бъде осъден, но неговите идеи са навлезли в основното направление на холандската политика. Не случайно Партията на свободата е вече трета политическа сила в страната и дори е част от настоящето правителство (една от причините Холандия да наложи вето на нашето членство на Шенгенското пространство през 2011 г.). Друг специалист, Лео Ликасен от университета в Лайден, предвижда засилване на изолационните и ксенофобски настроения в обществото. Страхът от ерозиране на холандската култура и идентичност се подсилва от увеличаването на броя на мюсюлманите в страната, които съставляват вече шест процента от населението. Сравняват Вилдерс с политици като Хайдер и Льо Пен, очертаващи една общоевропейска националистическа тенденция през последните десет години. Трябва да се отбележи, че Вилдерс никога не е призовавал към насилие и неговите крайни възгледи имат и лична цена – от 2004 година насам той е под охрана заради заплахите към живота му. Тази „друга страна“, а именно ислямският екстремизъм, е една от причините за относителното затваряне на западните общества.

Случаят с убийството на режисьора Тео Ван Гог от ислямски екстремист през ноември 2004 година е показателен. Реакцията беше мигновена. Три дни след убийството, вице-премиерът Герит Залм от Народната партия за свобода и демокрация обяви „война“ на ислямския фундаментализъм. В тази нажежена атмосфера имаше около двадесет нападения над джамии и мюсюлмански училища в течение на няколко седмици. Мюсюлманите вече наброяват почти един милион от 16-те милиона жители на страната и интегрирането им изисква поколенчески усилия от двете страни. Въпреки това обществото не се поддаде на националистическата реторика или хулиганските изстъпления.

Традициите, историята, институциите и ценностните нагласи в Холандия са „буфер“ срещу тези напрежения и крайности. Това е омиротворяващата „вода“ която обгръща Холандия, физически и метафизично. Клечка кибрит не може да подпали страната. Твърде много вода е изтекла и ще продължи да тече там. Можем само да гадаем какво би се случило в други страни след една трагедия като убийството на Тео Ван Гог. Въпреки тенденциите към затваряне на страната, Холандия продължава да бъде едно от най-свободните и отворени общества в света. Една холандка от китайски произход разказва, че в родния ѝ град Дембос никога не е чувствала дискриминация. С други думи, Ниската земя остава „цвете за мирисане“.

Страната на Летящия холандец продължава да ражда смели пионери, които откриват света и себе си, и отново се завръщат на ниската земя. Лора Декер завърши самостоятелно околосветско пътешествие на 16-годишна възраст през януари 2012. Младата мореплавателка е била е готова да предприеме пътешествието на 14-годишна възраст и дори избягала на карибския остров Сен Мартен през 2009 г. за да потегли, но властите я върнали, въпреки разрешението на родителите ѝ. Службата за защита на детето се опитва да спре и втория опит на Лора през 2011 г, но съд разрешава пътуването. Винаги има място и време за пренаписване на историята и легендите, и освобождаване от проклятието на вечно скитащия Летящ холандец. Остава неговия дух на вечно търсене.

В историята на Хайне за Летящия холандец, надеждата за прокълнатия кораб е във всеотдайната жена – веднъж на седем години моряците могат да стъпят на земя, за да намерят своята любов. Не е ли именно жената олицетворение на земята, на която се крепи живота? Летящият мореплавател намира своя пристан.

Аврам Агов е специалист по далечна Азия с основно направление Корея. Той е асистент по световна история на ХХ век в Университета във Ванкувър, Канада, и автор на книгите „Страната на утринната свежест“ и „Самсунг или пътят на трите звезди“, публикувани в България.

Рапсодия в кафяво

Автор: Орхан Тахир

Ако приемем, че отношението към малцинствата е лакмус за демократичността на едно общество, редно е да се запитаме какво е отношението към най-голямото етническо малцинство днес в Европейския съюз. Какво се случва с ромите в сърцето на Европа, в родината на Лист и Барток, там където само преди месец, група дисиденти от времето на комунизма, изпратиха до премиера Орбан писмо, озаглавено „Упадък на демокрацията – възход на диктатурата“.

Когато през 2008 г. унгарски нео-нацисти извършиха серия от въоръжени нападения срещу роми в Унгария, никой не искаше да види заплахата надвиснала над унгарската демокрация. Расистките нападения продължиха и през 2009 г., а сред невинните жертви на терора попаднаха и деца. Петгодишният Роберт (Робика) Чорба и баща му бяха застреляни на 23 февруари, при опит да се спасят от горящата им къща в с. Татарсентгьорг, която преди това е подпалена с коктейли „Молотов“. По данни на базираната в Будапеща организация „Европейски център по правата на ромите“, в периода 2008 – 2010 г., в Унгария са извършени 48 расистки нападения срещу роми, в резултат на които са загинали 9 души, а ранените са повече от 11. Според редица анализатори за извършители на убийствата са подозирани лица, свързани с „Унгарска гвардия“, паравоенно крило на крайно дясната партия „Йобик“ („По-добрите“).

През 2010 г. именно анти-ромските и анти-семитските послания помогнаха на „Йобик“ да се превърне във втора парламентарна сила с 47 представители в унгарския парламент от общо 386 депутати. Управляващата дясно консервативна партия „Фидес“ призна „Йобик“ за свой коалиционен партньор, с което легитимира крайната десница. Изборната победа вдъхна увереност на лидера на „Йобик“, Габор Вона и той заяви публично, че ромите са опасност за обществения ред и трябва да бъдат затворени в трудови лагери.

На 22 април 2011 г. Червеният кръст евакуира 277 жени и деца от унгарското село Гьонгьошпата, след като в продължение на почти 2 месеца ромите там бяха тероризирани от близката до „Йобик“полувоенна екстремистка организация „Ведеро“. Официалното обяснение за присъствието на „Ведеро“ в селото бе провеждане на младежки тренировъчен лагер. Лично лидерът на „Йобик“ пристигна в селото, за да подкрепи акцията на „патриотите“, с което даде да се разбере каква е истинската позиция на управляващите. А тя не закъсня. Държавният секретар на унгарското правосъдно министерство Золтан Ковач нарече пред „Би Би Си“ евакуацията на ромите от Гьонгьошпата „чиста политическа провокация“. В синхрон с официалната власт говорителят на унгарския Червен кръст обясни извеждането на хора от селото като предварително планирана великденска екскурзия. „Екскурзиантите“ се завърнаха по родните си домове на 24 април, след като полицията овладя ситуацията. Ръководителите на „Ведеро“ бяха арестувани и впоследствие освободени, тъй като властите не намериха правно основание за задържането им.

Само 3 месеца след априлските събития, партия „Йобик“ успя да спечели кметския пост в Гьонгьошпата, по този начин етническият конфликт се оказа прелюдия към „окупирането“ на властта от крайната десница. Новата власт в селото приложи сегрегация в местното училище, където класовете бяха разделени на унгарски и „цигански“, а безработните роми бяха принудени да полагат обществено полезен труд в своеобразен трудов лагер, напълно в духа на мотото на нацистките концлагери „Arbeit macht frei“ („Трудът освобождава“).

Днес, Унгария има нова „Орбанова“ конституция, заклеймена като анти-демократична от опозицията в страната и от Европейската комисия. По площадите на Будапеща могат да се видят транспаранти с надпис „Орбанистан“, а държавният дълг, който според премиера е намалял, достигна ненадминати нива от 82.9% от БВП по статистика на Националната банка. Обяснението на ултранационалистите за ситуацията в страната е просто и лесносмилаемо – циганите и евреите са виновни, те унищожават унгарската нация. На фона на спадащото доверие към управляващата партия „Фидес“, нараства подкрепата за коалиционния партньор „Йобик“. Повечето политически наблюдатели подценяват „кафявата опасност“, но същевременно признават засилването на политическото влияние на десните екстремисти. Според агенция „Ройтерс“ броят на унгарските граждани, поискали политическо убежище в Канада през 2011 г. се е увеличил 2 пъти в сравнение с 2010 г. и за никого не е тайна, че голямата част от тези хора са етнически роми. Големият въпрос, който вълнува все повече роми в Централна и Източна Европа е могат ли да разчитат на закрилата на националните си държави или ще трябва да разчитат повече на европейското си гражданство. А дали Европейският съюз е готов да защити най-голямото си малцинство, дали е готов да защити демократичните ценности, на които е основан?

Орхан Тахир е български юрист, експерт, активист за човешки права и член на дружеството „Гражданско общество в действие“.

Коментари (48)

- 23-02-2012|Златко

В една страна като нашата, в която всеки се чуди как да спаси себе си и най-близките си, може би немалко хора ще възприемат като не съвсем уместно привличането на вниманието върху несретата на други, още по-големи нещастници, при това набелязани от векове като черни овце и измет на обществото. Но онова, което всички трябва да разберем – наистина да разберем, ако не сега, то някой ден – е, че обществото е една изключително прецизно функционираща система от скачени съдове, в които незасегнати няма. Днес на ред са циганите – утре идва нашият собствен. Така е било винаги, във всички общества, в които някой или някои са мислели, че ще бъдат наказани или пометени единствено всички „лоши“, „други“, „цветни“ – само за да установят след това, че организираното преследване на големи групи хора, на цели малцинства, под какавато и да е форма, рано или късно води до всеобщо преследване на ВСИЧКИ различни. Няма защо да ви посочвам историята. Просто не забравяйте откъде идваме и кои всъщност сме. Това е всичко, за което бих искал да ви напомня.

- 23-02-2012|Любомир Сирков

Вижте, трябва да се прави разлика между търсенето на истината – и откровената пропаганда.

Едно е да имаш желание да помогнеш на хора, които са действително пострадали от нещо – и съвсем друго е да използваш ситуацията, за да си правиш някаква изцяло политическа пропаганда.

В случая, с горния текст, подписан от Орхан Тахир (заедно с останалите инициатори: Ангел Лилков, Васил Чапразов, Димитър Георгиев, Елана Ресник, Емилия Данчева, Румян Русинов, Тано Бечев, Христо Христов), става въпрос именно за второто: политически мотивирана пропаганда.

Медиите в България досега съобщаваха на българското общество само една част от истината за новата унгарска конституция – почти всички „информации“, които достигаха до българската аудитория, бяха все в посока колко „недемократична“ била тази Конституция. Подобни внушения има и в горния текст.

А когато аз се поинтересувах как точно е приета новата унгарска конституция, попаднах на много любопитен факт: правителството е разпратило до всички граждани въпросник – и е получило обратно близо 917 000 писма с попълнени отговори – това прави близо 11% участие на гражданите в изработването на текста на Конституцията!

Има и друго: тази партия (Йобик), която е критикувана в текста – ами тази партия също е гласувала „против“ тази „недемократична“ нова конституция!

И по въпроса за големия брой унгарски „бежанци“ към Канада – този въпрос беше достатъчно ясно осветлен от канадския министър на имиграцията: става въпрос за мащабна злоупотреба (няма нужда да споменавам от представители на каква етническа група) с процедурите по предоставяне на убежище, които Канада прилага!

Ето как канадския министър описва ситуацията:

here

Now let me give you a couple of more precise examples. If I were to take a survey in this room and ask you what you think is the number one source country for asylum claimants coming to Canada, I suspect a lot of people might say Iran, Iraq, Somalia, North Korea, China or Cuba. It is not any of those countries or any country like that.

It’s a democratic member of the European Union, Hungary. Last year we received 2,500 asylum claims from Hungary. Subsequently, 97 percent of those claimants withdrew or abandoned their own claims, telling us and our legal system that they were able to return to their country and they didn’t need Canada’s protection. Of those that went to the IRB for a decision on their claim, only three — not three percent, three cases — of the 2,500 were deemed to be in need of Canada’s protection, an acceptance rate of nearly zero percent.

- 23-02-2012|Златко

Сирков ни предоставя поредно доказателство за откровената игра на сляпа баба, от която се състои пороят от негови изказвания както тук, така и на други места. По-объркано и замътено съзнание ми е трудно да си представя (и по-инатски обвързано с „доказване“ на всяка от напълно случайните си тези, с помощта на методично преравяне на мрежата, подобно на оня герой на Сартр, който бил си поставил за цел в живота да изчете цялата градска библиотека, и в момента на разказването на историята е стигнал до буквата „Г“, примерно). Та така: вчера големи приказки за това колко важна е отговорността на отделния гражданин, днес откровено застъпничество в полза на „диктатурата на масите“, добре позната ни от миналия век, и все още определяща мисленето на милиони хора по целия свят, включително и в Европа. Сирков, момче объркано, нещастно, очевидно не си дава сметка дори за момент, че изборните или законодателни победи от подобен мащаб са възможни единствено в общества, изпаднали в тоталитарен делириум (една от изборните победи на Саддам Хюсеин – своеобразен световен рекорд – е била постигната с участието на 104% от гласоподавателите), и не могат да послужат за обосноваване на нищо друго освен на твърдението за масовата полуда на хората, които са склонни да поддържат правителствата си до такава степен (други подобни примери идват от Русия, Китай и прочее добре известни люлки на световната демокрация).

Питам се колко ли други подобни заблудени души носи на плещите си нашата малка, изгубена и в превода, и във всичко страна, търсеща някакъв ориентир сред потопа от „информация“ – и не можеща, и не можеща да намери ни себе си, нито пък мястото си ни в тоя свят, нито пък в собственото си въображение.

Дали това ще се промени някой ден? Боже, опази ме от нашенски всензайковци! С другите все някак ще се оправя.

- 24-02-2012|Любомир Сирков

Златко, ако аз съм „момче объркано“, то ти трябва да си „старче объркано“…

За какви „изборни или законодателни победи от подобен мащаб“ приказваш?

И от какво точно се оплакваш?

Аз ти давам информация, до която ти сам нямаше да достигнеш. Но ти и не желаеш да достигаш до информация (а камо ли пък до анализ на информация) – ти предпочиташ да си останеш на ниво елементарна пропаганда, нали?

Какъв смисъл има да се отстоява дадена теза (колкото и да е „благородна“), когато го правиш с напълно невярно текстово съдържание, с напълно негодни аргументи?

Какво точно ти беше трудно да разбереш от онова, което съм написал по-горе?

Цитирам манипулативното изречение на Орхан Тахир:

„Според агенция „Ройтерс“ броят на унгарските граждани, поискали политическо убежище в Канада през 2011 г. се е увеличил 2 пъти в сравнение с 2010 г. и за никого не е тайна, че голямата част от тези хора са етнически роми.“

Да, Златко, „за никого не е тайна, че голямата част от тези хора са етнически роми“ – и дори и за канадския министър това не е тайна. И той дори изрично казва, че този наплив от молби за убежище еЗЛОУПОТРЕБА („abuse“) с щедростта и хуманността на канадската система за приемане на молби за убежище. (Защото и употребеният от Тахир термин „политическо убежище“ е НЕТОЧЕН, вече остарял и затова манипулативен). Злоупотреба и със системата за социално подпомагане в Канада.

Защото, Златко, не само Орхан Тахир чете агенция „Ройтерс“ – и ние четем.

А Орхан Тахир очевидно така и не е смогнал да прочете какво точно е написала агенция „Ройтерс“ по въпроса (на 16 февруари 2012).

here

Защото агенцията цитира министъра да казва следното:

„To be perfectly honest with you, we have people showing up at … the airport where they make their asylum claim, asking where they can get their check from, their welfare check,“ he said, referring to the growing Roma population.

(Превод: „За да съм напълно честен с Вас, при нас идват хора … на летишето и там те отправят своето искане за убежище, питайки от къде могат да си вземат чека – техния чек за социално подпомагане“ – каза той, имайки предвид нарастващото ромско население.)

И за да разбереш, че тези роми се правят на „бежанци“ не по политически, а по изцяло икономически причини (възползвайки се от „вратички“ именно в канадското, а не например в Германското законодателство), прочети тези сравнителни данни, пак от агенция Ройтерс, пак от 16 февруари 2012:

„Last year, Canada received 4,500 refugee claims from Hungarians, up from 2,300 in 2010, according to the government‘s figures. This is far more than claims from any other country.

United Nations data shows the second most preferred country for Hungarian asylum seekers in 2010 was Belgium with just 45 cases, followed by the United States with 32.“

(Превод: Миналата година [2011 г.], Канада получи 4500 искания за убежище от унгарски граждани, в сравнение с 2010 г., когато са били 2300, според правителствени данни. Това е далеч над броя на исканията, постъпващи от която и са било друга страна. Данни от ООН показват, че втората предпочитана страна за унгарските граждани, търсещи убежище, през 2010 е била Белгия, със само 45 случая, следвана от САЩ с 32.“)

Това е истината, Златко, това са фактите.

От тези факти веднага става ясно, че тези толкова „страдащи“ и „преследвани“ унгарски роми не подават молби за убежище в Белгия или в някоя друга, съседна на Унгария, „по-демократична“ пак европейска страна – а се ориентират масово именно към Канада.

И не защото ценят „демокрацията“ и не защото Канада е „по-демократична“ – а просто защото (поне засега) е икономически по-изгодно да подадеш молба за убежище в Канада: там след подаването на молба, докато чакаш да ти я разгледат (и отхвърлят), получаваш право да взимаш социални помощи от провинциалните правителства.

И ако прочетеш информацията на агенция Ройтерс, към която съм дал линк по-горе, ще узнаеш, Златко, че това „докато чакаш да ти я разгледат“ досега е траело средно 200 дни – а с предложеното от Канадския министър ново законодателство, вече ше трае до 45 дни.

Но ти, Златко, предпочиташ да не четеш информация, нали – ти предпочиташ, като видиш нещо написано „в ползу роду ромскому“, веднага да го публикуваш, без да го проверяваш, нали? Колко му е – той народът български е „прост“, няма да види измамата…

Да, обаче канадците вече я видяха измамата.

- 24-02-2012|Златко

Сирков, всичко, което казвам, касае единствено следното: след тези няколко месеца твое присъствие тук, за мен е повече от ясно, че ти си напълно неспособен да поддържаш някакви собствени, независими възгледи. За цялостен мироглед няма да говоря, това сигурно е прекалено голямо изискване. Начинът, по който очевидно функционира мисленето ти, е чрез просто отблъскване от нечия изказана теза: самият ти си неспособен на собствени тези; всичко, което можеш да правиш, е да се противопоставяш на нечии чужди, дори и когато това засяга абсолютно незначителни, второстепенни аспекти на казаното. Това разбира се прави говоренето и поведението ти нещо като игра на тото: един път така, друг път така, без способност за някакво по-задълбочено мислене, за собствена позиция. Всичко, което има значение, е да се спори с някого: оттук и пълната ти неспособност за съгласие с когото и каквото и да било. От друга страна, непрекъснатото предоставяне на факти, извлечени от мрежата, придава на постовете ти изглед на сериозност и задълбоченост, който обаче е напълно привиден, тъй като изводите, които по правило теглиш от информацията, са отново лишени от способност за самостоятелно мислене. Ето тук например: поведението на унгарските емигранти (роми или не), търсещи гражданство в Канада. Какво точно опровергаваш в казаното от Орхан Тахир, като показваш, че тези хора търсят икономическо, а не политическо убежище? И по какво поведението им се различава от онова на емигрантите от всички останали бедни страни? Това, че го наричаш „злоупотреба“ с гостоприемството на канадците, променя ли факта, че тези хора се чувстват застрашени не на шега в родината си? Единствено релевантният факт от гледна точка на тезите на Тахир е техният БРОЙ – и това е нещо, което няма как да се опровергае, но понеже не можеш да се съгласяваш с никого, ти забиваш разговора в някакви напълно странични неща, цепене на косми, спорове около това дали е коректно да се използва термина „политическо убежище“ и пр. Изобщо, пълна мъгла и балончета от дъвка, съпровождана от инат „до дупка“ (най-важното нещо за теб е да имаш последната дума, на всяка цена – нещо, което човек трябва да бъде леко луд, за да ти откаже, защото в противен случай тук ще се разменят постинги до второто пришествие!)

Сега, всичко това би било напълно маловажно и аз никога не бих пилял толкова време и енергия да му обръщам внимание, ако го смятах за израз единствено на някакъв твой личен здравословен проблем (говорих за това в предишни постинги). Причината отново и отново да се завръщам именно към теб и твоето поведение е в това, че аз все повече започвам да ги възприемам като абсолютно типичен пример за най-страшната болест на сегашното българско общество: пълната липса на ориентири, съпровождана от тъпо дебелоглавие, което блокира абсолютно всякаква възможност за проникване на „чужди“ идеи у нас (или поне прави това проникване безкрайно бавно). За мен „сирковщината“ е болестта на времето, в което живеем (и не само на това време, както може да се види ето от този текст на Найден Шейтанов – Духът на отрицание у българина). Именно затова си играя и сега да пиша тук дълги постинги – защото се надявам хората, които приличат на теб, да се огледат в теб като в огледало и може би да успеят да видят докъде води всичко това (все някои от тях би трябвало да са способни и на малко по-самостоятелно мислене). Инатът и дебелоглавието, за които уж всички знаем, живеят вътре във всеки у нас – и е изключително трудно човек да види себе си отстрани, затова е добре да гледа към ония, които може да види, и да търси у тях онези признаци на духовна или друга блокада, които иска да премахне у самия себе си.

(Дано ми бъдат простени големите думи, защото мисля, че самият аз съм в някаква степен засегнат от същия този български проблем – и вероятно това е главната причина да се чувствам толкова директно засегнат от дебелоглавието и блокадите ти).

Това е от мен. Надявам се да не съм пилял времето (и на хората, и моето собствено) прекалено много.

- 24-02-2012|Златко

Ах, да – по повод предишния ми постинг: онова, което имах пред вид, когато говорех за пълната ти неспособност да се придържаш към някаква последователна линия на възгледи и мислене, беше твърдението ти, че новата унгарска конституция не била „недемократична“, защото хората били участвали в правенето ѝ.

Хората в Унгария участват не само в това, те участват много активно и в изборите, давайки на Орбан избирателно мнозинство, което му позволява да върши неща, дето не могат да бъдат извършени в никоя нормална демокрация извън време на война. Но за теб очевидно всичко това не е достатъчно, за да се нарече сегашният режим в Унгария недемократичен. Е как тогава човек да не възкликне: „момче нещастно, объркано“!?

И, за да си обясним АБC-то на политическите науки: демокрацията не е режим, при който има масова поддръжка за едно или друго правителство от страна на насленеието, Сирков. Демокрацията е режим, при който обществото е изградило здрави пречки срещу възможностите за злоупотреба с властта от страна на отделни личности, групировки и партии.

- 24-02-2012|Любомир Сирков

Златко, тъй като продължаваш да се правиш, че няма нищо нередно в манипулативния текст на Орхан Тахир (и съвсем голословно твърдиш, че „Единствено релевантният факт от гледна точка на тезите на Тахир е техният БРОЙ“), ще ти припомня контекста, в който е сложено цитираният от Тахир „брой“ роми:

ЦИТАТ:

На фона на спадащото доверие към управляващата партия „Фидес“, нараства подкрепата за коалиционния партньор „Йобик“. Повечето политически наблюдатели подценяват „кафявата опасност“, но същевременно признават засилването на политическото влияние на десните екстремисти. Според агенция „Ройтерс“ броят на унгарските граждани, поискали политическо убежище в Канада през 2011 г. се е увеличил 2 пъти в сравнение с 2010 г. и за никого не е тайна, че голямата част от тези хора са етнически роми. Големият въпрос, който вълнува все повече роми в Централна и Източна Европа е могат ли да разчитат на закрилата на националните си държави или ще трябва да разчитат повече на европейското си гражданство.

Това е контекста – от факта на „засилването на политическото влияние на десните екстремисти“ твоят любим Орхан Тахир прехвърля разговора към двойното увеличение на унгарските роми, поискали убежище в Канада – т. е. неговият прозрачен „намек“ е, че тези роми са избягали от Унгария (и то чак в Канада, не успявайки по пътя да намерят тъй желаното от тях „убежище“ в някоя друга страна от ЕС), единствено поради „засилването на политическото влияние на десните екстремисти“…

А от съобщението на агенция Ройтерс (както и от всички други публикации в канадската преса, стига да пожелаеш да ги погледнеш, Златко), става съвсем ясно нещо съвсем друго: че мотивите на тези роми са икономически, а не политически.

И няма и как да бъде другояче, защото по законодателството на всички демократични страни, дори при наличие на „засилване на политическото влияние на десните екстремисти“, това не е достатъчно основание хората от тази страна да получат „убежище“ в друга.

Това е истината, ако се опитваме да бъдем безпристрастни – но ти, Златко, просто не се и опитваш да бъдеш безпристрастен при търсенето и намирането на истината.

- 24-02-2012|Златко

А защо тогава този тъй икономически мотив е станал толкова тежко определящ именно в последните няколко години, мой драги Всезнайко? Или преди това Унгария е била икономически рай на земята?

- 24-02-2012|Любомир Сирков

И, Златко, ще ти го кажа направо: ако на тебе не ти пука дали те лъжат, на мен ми пука.

Просто е: не обичам да ме лъжат, Златко. А направо мразя, когато видя някой да лъже публично – защото това значи да лъже вече не отделен човек, а гражданите като цяло.

Но, Златко, въпреки това аз все още не съм загубил надежда, че всички тези активисти (ромско-малцинствени), протестиращи и всякакви други подобни „граждани“ все някога ще се научат поне по-малко да лъжат. Аз съм сигурен, че те никога няма напълно да се отучат да лъжат (защото техните тези са възможни за отстояване само чрез лъжа) – но искрено се надявам, че поне ще извърят някакъв път към по-слаба употреба на лъжи.

То си е в техен интерес. Ако по-малко лъжат, по-рядко техните лъжи ще изпъкват толкова силно на фона на останалата информация, на която попадам по един или друг повод всеки ден.

Защото, съжалявам че трябва да го кажа, но лъжите на тези ромски активисти са вече толкова прозрачни, и аз вече толкова често съм попадал на тях, че съм се научил да ги напипвам в даден текст още от пръв прочит по диагонал.

В случая с горния текст, веднага щом видях позоваването на агенция Ройтерс, една червена лампичка ми светна, че тук вероятно се касае за лъжа.

Или хайде, нека не го наричаме „лъжа“, а просто „опит за манипулация“.

Защото, Златко, ако беше прочел съобщението на агенция Ройтерс, към което съм дал линк по-горе, дори ти щеше да проумееш, че не АЗ наричам действията на тези роми „злоупотреба“ – а канадският министър използва тази дума.

Така че иди да се оплачеш на канадския министър и на него му обясни всичко това, което си написал по-горе за мен. На него му обясни как той има „тъпо дебелоглавие“, как той има „здравословен проблем“, как той няма никакви някакви „собствени, независими възгледи“, и т. н. – няма да изброявам всичкия ти словесен инструментариум, с който се опитваш да омаловажаш истината.

- 24-02-2012|Любомир Сирков
Златко пита:

А защо тогава този тъй икономически мотив е станал толкова тежко определящ именно в последните няколко години, мой драги Всезнайко? Или преди това Унгария е била икономически рай на земята?

Аз отговарям (бавно и подробно, според нуждите на хора с увреждане, което засега няма да назовавам):

Този „тъй икономически мотив“, Златко, както и сам можеш да се досетиш, се намира не в Унгария, а в системата за подаване на документи за „убежище“ в Канада (и която система, именно заради злоупотребите на тези роми, в момента по законодателен път скоро предстои да бъде променена). Ако този „тъй икономически мотив“ (можем да го наречем и „аванта“) не съществуваше в Канада, съответните страдалци-роми щяха да търсят убежище в Чехия, в Австрия, в Германия или изобщо в която и да е друга страна от ЕС. Както обаче това е показано и в съобщението на агенция Ройтерс, което съм и цитирал по-горе, съвсем малко на брой унгарски граждани са търсели „убежище“ някъде другаде, а не в Канада.

Анадънму, г-н Енев?

- 24-02-2012|Гост – без значение

Тъй като знам за какво става дума в Канада (и в България), ще кажа няколко думи само. Преди месец моя позната (приятелка), българка, която работи доброволно за YMCA (Young Men›s Christian Association)в Montreal, ми каза, че е трябвало да заведе новопристигнала ромка (вероятно унгарска или сръбска) до местната здравна служба за да се регистрира. Ромката е била толкова стресирана и объркана, че е започнала да плаче в метрото, при което разплакала и моята позната. По-късно тя ми каза „жената беше толкова нещастна и уплашена“… Няма да влизам в подробности -- срамота е за всички ромите да бъдат третирани като животни и да бягат от държава в държава (Канада впрочем си има индианци вместо роми, но няма индианци които да бягат от Канада… има си хас, то остана и това да ни видят очите); те, ромите (бедните) са ХОРА, ако им бъде дадена възможност за работа – не помощи, и образование – не назидание, няма да се различават от средния българин по нищо… Златко е прав -- грозна и тъжна е съдбата на ромите и някой трябва да бие камбаната, та да се събудят както българите, така и ромите за нещо по-добро и достойно…

- 24-02-2012|Гост – без значение

А Сирков, да се види омацан и некъпан, без работа и пари само за шест месеца, па ще го видим и него стегнал дисагите за Канадско… Недей така бе, Сирков, имай милост, нали си християнин, не я ли помниш онази приказка – с каквато мярка мерите, с такава ще ви се отмерва.

- 24-02-2012|Anna – re: без значение

BEZ KOMENTAR!!! VUZMUTENA SUM OT VAS, MUJE!

- 25-02-2012|Видеров

Браво на унгарските другари! Мангала го оправя само бой.

- 26-02-2012|Димитров – Новата конституция?

Защо никой не смее да напише какво точно дразни подопечните на глобализаторите социалисти и зелени?

Конституционните промени, според които Унгария вече не е република, а просто Унгария? А защо не зеят срещу Израел, който също не е република, нито монархия, а просто Израел?

Или че Унгария е християнска страна? А ако бяха записали, че е юдейска, дали щеше да има реакция?

Или че бракът е законен съюз между един мъж и една жена? О, ужас! Край на браковете между педерасти или лезбийки, край на отглеждането на деца всред противоестествени отношения!

Или че размерът на външния дълг не може да надвишава 50% от БВП? Ау-у-у! Остава да забранят вторичните финансови инструменти, на които трици се хванаха доста маймуни, и от МВФ ще пратят бомбардировачите!

Всъщност, от кого трябва да е независима централната банка на една страна? От собствения си народ, с чиито пари разполага? А кому е изгодно това?

- 26-02-2012|Боряна Статкова

Спорене „по правилата ли“ с мотивация, с цитати, но и с нахвърляния и отрицания…

Дали така ще заживеем по-добре?

- 27-02-2012|Л. Лозанов

В спора виждам много лични обиди, което говори зле и за Сирков, и за Златко. Не мирише на принципи, а на самолюбие. Всъщност неведнъж Златко употребява такива прийоми към тези, които не му харесват, което вече е болезненост. Дори противникът да не е прав. Обидите грозят диалога. Което не ме прави съмишленик на опонента му, но не това е начинът.

- 27-02-2012|Златко

Сигурно имате право, господин Лозанов. Едва ли това е начинът. Всъщност, начин няма. Погледнте какво се случва под текстовете и видеото за „циганите“ и ми кажете след това какво да правя… Не търся извинения, просто един глас в пустиня не може винаги да звучи приятно.

- 27-02-2012|Любомир Сирков

Към Лозанов, Боряна Статкова и към всички други, които четат и коментират тук:

Аз лично вече съм попретръпнал на обидите, които Златко редовно отправя към мен, пък и към други хора тук. (А ако и да не съм докрай претръпнал, и все още от време на време се случва да реагирам на обидите по съответния коректен начин, то ще се постарая занапред да не влизам в тона на Златко, защото този тон действително не е подходящ за обсъждане на обществени проблеми).

Все пак за мен истината е над всичко – за мен истината е нещо по-важно от това как ще се чувствам аз след поредната доза обиди (които Златко или някой друг тук ще отправи към мен), истината е по-важна и от това как ще се чувства този или онзи ром (или българин), ако случайно прочете в Интернет една или друга истина.

Конфликтни ситуации има много – и занапред ще има още повече. Просто в такива времена живеем.

Затова е предварително ясно, че би трябвало по-малко да държим на личното си (личното си спокойствие, личното си благополучие) – и повече да държим на общественото (обществения интерес).

Ако всеки от нас се дърпа настрана и ако всеки от нас много се пази да не би да му нанесат някаква обида, или пък той да не нанесе обида – никога няма да можем да обсъдим цялостно и сериозно проблемите. А това е необходимо: именно цялостно и сериозно обсъждане на проблемите.

(Хора като Златко, които се занимават главно с пропаганда, и от от най-примитивен тип, точно на това разчитат: те се надяват техния опонент да се окаже по-слаб психически, и си мислят, че след като го обидят веднъж-дваж, опонентът сам ще се махне и няма повече да коментира тук. Много често именно така се и случва – а хора като Златко виждат, че този подход „работи“, и затова го прилагат. Затова пък дълг на нас, нормалните и мислещите хора, е да им покажем, че този примитивен, махленско-грубиянски подход, сработва само при най-неустойчивите индивиди – а при по-развитите общества и при общности, съставени от по-образовани и по-устойчиви личности, това просто не върви.)

Затова, въпреки всички обиди, които явно и занапред ще идват откъм Златко по посока на мен, аз ще бъда тук и ще правя всичко, което е по силите ми, за да може важните обществени проблеми да се обсъждат на едно малко по-добро ниво – не чрез пропагандни клишета, а чрез точните факти, коректните аргументи.

- 01-03-2012|Сандо – към радетеля за истината

Г-н Сирков, очевиден факт е, че с пропаганда и манипулация се занимавате вие. С опасна и мракобесна пропаганда и манипулация при това. С нацистка пропаганда.

С подкованото си с аргументи от агенция Ройтерс включване под този текст вие целите само едно. Чрез „разбулване на манипулациите на Орхан Тахир“ по отношение на търсещите убежище в Канада унгарски роми, вие се опитвате да отклоните вниманието от всички останали факти, истини (нали тях обичате тъй много, г-н Сирков, нали тях поставяте над всичко?), показани от същия Орхан Тахир.

А именно:

Йобик са нацисти – факт,

Фидес опасно се заиграват с нацисти и ги легитимират, ваят ги от калта на маргиналността, където им е мястото – факт,

Легитимираните вече от Фидес нацисти в Унгария, от години извършват зверства спрямо ромите в Унгария – факт

същите тия нацисти неведнъж са палили къщи със спящи вътре хора, а после хладнокръвно са ги убивали на прага, когато бягат от пожара – факт

в случая, описан от г-н Тахир, нацистите са застреляли хладнокръвно и 5 годишно дете – факт

Колко още факти и истини са ви нужни, г-н Сирков? Нацистите в Унгария разпространяват списъци на евреите в обществения живот, на „антиунгарските интелектуалци“ и това много неприятно напомня германия от `30 години на миналия век. Просто на вас това и харесва, г-н Сирков, нали? Ами кажете си го направо и недейте да ни хвърляте прах в очите с приказки за любов към истината и дълг към обществото…

- 01-03-2012|Светла – Истината за циганите трябва да се каже изцяло

Бях в Унгария през 1987г. Намаше никакви признаци на малцинствена дискриминация, напротив, циганите / в думата няма нищо обидно, обидно е поведението им/ бяха добре интегрирани. В текста не се споменава нещо особено важно: Каква е причината за антиромските изстъпления. Ако случаят е аналогичен на трагичните събития в асеновградското село Катуница от миналата есен, крушката си има опашка. Не е необходимо да припомням защо в село Катуница се събраха български младежи и спонтанно раздадоха необходимото правосъдие, като нападнаха загражденията на самозабравилия се цигански барон Кирил Рашков и мафиотската му фамилия, причинила гибелта на две невинни момчета. За да бъдеш равнопоставен гражданин, трябва да знаеш и правата, и задълженията си. Да се образоваш, да работиш, да плащаш данъците си. Уви, циганите отдавна са нарушили тези норми и паразитират на гърба на българите. По-лесно е да не работиш, да създаваш неограничен брой деца без необходимите условия, да просиш, крадеш, убиваш. Да не си плащаш тока, водата, данъците. Да си продаваш гласа на изборите. Естествено, скоро българите ще бъзат малцинство в собствената си държава. И тогава няма кой да ги защити.

- 02-03-2012|Любомир Сирков

Този „Сандо“ по-горе, с който съм дискутирал, пак по „ромските“ проблеми, и на други места в Интернет, е един от най-добрите примери за мислене в стил „кон с капаци“.

Този човек няма нужда да мисли, самостоятелно, по никой обществен въпрос – той вече „знае“.

Той знае „факти“.

Например, той смята, че „Йобик са нацисти“ – било „факт“.

Не, г-н Сандо, „Йобик са нацисти“ е твърдение – и то твърдение, идващо от политически опоненти на Йобик.

А в медийните политически престрелки помежду си партиите използват по адрес на своите политически опоненти какви ли не квалификации – това го има и в България, има го и в Унгария. Ето това вече е факт, г-н Сандо, за разлика от Вашите „факти“.

Но това е резултат от една по-широка тенденция – Сандо и сандовци са просто най-очевидният продукт от цялата тази насока, в която работи и Златко тук: създава хора, за които не е важно какво да се прави занапред, как да се гради общество – те предпочитат на всичко съществуващо днес да наслагат едни стари етикети – „тези са такива, онези са онакива“, „това ми напомня на Германия от `30тте години на миналия век, онова ми напомня за Италия през 1920-тте…“ – такива приказки ще чуете от Сандо. Това е човек, който живее в миналото (и то в един тесен отрязък от миналото), той не вижда в света нищо друго, освен някакво повторение на онова, което вече се е случвало. (Ами ти като не очакваш да се случи нещо по-различно, то няма и да се случи бе, Сандо!)

Но, тъй като все пак предполагам, че Сандо е сравнително млад човек и поради това все още не е напълно загубил способността да се информира и самообразова, му предлагам да прочете тази публикация (още повече, че авторът ѝ е човек с политически позиции, близки до тези на Сандо – но все пак този автор е мислещ и анализиращ човек, а не просто повтаряч на пропагандни клишета)

виж тук: How The Hungarian Extreme Right got its Groove, 04/08/2011, By Gabor Gyori

- 02-03-2012|Любомир Сирков

И ще ви дам още един пример за това какво масово изопачаване именно на фактите се прави от почти всички ромски активисти, независимо дали в България или извън нея.

Отиваме на сайта на „European Roma Rights Centre“ („Европейски център за ромски права“) – това е организация, чиято основна цел е именно такава: да повтаря, по възможност ежедневно, как насилието срещу ромите в Европа непрекъснато нараства, нараства и все нараства…

И попадаме там на този списък с жертви на насилие. „Attacks against Roma in Hungary: January 2008-July 2011“ („Нападения срещу роми в Унгария, януари 2008 – юли 2011“)

виж тук

И първият случай в списъка се отнася именно за това село, за което по-горе пише и нашият Орхан Тахир (село Гьонгьошпата).

Ето как е описан и документиран този случай в този официален текст на „European Roma Rights Centre“:

Цитирам:

Romani boy assaulted during action by Hungarian extremist group

Location: Gyöngyöspata (Heves county) Date: 26 April 2011

Source: Romea, Irish Times, Gyongyospatasolidarity

During tensions between supporters of extreme right Véderő group and the local Romani community in Gyöngyöspata, Hungary, a male Romani youth was assaulted on the night of 26 April 2011. According to media reports, tensions grew throughout the day as uniformed members of Véderő gathered in the centre of the town and provoked local Roma. Véderő members also reportedly threatened local Roma with a gun and some threw stones at one of the houses in the Romani neighbourhood, then assaulted a 14-year-old Romani boy. A fight between the two groups broke out and in which several people were injured. A representative of the National Ambulance Service was quoted as having stated that four people were taken to a nearby hospital; one with severe and three with less severe injuries.

Превод:

Ромско момче е нападнато по време на акция на унгарска ектремистка група

Източници: Romea, Irish Times, Gyongyospatasolidarity

По време на напрежения между привърженици на крайно-дясната група „Ведеро“ и местната ромска общност в Гьонгьошпата, Унгария, ромски младеж е бил нападнат в нощта на 26 април 2011 г. Според съобщения в медиите, напреженията нараствали през деня клед като униформени членове на „Ведеро“ се събрали в центъра на града и провокирали местните роми. Съобщава се също, че членове на Ведеро заплашвали местните роми с пушка и някои хвърляли камъни по една от къщите в ромския квартал, след което нападнали едно 14-годишно ромско момче. Получило се сбиване между двете групи, при което няколко души получили наранявания. Представител на Националната Служба за Бърза Помощ бе цитиран да казва, че четири лица са били откарани в близката болница – едно с тежки наранявания, и три с не толкова тежки.

Разгледайте внимателно този кратък текст. Веднага се вижда, че дори и този „Европейски център за ромски права“, все пак, покрай пропагандата, която постоянно прави, успява да съобщи и самите факти – или поне част от тях (а за останалата част ние, имайки вече опит какво представлява типичния „ромски“ подход към проблемите, ще можем и сами да се досетим. Вече сме се научили да четем „между редовете“).

Да вземем заглавието: „Ромско момче е нападнато по време на акция на унгарска ектремистка група“ – това е пропагандната част.

Защото по-нататък, от описанието на случката, все пак става ясна реалната картина: че е имало „напрежения“ и после е имало сбиване – между две групи. И всъщност наранявания са получили общо 4 (четири) лица. Да приемем, че ромското момче е било едно от тези 4 лица – а другите 3 какви са, кои са?

Е, такива въпроси „Европейският център за ромски права“ не си задава – той не се интересува от тримата други пострадали – за „Европейският център за ромски права“ е важно само това, че 1 (едно) ромско момче е пострадало. (Ако и останалите пострадали бяха роми, бъдете сигурни, че заглавието щеше да бъде „Четирима роми пострадаха при …“)

И така: при едно сбиване, „Европейският център за ромски права“ се интересува само от жертвите от едната страна (ромската) – жертвите и пострадалите от другата страна не са интересни, нали?

- 02-03-2012|Сандо

Сирков, многословните ти коментари и „примери“ няма как да скрият нито пристрастията ти, нито опитите ти за манипулация.

Извадил си някаква част от ежегодните доклади на ЕРРЦ за насилието над роми извън контекста и се правиш на инспектор Дюдю… Въпросната случка в Дьондьошпата е само малка част от постоянния тормоз, който любимите ти неонацисти упражняваха над ромите от селото в продължение на месеци.

Опитите ти да покажеш неонацистите като „патриоти“, или да представиш мен като параноик, който привижда нацисти там, където ги няма ще хванат дикиш когато цъфнат налъмите.

Непредубедените могат просто да потърсят информация за действията на неонацистите в Унгария. Из интернет ще я намерят в изобилие.

here

here

here

here

here

Ето резултатът от едно съвсем бързо търсене.

Във видеото за отдаването на почести на Брейвик между свастиките и кръстовете стрели (емблемата на унгарските нацисти от времето на ВСВ) ясно се виждат и инсигнии и книжки на групата, тероризираща ромите в Дьондьошпата.

- 02-03-2012|Любомир Сирков

Сандо, съжалявам, но и с последните линкове, които си дал, отново потвърждаваш че си именно „параноик, който привижда нацисти там, където ги няма“ (по собствените ти думи).

И какво точно се вижда, според тебе, в това, което ти наричаш „видеото за отдаването на почести на Брейвик“?

В това видео някакъв дикторски глас обяснява, че някакви хора били слушали някаква песен, която преди това пък Брейвик бил слушал… И какво сега – според тебе всички, които някога са слушали тази песен, са … какви?

Ами тя тази песен нито е писана от Брейвик, нито е писана за Брейвик… Т. е. „вината“ на тази песен е, че Брейвик я бил слушал…

Аз разбирам, че всеки е в правото си да прави всякаква пропаганда, включително и тук, но все пак нека имаме малко уважение към фактите.

А който иска да узнае за каква точно песен става дума, може да прочете музикалния критически анализ, обхващаш няколко кавър-версии,

ТУК

- 19-03-2012|Боян – Аман!

Вуйчо ми, от Кнежа, на 85г., излязъл пред къщата си, дето има черешово дърво и видял двама културни, възпитани и законопослушни РОМИ да му я берат. Запитал ги какво правят, а те: „дядо, я се прибирай обратно, че да не стане лошо“ …

Златко, Орхане и пр. -- ама защо не идете лично в БГ да си продавате УСТНО проциганските мероприятия, ами плюете с/у суверенни и демократични страни, дето се опитват поне малко да се предпазят от тая чума, дето един ден ще съсипе България, наречена цигански народ??? Този народ е пример за това, че расите са неравни като качество и толкова по-зле за Златко, дето живее „извън“ и още не го е разбрал. Защо никога, никъде, в нито една страна и при нито един строй циганите не се адаптираха към местните условия, а навсякъде са мръсни, бедни, прости, крадливи, мързеливи?

Целият този смешен/тъжен плач за бедните и нещастни цигани, ако не е поредната акция на Златко да си повдига рейтинга на четивност със скандално блудкави и тъпи (понякога, както е в този случай)мат›рялчета, може да се обясни само с криворазбраната западняшка „политическа правилност в мисленето“, което е не по-малко тъжно и тъпо, когато става дума за уж интелигентни хора …

П. П. И за да не пиша два пъти кода за сигурност (???) -- думата нацисти идва (Златко това го знае със сигурност, ама си мълчи) от „национални социалисти, че и работници“, нали така? А преведено на обикновен славянски ще дойде нещо като „народни общественици“. Е, къде им е кофтито???

- 19-03-2012|Л. Лозанов – Кофтито

Кофтито не е в това как се казват, а в това, което са направили. Делата правят името, а не етимологията.

- 19-03-2012|Л. Лозанов

А тая работа с вуйчо ти – колкото и плачлива да изглежда, дали би я разказал, ако на мястото на циганина стоеше някоя бяла нашенска мутра. За по-сериозните, стратегически, немасови престъпления циганите нямат място. Истории – стотици, ако разгърнеш съдебните дела, ама за тях не подсмърчаш. Лицемерно подсмърчане е твойто Боянчо, Баянчо или бабаитко. Доста си мургав отвътре, ако не си разбрал какво им е кофтито на нацистите, толкова години след като цял свят го разбра. А и немците са наясно най-паче…

- 19-03-2012|Боян – Другарю Лозанов,

Машаллах, веднага ме уцели! Бил съм бил мургав отвътре! А к›ъв да бъда -- червен, оранжев? Или политически правилен бял и непорочен???

Едните престъпления не могат да служат за оправдание на други, драги ми др. Лозанов. Няма нужда да си преразказваме баналности от рода „във всяко стадо има черни овци“. Верно, има, ама колко? И колко са белите? Или всичките са черни и млеко не дават, а само зобат?

А това за етимологията беше само едно подръпване на ушето, ама не сте го схванали -- много е лесно да се лепят етикети, трудното е да се види проблемът в дълбочина, а именно това е, което липсва както на статията-повод, така и на повечето коментари, особено на циганозащитниците. Г-н Лозанов, на друго място бях го казвал, явно не сме съвпаднали -- завършил съм право и съм последният, който ще седне да защитава каквато и да е мутра -- била тя бялобългарска или сивоциганска, не ми преиначавайте смисъла, моля. Нека говорим по същество, ОК?

- 19-03-2012|л. Лозанов – По същество

Няма колективна вина. Тя винаги е конкретна и индивидуална. Иначе несправедливо жигосвате тези цигани, които са имали смелостта и способността да се измъкнат от колективния манталитет и ако са малко – вината е в подобни колективистични (и средновековни) квалификации. Има 2 вида българи – нормални и престъпници. Другото е смесване на баби с жаби. Наказанието трябва да идва, защото е престъпник, а не защото е циганин – разликата е огромна. Другото е връщане във времената на инквизицията и колективните суеверия. Нали не искате арабски сценарий и шериат за закон? Надявам се.

Имам приятели цигани от Консерваторията – великолепни пианисти и цигулари с говорим английски. И не могат да намерят свястна работа у нас, благодарение на такова мислене като вашето. Ксенофобско. Което за жалост е масово и изобщо не споделям мнението, че моите сънародници са толерантни хора. С това се обричаме да бъдем народ без дългосрочно бъдеще. Това, че сте завършил право не предопределя манталитета, а го превъоръжава. Което може да ви сложи в кръстоносните редици, а може и в битка за нормалност в обществото. Изборът си е ваш, но ми се струва, че е направен.

- 19-03-2012|Любомир Сирков

Именно хора като г-н Лозанов (а по всичко личи, че и Златко Енев е на същия акъл) тук успяват да изфабрикуват някаква невероятна каша – от иначе съвсем прости и ясни неща.

Този човек започва по-горе да поучава – другите – с едни отдавна изтъркани клишета така: „Няма колективна вина. Тя винаги е конкретна и индивидуална.“ И в същото време той веднага забравя какво е казал току-що – и сам се впуска да обвинява – и то не отделни хора, а направо цялото ни общество – че имало „ксенофобско“ мислене…

И че обществото – нашето – било виновно задето някакви негови (на Лозанов) приятели цигани от Консерваторията не можели да си намерят работа…

Другото клише, което Лозанов използва, е следното:

„Наказанието трябва да идва, защото е престъпник, а не защото е циганин – разликата е огромна“

Всъщност, у нас ситуацията е точно обратната: никой не е бил наказан, „защото е циганин“ – но има точно обратните случаи, в които даден човек НЕ Е наказван (или не изтърпява пълния размер на наказанието) именно защото е … циганин (ром).

И един от най-“знаковите“ (и пресни) примери за такива случаи е следния.

Измежду помилваните от бившия вице-президент Ангел Марин има и такъв случай:

Става въпрос за лице, наказано от съда по Наказателния кодекс за следното „Чл.191, ал.3 и чл.151 без брак заживял на семейни начала с 14-годишно момиче“.

В мотивите към помилването е официално записано следното:

„Чисто съдебно минало; с пострадалото лице от престъплението живее на съпружески начала и има общо дете. Произхожда от ромско семейство с нисък социален статус. Не осъзнава и трудно приема, че деянието е криминализирано. Силно привързан е към майка си и,, жена си“. Майка му и момичето, от което има 7-месечен син, го подпомагат според възможностите си. Комисията предлага помилване. Причините за извършване на престъпленията се коренят в слабите морално-волеви задръжки и силното влияние на традиции на ромската общност.“

Пълния файл с всички официално оповестени помилвания на бившия вицепрезидент можете да видите тук

here

- 19-03-2012|Боян – До г-н Лозанов

Всъщност, г-н Лозанов, бедата е именно в това, че разни псевдо- хуманитарни личности и организации защищават не отделно взет несправедливо осъден циганин, а цялата им общност, понеже била „маргинализирана“. Вменява се колективна вина на културните общества (а Вие я вменявате на българите, които макар и не особено културни все пак не са на ниво цигани), че били били дискриминирали циганите. Вярно е, нали? ОК. Както казват, няма дим без огън -- това(1) и (2) -- защо всичките опити на културните общества да ги образоват и въвлекат в нормалния живот се провалят? На който не му харесват правилата на цивилизацията -- да ходи в Сахара -- място бол.

И накрая -- макар да съм убеден в расовото неравенство като изходна база, никога не съм оспорвал отделни индивидуални постижения, а сред циганите в музиката такива има много и -- евала. Де да бяха всичките такива. Изключението, нали не спорим, само потвърждава правилото.

- 19-03-2012|Б. Павлов – една съвсем друга музика

Вижте тук, моля:

here

Върху тази, непоклатима „изходна база“ е изградена Америка. Това не е заслуга нито на д-р Кинг, нито на Би Би Кинг – сбъдването на една мечта не може да бъде „индивидуално постижение“ – „We Shall Overcome“ не е етническа музика…:)))

- 19-03-2012|Л. Лозанов – за циркаджията, убеден в расовото неравенство

Отначало ми се стори, че търсиш истината, макар да се луташ. Сега виждам, че си словесен палячо, който жонглира с епитети. „…невероятна каша – от иначе съвсем прости и ясни неща.“ Простите и ясни неща са в прости и кухи глави. Клишета е точно такива папагалски повтаряния: „Изключението,…, само потвърждава правилото.“ Изключенията от нютоновата физика не са подтвърдили нейната ограниченост, а са създали айнщайновата. Изключенията пък от нея – са родили квантовата теория и никакво папагалничене не може да отрече очевидното – че тази реплика е обикновена глупост. Че си расист се вижда в прав текст – не виждам какво неточно съм казал, ако такива като птеб не са в пандиза досега за такива подбудителства и приказки.“Измежду помилваните от бившия вице-президент Ангел Марин има и такъв случай…“ Измежду… има още хиляди случаи, които съвсем не са измежду и съвсем не са цигански – така че твоя подбор е преднамерен. С което нищо недоказва освен, че случаят е един измежду многото както една черна кокошка е една измежду 1000. Ксенофобията не е отношение само към циганите, а към всеки различен по цвят, манталитет или етнос. И към деца на негри или араби, към турци или инвалиди. А за сведение не е вярно, че има малко интегрирани цигани – половината от мургавия Сливен са нормални хора, половината далавераджии. И едната, и другата група воюват помежду си. Били изявени само в музиката. Ти или си сляп, или си се срещал с цигани само за да се биеш с тях. Чирков какъв е? Работил съм със стругари и строители – добре квалифицирани майстори. Цигуларите били „мои“. Циркаджия! Кадърността на хората е на всички ни. Проблемът си е в теб. Няма псевдохуманизъм. Или е хуманизъм, или е расизъм и кухо кънтене в главата. Губиш ми времето. Нищо не вменявам, защото като част от народа считам и гражданите ни турци, цигани, евреи, арменци, каракачани, даже групичката истерясали ОМО-вци, дето имат право да си крещят каквито си искат химери. Не съм съгласен с тях, но в това е нормалното общуване – да бъдем различни. А и отчасти да сме си интересни. Ако реализирането на една мечта не може да бъде индивидуално постижение, защо цитираш Мартин Лутър Кинг като емблема именно на борбата за нещо, чийто враг си очевидно.“…убеден в расовото неравенство“ егати „изключението, което подтвърждава правилото…“ По-голяма глупост скоро не ме беше разсмивала. Не били на ниво „цигани“. Ами наистина не си на нивото на Чирков.

- 20-03-2012|Б. Павлов – основният въпрос

Уважаеми, г-н Лозанов,

Подозирам, че се е получило някакво недоразумение: горният пост не е писан от Ваш опонент. Аз, Б. Павлов, се подписвам под всичко, казано от д-р Кинг, а и под онова, което Вие сте написали. Може би, имаме незначителни различия във възгледите си за ролята на личността в една всеобща тенденция, но, за мен, това е второстепенно. We Shall Overcome е всеобща песен. Ако пренебрегнем направеното от всички американци за каузата на д-р Кинг, ще извършим съществена несправедливост срещу сърцевината на неговото дело – протегната ръка би останала във въздуха, ако липсва ръката, която да я поеме – не е ли това буквалният и символичният смисъл на финала на неговата реч?

Ще изясня за Вас тезата си: подобни, колосални, социални промени са осъществими само върху основата на един широк, морален консенсус и затова, обективно, са постижение на центростремителните сили на обществото, което създава личностите, които ще ги въплътят. Кои са тези сили у нас, е по-важният въпрос, който остава без отговор в този, твърде странен, наш „спор“:))

- 20-03-2012|Златко

Господин Лозанов, имате моята пълна поддръжка и съпричастност! Подписвам се под всяка дума, която казвате. А хората, с които спорите (без Б. Павлов, това е очевидно недоразумение), са просто част от цвета на времето, в което живеем. Но времената се менят, слава Богу!

- 20-03-2012|Самолет 005 – re: за циркаджията, убеден в расовото неравенство
Л. Лозанов писа:

Простите и ясни неща са в прости и кухи глави.

Съгласен съм, че там яснотата е най-голяма, макар едно от най-непостижимите човешки умения е да направим идеите си ясни. Но всъщност въпросът ми е за друго. От какво се страхува един националист? Макар и подобни, доста различни са страховете на един фанатик (религиозен)?

Man is a competitive animal, но живеем в групи. Страхът на националиста, а и на фанатика, идва от това, че групата може да се окаже слаба и победима. Тогава кога една група е победима? Българската група според националистите е победима, а фанатикът желае възвръщането на някаква вяра, която да ни направи силни… Къде е сгрешеното в този код?

- 20-03-2012|Любомир Сирков

Тъй като Златко самоуверено (и неразумно) се превъзнася в полза на примитивното мислене на Лозанов („Подписвам се под всяка дума“, тръби Златко), нека все пак да му разясним на Златко под какво точно той току-що се „подписа“.

В думите на „Лозанов“ (или на Златко) намираме и следното изречение:

„несправедливо жигосвате тези цигани, които са имали смелостта и способността да се измъкнат от колективния манталитет“.

Именно тук, в тези думи, е заровен целия проблем с масовото неразбиране на ромския въпрос у нас – което с лекота обхваща дори и иначе уж интелигентни и образовани хора.

Прочетете тези думи ги отново, за да разберете за какво става въпрос. И къде точно е проблемът.

„несправедливо жигосвате тези цигани, които са имали смелостта и способността да се измъкнат от колективния манталитет“.

Обърнете внимание, че от една страна, в тези думи се съдържа едно важно признание: че за ромите е характерен определен „колективен манталитет“. От друга страна, се споменава за някакви отделни цигани, „които са имали смелостта и способността“ да се измъкнат от този характерен за циганите „колективен манталитет“…

Всъщност, по принцип, когато говорим за ромите, ние като общество трябва да решим към какво по-точно се стремим:

1. Към индивидуално самоизмъкване на отделни лица – измъкване от определен „колективен манталитет“ (ромския, или друг малцинствен манталитет)

или

2. Към колективно самоизмъкване – от колективния манталитет.

Изглежда, Лозанов (и Златко Енев заедно с него, пък и други големи „мислители“ са в тази компания) е голям привърженик именно на първия вариант: той разчита на това, че отделни индивиди (тези, „които са имали смелостта и способността“), ще се самоизмъкват.

Добре, ясно е, че такива индивиди винаги е имало – и винаги ще има. Но те са именно индивиди. Те са единици. А какво става с останалите? Какво се случва с ромската общност – като общност?

Всъщност, ако искаме реална промяна, много по-важно е да се реализиравторият вариант: не индивидуално, а КОЛЕКТИВНО самоизмъкване на ромите от сегашния им „колективен манталитет“. Т. е. не отделни хора да извървят определен път, а цялата общност да извърви необходимия път. И общността да има смелостта и способността да го направи.

Това е принципната разлика между Лозаново-Златковото виждане (което е остаряло и се крепи на повтарянето на мантри от типа „или хуманизъм, или расизъм“) – и другото, новото виждане, което ни е необходимо като общество, за да може нещата с ромите действително да се придвижат напред. И да се движат обществено, а не индивид по индивид. И ако по-горните ми думи звучат прекалено абстрактно, ще ги илюстрирам с един съвсем конкретен пример, взет пак от думите на коментиралите по-горе. Лозанов пита „какъв е Чирков?“…

Ами какъв е, г-н Лозанов? Всеки ще ви каже, че като чуе името „Чирков“ се сеща за думата „хирург“ (а не за думата „циганин“).

Чирков е хирург – защото е направил повече за хирургията, отколкото за която и да било друга обществена сфера, в която е работил. Чирков беше за известно време и в политиката, но хората ще го запомнят не с това, че е „политик“, а с това, че е хирург.

Или, за да е съвсем ясно: Чирков не е Мартин Лутър Кинг – и няма да стане. Разбирате ли разликата, господа Лозанов и Златко?

- 20-03-2012|Самолет 005 – … пътеводна светлина…

Сирков – като така си ни проповядваш, то как циганите ще се измъкнат колективно от колективния манталитет – довърши си мисълта…

- 20-03-2012|Любомир Сирков

Самолете, отговорът на твоя въпрос е съвсем прост и очевиден: както всяка друга общност на територията на Европа е извървяла вече един определен път в своето развитие, така и циганите (ромите) трябва да го извървят. Те трябва да си извървят пътя, те трябва и начина да си намерят – начина, който да е подходящ за тях.

Аз мога само да им препоръчам да следват поне отчасти пътя, който българите са изминали в рамките на Османската империя през своето Възраждане.

А именно: намерили са начин да бъдат икономически продуктивни в рамките на съществуващата система, след което са намерили начин и да развият собствена образователна система. Оттам нататък българите са осъществили и политическа самостоятелност (разбира се, в рамките на естествени и неизбежни зависимости от често по-силни от нас външни фактори).

Но, разбира се, това е само един от възможните начини. Ние не можем да го налагаме на никого – но който от ромите има желание, може да ползва всякакъв чужд опит, включително и нашия, българския.

- 20-03-2012|Самолет 005 – re:
Любомир Сирков писа:

===

Ние не можем да го налагаме на никого – но който от ромите има желание, може да ползва всякакъв чужд опит, включително и нашия, българския.

Как човек отправя предизвикателства към самия себе си?

- 21-03-2012|Б. Павлов – пътя към „свободата на формата“…

Д-р Кинг, „формално“, е баптистки проповедник и, по образование, теолог и това би могло да ни даде идеи за възможни отговори на въпроса на Самолета, как ефективно да отправяме и да приемаме предизвикателства към самите нас.

„Моят“ отговор е: чрез „отстраняване от самите нас“; чрез включването ни в една, културно утвърдена „система от отстранения“, която смекчава драматизма на „натуралното“, човешко общуване. Признавам си, че това е любимата ми тема и затова допускам, че може да греша – чакам да чуя вашите мнения.

Една фраза на Мамардашвили ме занимава от много време: „…формата е единственото, което се нуждае от свобода…“

Тази констатация може да звучи обезкуражително в условията на едно опустошено общество. Нали?

- 22-03-2012|Боян – За простите неща и простите хора

Какви е деца раждала и продължава да ражда тая наша майка … О, музо, възпей оня праведен гняв на др. Лозанов, върховен прокурор и съдия, дето изпраща хора в затвора за изказани мисли! Ама такава каша е забъркал, такъв буламач от „аргументи“, че ако трябва да ги разнищвам, един семестър няма да ми стигне да му обясня -- толкова е изоставането от най-елементарната логика, ама освен това явно имаме проблеми и с вникването, а се палим по повод и без повод …

Накратко: Който има зрение и съзнание -- за него повечето неща са ясни; сложни са те за късогледите и недо-“зрелите“. Не знам какво има на оня свят, драги ми Л. Лозанов, но за съжаление, на тоя не живеят само готини читатели на Тютчев, както пееше Валди, а е пълно с двуноги изчадия от всякакви бои. Но Лозанов, ти не се стеснявай, иди па поживей у Факултето или в Столипиново -- белким ти просветне, ако имаш батерия във фенера си, че като гледам -- или я е нямало съвсем или отдавна се е сдухала. Само бледи отгласи от нещо учено по физика(Нютоновата физика е отменена, а изключенията от нея не са подтвърдили нейната ограниченост, а са създали айнщайновата?????), ама недоучено по биология. Запиши си го някъде: не всяко homo на тая земя е sapiens, Лозанов. И даже да е с българско име, пак не е гаранция, явно.

П. П. Златко, аз пак да попитам (май веднъж вече питах, отдавна беше, та съм забравил отговора, макар да ми се струва, че е предопределен) -- Прегледът, като е Либерален, защо е тая нетърпимост към различните мнения? Нали не се боите от нашите въпроси, г-н Главен редакторе? Сирков не го познавам, ама мисля че е безобиден и дава пипер -- иначе само единогласие … скучно. Аре да не бъдемЕ хем полеви играч, хем рефер -- изберете си едното и простете ни нас, дето сме част от цвета на „времето“(?)

- 22-03-2012|Боян – До (по)читателя на Мераб К. М.

Г-н Павлов, извинете го Лозанов, че ви омеша в своята каша -- той толкова си може човечецът. А инак -- високи са вашите помисли, не са за тоя грешен и долен във всякакъв смисъл свят. Далече сте се издигнали над баналната тема, дала повод за този малък културен спор и затова, мисля да не навлизам в стратосферните ви изваяния, че малко е кислорода там. Земни хора сме ние, не ги схващаме тия въздушни скулптури, sorry.

- 22-03-2012|Б. Павлов – светът, погледнат от кулата:)

Въпреки Вашата Скромност, все пак, аз се надявам, че Вие не слизате на нивото на нашата плаха посредственост с едничката цел да ни избършете сълзите и сополите, Бояне. Ние с Вас се оказахме съименници!:)) та, освен доброволна самоизолация в етноцентричните ни пустини, каква друга, хуманистична идея за безконфликтно съжителство, тук и сега, ни предлагате? Без всякаква ирония Ви питам, защото подозирам, че Вие, (както е писал Мераб Костантинивич), „владеете“ истината – а тъкмо споделянето на идеите ни, според него, ще ни направи „цивилизовани“, тоест, достатъчно отстранени от натуралността, която може разрушително ни противопостави.

За мен пораснал човек е оня, който е успял безпроблемно да замени пясъчните замъци на детството си с „въздушните кули“ на зрелостта.

Моля Ви, споделете с нас плановете на вашата „кула“:)))

Не ни оставяйте да се гърчим сами над противоречиви метафори в стратосферната самота на екзистенциалната ни разтревоженост и обърканост.

- 22-03-2012|Самолет 005 – re: светът, погледнат от кулата:)
Б. Павлов писа:

…

Не ни оставяйте да се гърчим сами над противоречиви метафори в стратосферната самота на екзистенциалната ни разтревоженост и обърканост.

Павлович – човекът каза, че не всяко homo на тази земя е sapiens. Аз държа да го поправя – трагичното е, че не всяко homo на тази земя е homo… (кой както си може, така да го разбира)… Човещината и милостта са онова, което ни прави хора, а те са по-висши от разума, защото го включват в себе си. Уточних все пак, защото homo означава и други объркващи правилността неща… За второто значение на homo не бих искал всички да са homo. Ще се позова на езичника Целз, който още в топлите години на прохождащото християнство е казал „Ако всички искаха да са християни, то самите християни нямаше да го искат!“. Малко са онези, които се осмеляват да коментират така пряко някои от демоничните аспекти на авраамитския sapiens, от който в Европа, та дори и в България, има в отчайващо изобилие…

- 23-03-2012|Б. Павлов – ако беше лесно всеки да е „християнин“…

Очевидно трябва да поразсъждаваме за еволюцята на „формата“.

Споменът за задружната, „пренатална“, човекоподобност, отпреди „осевото време“, битвува и до днес по нашите земи в онова, което ти просветено наричаш авраамитско мислене. Но „Бог“ добросъвестно се е представил на Авраам, ти, нали си спомняш: „Аз Съм Оня, който Е“… Това, удивително, човешко самооткритие векове наред, на запад от Инд, ще остане неразгадано – Оня който не е нищо друго, а просто „Е!“, тук, не става автоматично „Аз-а на Всичко“, а, първо става Абсолютния авторитет, Бащата, „Творецът“, Бог… и така до към шести век пр. н. е. и оттам, както изглежда, за нас започват мъките на богорождението, които не са приключили до днес (и, може би не трябва никога да свършат). Защото освобождаващото познание „Ти си Това!“, за пресметливия Запад, не се дава в безметежния скут на медитацията, а на аналитичния, кръст на Самоспасението. Затова и до днес има „кръстоносци“ сред „християните“, но и такива, които занаят колко трудно е всички да бъдат „християни“. На Самия Отец са били нужни години и години и години… докато се „смили“ най-после към нас и се въплъти.:)

- 10-10-2013|edin dryg – otnosno malcinstvata…

vreme e za „okon4atelnoto re6enie“, no po nov, nenasilstven i civilizovan na4in…

„Америките ни“

Автори: Иван Христов, Едвин Сугарев, Владимир Левчев,

Милена Фучеджиева, Катерина Стойкова-Клемър,

Йордан Ефтимов, Алек Попов, Пламен Антов,

Галина Николова, Стоил Рошкев

Иван Христов – няколко уводни думи

Костюмът на дядо. За повечето от нас Америка е свързана със спомен за дядо или баба. Ако нашите татко и майка са от СССР, то бабите и дядовците ни са от Америка. Бях ученик в пети-шести клас, когато забелязах, че дядо има много хубав костюм. Винаги, когато имаше някакъв празник, той го обличаше. Изглеждаше така, сякаш костюмът е сам по себе си човек или постоянен гост на нашите празници. Полюбопитствах и разбрах, че той е подарък от един от братята на дядо ми, емигрирали в Америка още преди 9 септември 1944 г. Вероятно това беше последното нещо, което братът на дядо ми е изпратил, преди окончателно да реши, че тези нехранимайковци българите нищо не заслужават и да скъса роднинските отношения или последното нещо, запазено като мил спомен от родствена връзка. Но като дете за мен Америка олицетворяваше дядовия костюм. Спомням си как по време на късния соц майка ми и леля ми бяха издирили адрес на своите братовчеди американци. Бяхме се събрали в трапезарията цялото семейство и правехме списък с подаръци, които искахме да ни бъдат изпратени от САЩ. Така и не получихме отговор на нашето писмо. Но за мен тогава Америка беше нещо като Дядо Коледа, който тогава беше Дядо Мраз. Ако има нещо, което не мога да простя на късния соц, то е, че ми отне възможността да разпознавам Дядо Коледа от Дядо Мраз. И досега ги бъркам и не знам кой точно ме навестява в Коледната/ Новогодишната нощ.

Майкъл Джексън. За повечето от нас като деца Америка е Винету, индианци и Гойко Митич. Но за мен не е така. Сестра ми харесваше Винету. Аз харесвах Майкъл Джексън. Спомням си, че дори когато отидох на екскурзия в СССР, оттам донесох голям плакат на Майкъл Джексън, който после подарих на момиче, в което бях влюбен. Репетирах лунната походка с часове. В местното кино с въпросното момиче гледах филма „Лунен пътешественик“. Представях си, че Майкъл не прави секс и всяка вечер си ляга във фризер, за да живее вечно. Мислех, че наистина ще живее вечно.

Ето защо бях силно покрусен от вестта за смъртта му. Още повече, че точно по същото време бях в САЩ. Вестта за смъртта на Майкъл от телевизора звучеше като новина за смърт в задния двор. Толкова ли тесен беше станал животът ми. Мислех, че дори и да умре, неговата смърт ще бъде един огромен фойерверк, ново летоброене, световен катаклизъм. А той просто се самоуби като последния лузър. Оттогава в главата ми се върти поема, която още не съм написал – „Майкъл, защо го направи?“ После, от Майкъл преминах на „Гънс енд роузис“. Любовта ми към Майкъл отмина, но любовта ми към страната, която го създаде, остана. Неслучайно, като дете, рисувах Емпайър стейт билдинг, а след това се ожених и за американка.

11 септември. Нещо се скърши в мен на този ден. Беше началото на века. Беше началото на хилядолетието. Някой заби в моята детска мечта два счупени самолета. Тогава разбрах, че мечтата в никакъв случай не е така неприкосновена и недосегаема, както си мислим, а трябва да се подхранва всеки ден. Още като студент харесах Кристо с неговата идея да опакова невралгични точки. Той опакова моето минало – Райхстага в Берлин и моето настояще – Сентръл парк. Харесвам „Вратите“. През тези врати човечеството влезе в 21. век. Ще го поканя да опакова и моята младост, приключила през 2001 година.

Моята Америка. Пристигнах доста трудно. Преди да пристигна в Америка, бях ходил само до Централна Европа. Не съм си мислил, че може да има задръстване в небето. Имаше гъста мъгла над Ню Йорк. Самолетите кръжаха като пчели над кошер. Полетяхме към съседния Ню Джърси. Кацнахме там. Заредихме с гориво. После пак излетяхме. Пак кацнахме. Но когато стъпих на американска земя, разбрах че вече няма да съм същият.

Цигулар на покрива. Когато бях в Америка, гледах един много добър мюзикъл – „Цигулар на покрива“. Разказваше за изгонването на евреите от техните села в царска Русия, началото на 20. век. Когато дъщерите на главния герой – Теви, го попитаха къде ще отидат сега, той отвърна „В Америка!“ и всички се засмяха, с изключение на мен. Приятно четене!

Въпроси на „Литературен Вестник“:

1. Кога за първи път разбрахте, че Америка съществува?

2. Как си представяхте Америка като дете?

3. Какво за вас е Америка, когато вече сте възрастен/а?

4. Били ли сте в Америка?

5. Има ли разлика между реалната Америка и тази в нашето въображение?

Едвин Сугарев

1. Като малко хлапе, може би на четири или пет години. Имах дядо швед, който някъде по това време отиде да види родината си, която беше напуснал още 17-годишен – хванал се беше юнга на някакъв кораб, беше обиколил света и в крайна сметка артисал в размирната България през 1925 г. Та като се върна, той ми донесе много ценен подарък – фигурки на индианци, трапери, каубои и войници, плюс цял сглобяем форт – от типа на тези в Дивия Запад. И докато аз си играех, той ми разказваше какви са тези фигурки и какво е това Америка.

2. Както всички деца по това време – прерии, препускащи мустанги и гърмящи револвери. По едно време ми подариха един гърмящ такъв – с капси и дори с кобур – станах най-щастливото хлапе и всички деца ми завиждаха. Зяпахме със затаен дъх по кината някакви подобия на уестерни, гедерейско производство, с Гойко Митич. Тази визия за Америка се оказа дотолкова устойчива, че чак след години, когато започнах да разбирам автори от типа на Фокнър, съумях да си представя Америка по малко по-различен начин.

3. Представях си я като обетованата страна на свободата, разбира се. И още си я представям така. Когато бях млад, за мен Америка се градеше върху визиите от Удсток, движението на децата цветя, скитанията на Джак Керуак, поезията на Алън Гинсбърг. Днес върху тази романтична гледна точка се наслагват повече визии и имена – и сякаш интересът ми – до голяма степен литературен, признавам го, се е преместил назад във времето – към Уитмън, Мелвил, Торо, Емили Дикинсън. Плюс него обаче имам вече и реалната представа за Америка и американския начин на живот – с многото му плюсове и минуси – и по този начин литературната визия и личното впечатление се конкурират и наслагват.

4. Бил съм три пъти в САЩ, за кратко и в Канада. Най-голямата ми дъщеря живее там. Покрай това не само че бях, но и успях доста да поскитам – с майка ѝ, която е пътешественик с много опит. Бяхме за месец в Аляска и северните части на Канада, стигнахме до Северния ледовит океан, освен това видях Гранд Каньон, Зиан Каньон, Сиера Невада, Монюмент Вали, Сан Франциско и куп още интересни места.

5. За мен да. Преди да я видя, си я представях като сгъстена и свръхцивилизована страна. Това, което ми направи най-силно впечатление, беше невероятната дълбочина на американския пейзаж, огромните диви пространства, които те карат някак си да усетиш, че си част от универсума. И разбира се – хората. Съвсем не са някакви тъпаци, както част от българите си ги представят. Отворени, сърдечни, готови винаги да ти помогнат, енергични и също така – различни, с ярко изразени индивидуалности. Ако за нещо завиждам на американците, то това са тези две неща – широкият хоризонт и не по-малко широката американска душа.

Нашето котловинно битие може да е по-уютно, но е и по- мизерно – не само в материалния смисъл на думата.

Владимир Левчев

1. Бебетата не разграничават себе си от света. Спомням си как синът ми като бебе се опитваше да суче от един слънчев лъч, паднал на лицето му. Постепенно светът започва да се отделя от нас и да се отдалечава – първо мама става нещо отделно, после стаята, слънцето в прозореца, кварталът се отделя, накрая се отделят и другите континенти – Америка, Африка, Антарктика – и съзвездията. Но в известен смисъл целият свят си е винаги вътре в нас, когато мислим за него. Както казва Васко Попа – малката кутийка расте и расте – сега шкафът, в който тя е била, е вътре в нея. Така че всеки си има и своята Америка.

2. Като дете много мечтаех да отида в Америка. Но това беше Америка на Карл Май и Майн Рид – светът на каубои, индианци, прерии, диви коне и бизони. В началното училище пишех индиански романи. Или по-точно имах проекти за романи. Червеният автобус Шкода от Западния парк до Павлово, където живееше баба ми, се превръщаше в дилижанс. Аз имах лъскав капсов пистолет в джоба на дънките „Рила“. Навън минаваше препускаща каруца с индианци, скрили с голям черен найлон главите си от дъжда… Първо измислях името на романа, после разграфявах една тетрадка с образа на Ленин на корицата на глави. Илюстрирах всяка глава с това, което щеше да става в нея и накрая сядах да попълвам в тетрадката самия текст на романа. Стигах най-много до втора страница…

3. Сега за мен Америка е част от миналото ми. Страната, в която отрасна синът ми. Детската ми мечта е вече в миналото.

4. Да, бил съм, живях 13 години в град Вашингтон. Станах и американски гражданин. Сега живея в Благоевград.

5. Както вече казах, всеки си има своята Америка. Освен реалната и личната Америка, Америка е и метафора. Казват ти „Браво, откри Америка!“, когато ти хрумне нещо общоизвестно. Колко вицове имаше едно време: за доплуване от плажа на Варна до Америка, за дефиницията на камерен оркестър като „Московската филхармония след турне в Америка“. По време на Студената война за нашата пропаганда Америка беше империята на Злото, каквато за Рейгън пък беше Русия – и не – като сателит. Онзи ден четох едно интервю на философа левичар Славой Жижек, който между другото казва – скучно е да повтаряме това, което всички повтарят. Например вечно да критикуваме Америка. А защо не Китай? Китай забранява литература, изобразяваща други светове, защото се страхува от въображението на своите граждани, Китай колонизира Африка… Но много хора у нас все още пазят в ума си стереотипния образ на Америка от комунистическо време – като някаква империя на злото. Трудно е да събереш протестна демонстрация срещу руска атомна централа у нас. Или срещу енергийния монопол на „Газпром“.

Но хиляди хора спонтанно и убедено се включиха в демонстрациите срещу проучване за шистов газ в Добруджа. Тази технология за добив е широко използвана не само в Америка, но вече навлиза с пълна сила и в много страни в Европа – от Англия до Полша, Унгария и Румъния. Разбира се, най-голям враг на залежите от шистов газ е „Газпром“. И то не по екологични, а по монополистични причини. Хората спонтанно и масово се включиха в демонстрацията против „Шеврон“. Но някак реториката беше – да изгоним лошите американци, които искат да ни прецакат… Не казвам, че добивът на шистов газ не крие опасности за природата! Но въпросът ми е – може ли да се организира такава спонтанна масова демонстрация против руските атомни електроцентрали? А именно те са потенциалният Чернобил в една земетръсна страна като нашата. Мисля, че старото клише за Америка като империя на злото още действа в подсъзнанието на много хора. Макар че по комунистическо време за мнозина от нас Америка беше по-скоро символ на свободата. Бих искал сам да си задам един въпрос: На какво ме научи Америка? Америка ме научи на оптимизъм, а това е важно, ако искаме да постигнем нещо. Американската мечта е мечтата човек сам, със собствените си сили, независимо от своя произход да забогатее и да постигне лично щастие. Американската мечта е в бъдещето. Уви, балканската мечта е ретроспективна – мечтаем си за някакви златни векове – за героично и безвъзвратно светло минало. Трябва да гледаме напред.

Милена Фучеджиева

За пръв път осъзнах, че има място, наречено Америка, след като баба ми ме заведе в някогашното кино „Култура“ да гледам „Кет Балу“ с Джейн фонда. Бях на 6 годинки и този филм промени живота ми. Джейн беше красиво момиче, което можеше да язди и стреля, и което беше наравно с мъжете. Вирусът на феминизма влезе в мен още тогава. В тази далечна страна живееха много лоши хора с пушки, както и черни хора, свирещи чудни песнички на кръгла китарка – банджо. Някаква магия слезе от екрана и ме погълна. Молих баба ми да гледаме филма пак и пак, докато най-накрая ѝ писна и каза „Стига с тая Кет Балу!“ Години по-късно установих, че единият от двамата певци във филма е бил Нат Кинг Коул.

Това беше първото ми осъзнато влюбване. Америка е в кръвта ми и заради дядо ми Илия Хаджиев, брат на един от големите македонски комити Стойо Хаджиев и син на търговеца Никола Хаджиев. Прадядо Никола е снабдявал македонското революционно движение с оръжие, докато малкият му син е бил пратен да учи в турски лицей в Солун. Петнайсетгодишният Илия бяга от лицея, качва се на кораб за Новия континент, но за зла участ брат му Стойо го сваля от кораба. Ако дядо ми беше успял да се измъкне от България, аз нямаше да съм Милена, а трето поколение американка.

Когато станах на 15 години, и аз реших, че Америка е моето бъдеще, без да знам как то би могло да се случи в соца. И не мирясах, докато не го реализирах. След раждането на детето ми, това е най-правилното решение в живота ми. Връщането ми от Америка пък е третото най-правилно решение. Сърцето ми вече никога няма да е цяло, то живее на два континента с всички плюсове и минуси на тази безкрайно разкрачена ситуация.

За мен Америка е богатство и свят на крайности, който ме научи на свобода.

Даде ми самочувствие, направи ме едновременно гъвкава и неотстъпчива към целите си, внуши ми, че всичко е възможно, и единствената пречка към тази неограниченост е личната ограниченост. Беше безмилостна в много ситуации и ме накара винаги да търся как да лавирам. Срещна ме с маса хора, чийто пример на зверски успехи и зверски провали са ми надежда и червена лампа. Заби ми инжекция американска агресивност и позитивизъм. Сложи ме на пътища, на които бях мегасамотна, и същевременно летях с крак на газта в една огромна, велика, убийствено красива пустош, където джиесемите нямат покритие и не е лошо да имаш поне пистолет в жабката, ако случайно ти се развали колата. Даде ми смелост. Американците ми вдъхнаха вяра, че всичко може да бъде преработено с усмивка, а усмивката може да бъде използвана като оръжие. Изтриха сълзите ми на жална българка и ме научиха да се бия за това, което желая и да не приемам, че има невъзможни неща. Показаха ми как се спазват човешки права на всякакво ниво и същевременно как са готови да преминават през трупове, за да постигнат целите си. Цели, които често са с няколко крачки пред останалия свят. Вкараха в кръвта ми вируса на големите мащаби и голямото говорене, което не се спира и страхува от нищо. Видях най-голямото небе, което съм виждала, най- голямата самота, която съм изпитвала и най-голямата свобода, която съм осъзнавала. Обичам Америка като живота си, а това ме обрича на известна самота. Тази любов винаги ще ме движи и ще ме кара да се чувствам привилегирована с привилегията на човек, осъзнал, че американската конституция е едно от най-съвършените неща на Земята. Това знание не е академично, а преживяно и осъзнато, то дава криле да си свободен човек. Аз се чувствам такава.

Катерина Стойкова-Клемър

1. В първи-втори клас, когато важни мъже дойдоха в училище и ни дадоха полезни съвети в случай на ядрена война. Например да се крием под чиновете, да слагаме мокри одеяла по прозорците и т. н.

2. Америка беше мястото, където живееха индианците. Копнеех да съм един от тях, мечтаех да живея в шатра и да ловя бизони.

Четях „Синовете на Великата Мечка“ без прекъсване години наред. Същевременно Америка беше мястото на небостъргачи и кланици, и на лошите бели хора.

3. Сега Америка е моят дом и моят начин на живот.

4. Живея в САЩ от 1995 г. Сега съм в Кентъки, а преди това в Северна Каролина, Вирджиния, Ню Йорк, Калифорния и Охайо.

5. Когато заминах, нямах конкретни очаквания. Но много исках да видя индианци. Радвам се да споделя, че вече познавам доста. Четири години служих като чирак при един от старейшините на племето хопи. Посещавала съм свещени ритуали, между които и Танц на слънцето. Дадено ми беше и индианско име. Много по-различно е от книгите… И все пак някои неща са съвсем същите.

Йордан Ефтимов

1. На предучилищна възраст. Дядо, който работеше в книжарница в Разград, ми купи глобус. Умирах за него! За дядо си, който ми правеше страхотни мечове и хвърчила. И за глобуса също.

Бях единственото дете, което не бъркаше Америка със САЩ.

Онази игра на столици я владеех до съвършенство. Но играех виртуозно и на реки, планини, морета, заливи, пристанища, изобщо градове… За играта не се кълна, че е била преди първи клас, но там някъде, защото в трети клас ми връчиха медала на 80-то основно училище в Банкя, който по принцип се даваше само на най-добрия от завършващите го.

По това време, към първи клас, написах и първите си стихотворения. Сред тях бе едно за Чичо Сам. Спомням си само, че го сравнявах с огнедишащ змей. И добавях нещо за ракетите „Пършинг“.

Всичко това не ми попречи, когато в училище гостува Симеон Идакиев, току-що върнал се не от Кордилерите, а от Андите, и готов да разказва какво ли не за лами и пампаси, да го попитам за космодрума във френска Гвиана. „Е, не, дотам не съм ходил“, призна си човекът. „А и едва ли биха ме пуснали.“

2. Какво значи като дете? Образ, който се променяше. Дълго време живеех с „Оцеола“ и знаех всичко за онази част от флорида, описана там. После се преместих в Ню Мексико заради Карл Май. Имаше и карти – на вътрешната страна на кориците. Например когато прочетох „По Мисисипи“ на Марк Твен, полудях по градовете на тази река. Знаех ги като скороговорка.

Може би дори свързвах списъка им с прогнозата за нивото на Дунав в сантиметри, която беше най-ефектният урок по бързо произнасяне на труднопроизносими чужди имена. Обаче Марк Твен ти дава атмосфера! И досега това е една от книгите, които бих нарекъл велика.

Това е за територията на САЩ. Но за мен като малко дете от значение беше и Тур Хейердал. От „Кон-Тики“ до мисията „Брендан“.

3. Брат ми е лекар в Сан Диего. Живее в едно селище, което се води част от Сан Диего, но е на половин час от ситито на града и носи индианско име – Поуи. Но Америка от детството ми не си е отишла.

4. В нито едната. Но аз и Европа познавам в твърде ограничени мащаби.

5. Няма – защото Америка, която познаваме, е само плод на въображението ни. Дори и когато сме ходили там или дори сме живели. Ние и България познаваме само като въображаема страна.

Алек Попов

1. Когато баща ми не се завърна оттам.

2. Не съм мислил за това, да си призная… Може би с каубойските ботуши – винаги съм ги харесвал, макар че сега не нося такива. Свързвам я също с „Марсианските хроники“ на Бредбъри, които прочетох като доста млад.

3. Коли, пътища, срещи с непознати. Небостъргачи, които изникват сякаш от нищото. И като че ли отново я свързвам с „Марсианските хроники“. С усещането за празнота.

4. О, да, няколко пъти.

5. Винаги има. Но между двете съществува топла връзка.

Пламен Антов

1. Открих я през далечната 1492 година. Това май стана в някакво детско „Здравно букварче“ с хубави картинки, където имаше статийка за шоколада; та по повод на шоколада стана събитието. Много по-късно дойде митичният Гойко Митич.

2. Също както за Колумб, първоначално – и задълго – Америка за мен беше Индия, прерии, Скалисти планини, апахи, сиукси и разбира се, Гойко Митич. Но не я бърках нито с ГДР, нито с ДЕфА, нито дори с Югославия, ами с Индия.

3. Един континент. В географски и в метафизичен смисъл. Освен това – и много други неща. Голямата ми любов е към южната му половина – към територии като Амазонията, пампасите, Андите; басейна на Ориноко. Това са последните (и за жалост – все по- бързо изчезващи) кътчета от света, където човек (все още) би могъл да се спаси. Дори да не успее да го направи наистина – самата мисъл, че те (все още) съществуват някъде там, е утешителна. От северната ѝ половина на Америката – Канада, северните ѝ територии. Единствено частта, наречена САЩ, ми е малко неуютна; премного тоталитарност има там и премного бъдеще за такъв патологично свободен и носталгичен тип като мен. Но затова пък като културфилософски проблем – САЩ, това е една гигантска, безднена и неизчерпаема територия. И ако трябва да отговоря конкретно на въпроса, както е формулиран: в лицето на САЩ Америка е неуютното, мрачното, студеното, антиутопичното бъдеще на света.

4. Разбира се; кой не е бил в този глобализиран свят.

5. Отговорът се съдържа донякъде в този на въпрос 3. Сложността да се отговори еднозначно иде от двете много различни лица на Америка. Ако Южното ѝ лице предполага отмествания към въображаемото, то Северното е безкомпромисно реално; и тази реалност, за съжаление, все повече се втвърдява.

Галина Николова

1. Бях студентка в трети курс, когато разбрах, че Америка съществува като страна, в която бих искала да отида. Най-добрата ми приятелка тогава, а и един от най-близките ми човеци на тази земя, мечтаеше за Америка. Не разбирах копнежа ѝ, за мен тази страна беше книги, музика и филми, нямаше плътност, не можех да си представя какво е да се живее там, не ме изкушаваше с нищо, стигаше ми да я гледам отдалеч. После Р. замина. Спечели стипендия и замина. По-късно се омъжи и остана да живее там. В голямата презокеанска държава. И аз си казах, че трябва да отида. Да отида да видя тази страна, която ми открадна и приюти приятелката.

2. Никак. За мен Америка съществуваше само в едното измерение на географската карта в атласа ми на света.

3. 4. Първото ми пътуване в чужбина беше в Америка, и първото ми летене със самолет, и първата мълния, ударила самолета, и първата избухнала в ярки пламъци кола под прозореца на хотелската ми стая, и първият Ден на благодарността, и първият подарен куфар книги, и първите… безкраен списък. Някой ден може да напиша „Америка на първите неща“.

Първото ми задълго живеене в чужбина също беше в Америка. Спечелих стипендия „Фулбрайт“ и живях и учих две години в Ню Йорк. Този град ме научи на простор, бързина, смирение и търпимост, а хората, с които се сближих там, ме научиха на щедрост и на благодарност. Изобщо – за мен Америка е едно сборище на изпитания и чудеса. Така я помня.

5. Коя е реалната Америка? Познавам само другата.

Стоил Рошкев

1. Разбрах за първи път, доколкото се сещам, че Америка съществува, когато чух за американския президент. За мен като малък Америка винаги е била американският президент.

Учех в руско училище в софийския квартал „Бъкстон“. В руското, то се знае, от първи клас почнахме с руския език. По оригинални буквари от СССР. Към трети, четвърти клас почти всички предмети взеха да ни ги преподават на руски (с изключение на родната реч и родинознанието). География, биология, математика, световна история, химия, физика, че и пеене и рисуване бяха на руски. Невинаги с преподаватели от СССР, но дори и българи, като тази по музика, те все – на руски. На приемния изпит за първи клас през хиляда деветстотин осемдесет и трета трябваше да позная на снимка Енгелс, Брежнев и Димитров. Както и другаря Тодор Живков, за когото на въпрос: „Какъв е Той?“, отговорих: „Президент на България“. Да се произнесе това беше по-лесно, пък и по-сигурно, тъй като в момента не се сещах за цялото звание – Генерален секретар на Централния комитет на Българската комунистическа партия и Председател на Държавния съвет на НРБ.

Изпитващите отчетоха отговора за правилен, въпреки усмивките им от аналогията с президента на САЩ, благодарение на когото знаех и като название за държавен глава краткото „президент“. По новините тогава нали все заклеймяваха американския президент и ми се беше набило. Роналд Рейгън през Студената война представляваше олицетворението на злото в Източния блок, макар че тогава, въпреки цялото заклеймяване, спомням си, не съм мразил Рейгън, даже напротив – изглеждаше ми малко по-голям свежар от нашите ръководители. А и по-елементарно е да се сети човек при нужда една дума, била тя и чужда – „президент“, отколкото доста повечето титли на големците ни, които поне за децата носеха същия смисъл. Е, знаех за Америка и покрай игрите на индианци и каубойци в детската градина, но някак си не ги свързвах чак толкова с „Америка“. И до ден днешен, щом чуя „Америка“, може би една от първите асоциации, които ми идват, е „президент“ – думата, помогнала ми да вляза в съветското училище.

2. Със скалисти планини, ядрени ракети, орли и знаме с много петолъчки. Чудех се защо и капиталистите използват най-святия символ на зрелия ни социализъм – петолъчката, а не кръста, и то петолъчката, мултиплицирана в цели петдесет или колкото са там щатите.

3. Америка за мен, когато вече съм възрастен, е двайсет и втори век! С всичките високи технологии, виртуална реалност, утопии и антиутопии, присъщи за 22. век.

4. В Америка не съм бил. Надявам се и да не бия.

5. На този въпрос ще отговоря, като (ако) отида. Но при всички положения би трябвало да има разлика, както има разлика между реалната Европа и тази в нашето въображение, респективно България и тази в нашето въображение.

„Литературен вестник“, бр. 4/2012

Източник

Владимир Левчев е български поет и писател, автор на множество книги, между които: „Любовни писма до свободата. Роман“ (1998), „Бог е любов в приятелството, традицията и секса“ (2001), „Небесни балкани“ (2001), „Балканският принц“ (2001), „Архитектура на промените. Формални стихове“ (2003).

Коментари (5)

- 19-02-2012|Anna Atanasova – Моята Америка

1. Кога за първи път разбрахте, че Америка съществува?- От разказите на прабаба ми Елена, чийто брат отишъл там в първите години на 20-ти век и периодично през годините до 09.09.1944 г. изпращал на сестра си малки подаръци от там, включително и малки златни петлета. Така и не разбрахме след промените какво е станало с този човек и как се е стекъл живота му. След това книгите за индианците, уестърните, един филм на Чарли Чаплин за оцеляването на златотърсачите в една жестока зима и вечерята със сварена обувка. После беше Малка къща в прерията и естетсвено Чичо Томовата колиба и Том Соер.

2. Как си представяхте Америка като дете?- От написаното по – горе е видно че за мен Америка беше митъчно място населено с авантюристи и хора доказващи себе си в екстремни природни и житейски ситуации.

3. Какво за вас е Америка, когато вече сте възрастен/а?

4. Били ли сте в Америка?

5. Има ли разлика между реалната Америка и тази в нашето въображение?

В момента когато се дипломирах и започнах работа, разбрах че знам твърде малко неща за истинският живот искам още много да видя, опитам и науча, нобълагрия не беше моето място, имах нужда от ново предизвикателство. Кандидатствах в лотарията Зелена карта и бях избрана. Пристигнах в САЩ малко след събитията от 11 септември, сама и то в сърцето на Майкрософт – Сиатъл. Само след две седмици започнах работа в детска градина в която американките ми поверяваха най – ценното си – децата на мен емигрантката долетяла от 11 хиляди километра. Запознах се с хора от Мексико, Тайланд, Япония, Камбоджа, Иран, Южна Корея и всеки от тях носеше историята на своя път до обетованата земя. Срещтнах една чудесна приятелка Американка – Лидия, която ме прие без никакви предразсъдъци, даде ми безценни съвети за да се слея с мултикултурната среда, направи ми чидесно парти изненада за рожденият ден на една яхта в средата на едно от езерата на Сиатъл, запозна ме с прекрсните си сестри и родители и те ме приеха като собствена дъщеря, заведе ме в книжарници пълни с четящи обикновени хора и тотално разби представите ми за „нечетящите Амриканци›. Живях и една година в Ню Йорк – за мен най – космополитният град на света в който човек се научава на оцеляване в градската джунгла. За мен Америка е изключително съчетание от най- напредничвите идеи за обществено рзвитие и технологии и свободолюбови, самоуважаващи се и толерантни хора, които те оценяват по това което докажеш че си. Америка е и многопластова и страна на двойните и тройните стандарти, не знам до колко е реално това което системата предлага и това което стои зад системата, не мисля че съм стигнала до същтността на духа на Америка. Но ако американската мечта е къща в предградието, градинка, две коли отпред и детето в колежа, то това мога да го имам и в България.

- 22-02-2012|Macho – …плагиатстват

Тези „писатели“всички са чада на социализЪма. Имам предвид ТЕМАТА за Америка.

- 26-02-2012|Whizz Kid

Четох в началото. Не ми е ясно, как дете ще се „възхити“ от костюм. А Левчевите многото грехове ще изкупват в Чистилището.

- 27-02-2012|Златко Ангелов

Ето още нещо за Америка тук

- 28-02-2012|Златко Ангелов

Предлагам ви още един коментар по темата за Америка --- с поглед към България.

Милош Форман на 80 години

Автор: Борислав Гърдев

„Знам, че звучи малко наивно, но и достатъчно сериозно – трябва да забавлявам зрителите. Ние всички трябва да се забавляваме – аз, актьорите, операторът – всички трябва да се чувстват така, все едно правим филма за себе си, защото това е иднственият начин творбата да се изпълни с определена лекота.

Ако всички участници чувстват тежестта на парите, дадени за направата на филма, това по някакъв начин влияе на крайния резултат, който не винаги е очакваният“.

Да се пише за един от най-талантливите и изтъкнати режисьори на нашето време, роден на 18 февруари 1932 г. в гр. Чеслав, е примамливо и трудно.

Причините са няколко, но главната е една – филмите му са известни по света, анализирани са внимателно и цялостно, и е много трудно да се отбележи нещо ново за тях и за създателя им, различно от познатите констатации и обобщения.

Милош Форман ме привлича преди всичко като личност и характер, открил и разработил своя територия в киното още от времето на следването си в Пражката филмова академия ФАМУ, в която попада с натрупания опит на режисьор и драматург на театър „Латерна магика“, както и с несретническата си съдба на сирак, расъл по сиропиталищата, загубил рано родителите си в нацисткия концлагер Аушвиц през 1942 г., преживял налагането на комунизма в родината си шест години по-късно и сам принуден да емигрира през 1968 г.

Той винаги с гордост заявява, че е живял при шест различни социални системи!

Първите си сериозни успехи постига в документалното кино с „Конкурс“ (1962) и „Ако не беше музиката“ (1963).

Те са преди всичко плод на дръзка и мотивирана импровизация, като с тях разкрива двете страни на съвременната популярна музика, както и мечтите на обикновените младежи за един по-различен и интригуващ живот.

В „Ако не беше музиката“ лансира непрофесионала Ян Вострочил и бъдещия актьор Владимир Пухолт, с които ще работи и след това, а в „Конкурс“открива щедрия талант на Маркета Кротка, мечтаеща да замени жалкото си битие на келнер с примамливия свят на естрадните звезди.

След това създава трите си знаменити филма „Черен Петър“ (1964), „Любовта на русокосата“ (1965) и „Пожар, кукло моя“ (1967), в които като сценарист и режисьор деликатно, със специфично чувство за хумор и много искрено и непосредствено поставя за разрешаване проблема за взаимоотношенията между поколенията и за грижите и надеждите на младите хора.

С тази си трилогия Форман отхвърля господстващите стереотипи и предизвиква твърде спокойните съвести.

Но той не е нито разгневен, нито бунтовник. Казва това, което мисли, напълно свободно, с нов стил, модерно.

От тези класически ленти, станали фундамент на чешкото филмово чудо, донесли му планетарна слава и овациите на водещите специалисти в света, определено харесвам втория и най-вече третия филм от поредицата.

„Черен Петър“, ако и да печели „Златната лодка“ за най-добра режисура в Локарно, е все още заявка, опипване на почвата, мозайка, дразнене на еснафските критерии за лично щастие от страна на младия продавач Петър Ванек (Ладислав Яким).

„Любовта на русокосата“ е горчива сатира на чешкия истаблишмент и поетична елегия за крушението на една миловидна и много симпатична провинциалистка (Яна Брейхова), сблъскала се с фалша и лицемерието на хората от столицата Прага.

Иронията в „Пожар, кукло моя“, неговият пръв цветен филм с Ян Востръчил в главната роля, прераства в сарказъм.

Критичният поглед към затвореното пожарникарско общество е поръсен с жлъчни зарисовки, докато финалният пожар с мрачните внушения, които предизвиква, е недвусмислено предупреждение за приближаващата обществена драма.

Милош Форман щастливо избягва участта да стане свидетел на окупацията на своята родина от войските на Варшавския договор на 21 август 1968 г., тъй като е във Франция за обсъждане на свой проект, филмът му получава номинация за „Оскар“, продуцентът Клод Бери се навива да купи лентата от чехословашкото правителство, след което режисьорът приема предложението да специализира в САЩ, защото „в моите представи Холивуд беше нещо като пирамидите за архитектите: място, където не можеш да не отидеш, заради големия опит. „

Отказвайки да се завърне след т. н. нормализация, Форман се превръща в невъзвращенец, неговите филми са забранени в Чехословакия.

За повече от десетилетие името му е табу, подобна участ сполетява и двамата му най- близки сътрудника – сценаристът и бъдещ режисьор Иван (Айвън) Пасер и операторът Мирослав Ондржичек, които покрай него също стават световноизвестни.

Поставен в екстремна ситуация Милош Форман мобилизира целия си творчески и волеви потенциал и след четири години, прекарани в обмисляне на проекти в прочутия нюйоркски хотел „Челси“ през 1971 г. успява да заснеме в съавторство с Душан Макавеев, Пуриша Джорджевич и Тинто Брас ексцентричната сатира „Тъгувам по Соня Хени“ с Брук Хауърд и Катрин Роувъл, а след това и първия си американски игрален филм „Излитане“, отразяващ непринудено всекидневието на тинейджърите в Ню Йорк и намиращ много допирни точки с дебюта му в Чехословакия „Черен Петър“.

„Излитане“ е награден в Кан със специалната награда на журито, дебютантката Линеа Хикок като Джейн Тайн се справя блестящо с главната женска роля, подкрепена от Бък Хенри и Лин Карлин, играещи нейните родители Лари и Лин, публиката се забавлява с ироничния и честен поглед към американския начин на живот през призмата на две поколения, уловен е носталгичния дъх от края на 60 – те и началото на 70-те години на миналия век, а това е вече попътен вятър към голямото кино, към осъществената американска мечта.

Междинната спирка е 10 минутната новела „Десетобой“ от документалния филм за Мюнхенската олимпиада „През погледа на осемте“ (1973), за която е поканен в компанията на знаменитости като Юрий Озеров и Артър Пен, а неговият ярък и категоричен успех в новата му кариера, първият негов шедьовър в САЩ става продуцираната от Майкъл Дъглас екранизация на романа на Кен Киси „Полет над кукувиче гнездо“ (1975).

Това е един от любимите ми филми, Джак Никълсън в ролята на Рандъл Макмърфи е велик, достойна негова противничка е Луиз Флетчър като демоничната сестра Рачид, а финалът с раздраната мрежеста преграда от прозореца на лудницата, пробита от вожда Бродмън (Уил Симпсън), винаги ме е довеждал до силен потрес.

Имало е защо да треперят чешките цензори и да се противят цели 7 години този филм да бъде показан у нас, въпреки че „Полетът“… като всеки шедьовър има амбивалентно звучене – за едни е метафора за упадъка на консумативното западно общество, за други е обвинение срещу методите на лечение в психиатриите, а за трети е просто критика на тоталитарната система, поднесена фино, оригинално и много въздействено.

Същият емоционален плам струи от „Коса“ (1979), екранизация на знаменития мюзикъл на Джеръм Рагни и Джеймс Рейдо, в който изобличението на Виетнамската авантюра (незабравим е финалният хипарски химн пред Белия дом – „Пуснете слънчевата светлина!“) е най-вече претекст за разкриване манталитета и ценностната система на „децата на цветята“, към които Форман изпитва обич и пиетет.

Запитан по време на еуфорията около „Коса“ защо не заснеме нещо по собствен материал, Милош Форман тактично посочва:

„В страната, в която не сте се родили и не сте израснали, не можете да пишете сценарии по собствен сюжет. Не можете, защото главният и незаменим източник на литературното творчество, според мен, са детството и юношеството.

Аз не съм ги преживял в Америка и затова не ми остава нищо друго, освен да имам работа с литература, чиито автори притежават това, което на мен ми липсва: всички онези преживявания на тази земя, в най-чувствителната и крехка възраст – младостта“.

Това не му пречи след убедителния успех в един от типично американските жанрове – мюзикъла със знаковите изяви на Трийт Уйлямс като Буковски и Никълъс Рей като генерала да премери силите си „под шапката“ на Дино де Лаурентис с най-хубавия роман на Едгар Доктороу, смятан и за безспорна литературна класика – „Рагтайм“ (1981).

Навремето около версията на Форман се вдигна много шум, той бе обвинен в какви ли не грехове – от конформизъм (режисьорът беше поканен от президента Рейгън на специална прожекция в Белия дом) до опростено адаптиране на богатия многопластов свят на Доктороу, разкриващ Америка в нейния златен подем от началото на 20 век, но сега, 30 години по-късно, става ясно, че подходът на режисьора – с изтеглянето на преден план на конфликтната линия между шерифа Уолдо – Джеймс Кагни и младия проспериращ черен музикант Колхаус Уокър – Хауърд Ролинс – е бил плодотворен, оправдан и пряко свързан с обществените потребности за расов интегритет и социална справедливост.

Най-големият си триумф Милош Форман постига през 1984 г. с екранизацията на драмата на Питър Шафър „Амадеус“.

Това е вторият му шедьовър, спечелил му „Оскар“ за режисура и вторият му филм, отрупан като коледна елха с академичните отличия – 8 срещу 5 за „Полета“…

За разлика от предните му творби „Амадеус“ се връща в XVIII век и чрез прочутото съперничество между Моцарт – Том Хълс и Антонио Салиери – Ф. Мъри Ейбрахам лансира и интерпретира по изключително ефектен и завладяващ начин прастария конфликт между гения и таланта в изкуството и живота.

В този си филм Форман борави с глобални проблеми, търси универсални метафори и затова успехът му е така безапелационно категоричен.

В добавка представя един иконоборчески портрет на Моцарт, ползвайки творчески достиженията на Тони Ричардсън от неговата класика „Том Джоунс“ (1963).

С „Амадеус“ Форман се връща отново в любимата си Прага, свое-чужд, с американски паспорт, но ангажирайки цяла група чешки артисти, начело с Яна Брейхова (негова първа съпруга до 1962 г., след което между 1964 и 1999 г. е женен за Вера Кресадлова, преди да свърже живота си от 1999 г. досега с Мартина Форман) и Милан Демяненко (Карл Моцарт), и консултирайки се по музикално-историческите въпроси с прочутия професор Зденек Неман.

Колкото успешен и безспорен като постижение е „Амадеус“, толкова критикуван и подценяван е следващият му опус – волната екранизация на прочутия през XVIII век епистолярен роман на Шодерло дьо Лакло „Опасни връзки“, излязъл на екран през 1989 г. под заглавието „Валмон“.

Както в „Рагтайм“, така и във „Валмон“ Форман тръгва срещу стереотипите.

Той се отдалечава прекалено много от литературния първоизточник и вместо жесток и разобличаващ покварата и фалша на аристокрацията в навечерието на Великата френска революция спектакъл, създава ведър филм, изпълнен с комедийни и фарсови сцени, лансира на екрана с много финес и пластична пищност една жизнерадостна младежка лудория с хепи енд, в която блясват и се запомнят Мег Тили като мадам дьо Турвел, Анет Бенинг като маркиза дьо Мертьой, Колин Фърт като Валмон и Фейруза Болк като Сесил и който печели две награди „Сезар“.

Гледал съм и версията на Стивън Фриърс, излязла година по-рано, която е вярна на оригинала, въпреки че всъщност е филмирана драматизация на Кристофър Хемптън и независимо, че доскоро бях раздвоен в оценките си, смятам, че по-адекватен и отговарящ на духа на времето е „Валмон“, който балансира умело между пикантерииите, младежките изблици и тъгата по крушението на житейските пориви.

Промените в Източна Европа заварват Форман американски гражданин и професор в Колумбийския университет в Ню Йорк от 1978 г.

Той приветства демократизацията на своята родина, установява тесни контакти с тогавашния президент и дисидентски герой Вацлав Хавел, дори се съгласява да чете дикторския текст на документалния филм, посветен на него през 1991 г.

Многократно се връща в любимата си Прага, но не допуска типичната интелигентска грешка да дава препоръки, да става министър или да се излага като президентски експерт…

Вместо това Форман прави равносметка на своя живот в искрената, почтена и увлекателно написана мемоарна книга „Човек казва истината“ (1994), преведена у нас като „Повратна точка“, в съавторство с Ян Новак и отново се захваща с режисурата и гастролите в малки, но запомнящи се епизодични роли при знаменити свои колеги.

Запомнихме появата му първо при Майк Никълс като Димитри в компанията на Джак Никълсън и Мерил Стрийп в мелодрамата от 1986 г., носеща красноречивото заглавие „Изпепелени сърца“, през 2000 г. го гледахме в лъчезарно-романтичния режисьорски дебют на Едуард Нортън „Изкушението“, в който сякаш играеше себе си – помъдрял и много преживял професор Хавел, емигрант от Източна Европа, а през 2011 г. ни зарадва с изявата си като Джеръми Пасер в „Добрият приятел“ на Кристоф Оноре.

В режисурата напомни за себе си с пет филма, снимани за 16 години, които, ако и да баха очаквани с голямо внимание и дълго и шумно коментирани, не донесоха желания категоричен успех.

Разбира се, това не бяха куриозни провали, нещо повече – те се очертаваха като фаворити в годините на излизането си, но ставаше така, че се появяваха други, по-сериозни съперници, които закономерно ги засенчваха.

През 1996 г. излезе „Народът срещу Лари Флинт“, брилянтна възстановка на борбите, водени от порноиздателя на „Хъслър“ Лари Флинт за защитата на бизнеса си.

Схватки, в които той остава инвалид за цял живот, но доказва на американското правосъдие, че Конституцията важи за всички, особено що се отнася до свободата на печата.

Уди Харелсън създаде една от последните си знаменити роли, но като цяло филмът се възприе по-скоро като шоу за една звезда.

Абсолютно същото усещане остави у нас през 1999 г. гледането на „Човек на луната“ –иначе скучен и обстоятелствен филм за кариерата на слабо познатия американски комик Анди Кауфман, който обаче бе изигран гениално-неподражаемо от Джим Кери и благодарение на когото монотонната иначе биографична драма зазвуча на финала като химн на творческия труд.

В самия край на 2006 г. Милош Форман представи в Мадрид „Духовете на Гоя“, по който написа и роман съвместно с Жан-Клод Кариер.

Аз лично харесах филма и писах навремето адмиративна рецензия за него.

И досега твърдя, че в интерпретацията на Форман образът на Гоя във великолепната изява на Стелан Скаргард не се губи, а е винаги необходим коректив на гърчовете на властта като маг на четката, но и като солиден и добродетелен човек – независимо дали става дума за нагаждачеството на инквизитора Лоренцо Касамарес – Хавиер Бардем, надянал маската на борец за човешка свобода, или за опита на един некадърен владетел, какъвто е Карлос IV – Ранди Куейд да се прави на хуманист и меценат на изкуството, без да забравяме жертвата на обществените катаклизми – обаятелната Инес Билбатуа – чудесната Натали Портман, единствена изпратила до гробищата трупа на злодея Касамарес, прекършил живота ѝ.

Любовта към музиката и специално към групата „Семафор“ Форман демонстрира през 2007 г., когато заснема 136 минутното тв шоу „Най-големите хитове 2 „.

През 2009 г. Мирослав Шмидмайер прави пространен портрет на маестрото в „Това, което не те убива… „, а в родината си самият Форман режисира римейк на мюзикъла „Обилна разходка“ с участието на Петер Страх – Ули, Даша Зазвуркова – Ванила и Петер Писа – Лоуер, коствал му много нерви и премеждия, оказал се обаче великолепна адаптация на комично буфо джаз шоу, носещо духа и атмосферата на легендарната „Коса“.

В момента големият режисьор работи по дългоочаквания си проект „Призракът на Мюнхен“, посветен на предателството, което западните демокрации извършват спрямо Чехословакия на Мюнхенската конференция от 29 – 30 септември 1938 г.

Жизненият и творчески път на Форман са поучителни за нас.

Той е нагледно доказателство за това как човек, надарен с разнообразни способности и умения – сценарист, кинорежисьор, продуцент, киноактьор, театрал – режисирал е успешна постановка на прочутата Брехтова „Опера за три гроша“ на Бродуей през 1976 г., при благоприятно стечение на обстоятелствата, съчетавайки европейския си дух и талант и американската си предприемчивост и замах, успява не само да разгърне изцяло своя художествен потенциал, но и да постигне успехи, немислими за източноевропеец в неговата родина.

Истината е, че отдавна Милош Форман е колкото чех, толкова и американец, колкото европеец, толкова и гражданин на света, в чийто филмов пантеон, сред безсмъртните му образци и жалони се открояват най-вече филмите, отразяващи неподражаемо уникалната атмосфера на 60 – те години на миналия век – „Любовта на русокосата“, „Пожар, кукло моя“, „Излитане“, „Полет над кукувиче гнездо“, „Коса“, „Обилна разходка“, както и „Амадеус“, „Валмон“ и „Духовете на Гоя“.

Творби, с които сме израсли, които са формирали нашия интелект и поведение и които са ни накарали да станем по-добри, по-смели, по-борбени и непримирими, към недъзите на обществото, в което живеем…

Роден преди 50 години в „железничарското сърце на северна България“, Борислав Гърдев завършва Великотърновския университет, по-късно започва да се занимава с политика, „по стълбата, която води надолу“, по собствените му думи…Пише от 1989 по проблеми на литературата, българската история и киното.

Коментари (3)

- 31-01-2012|Мари – „Полет над кукувиче гнездо“ на 35 години

Милош Форман е един от последните гиганти на авторското кино, който остави огромен отпечатък върху хората в България, които бяха млади в началото на 80те, особено, но не непременно интелектуалци, от младежките събкултури. „Коса“ собственоръчно стимулира едно малко българско лято на любовта, а „Полет над кукувиче гнездо“ бе приет за един химн на свободата далеч надхвърлил американския контекст.

Форман постигна успех, защото освен огромния си талант има практичност и естествена дружелюбност. За разлика от него, друг мой любим режисьор Луис Бунюел нямаше търпение и търпимост за меркантилността на Холивуд и прекара 30 години в правенето на забравени нискобюджетни филми в Мексико. Не съм сигурен дали в този пример има поука, но мисля често за съдбите на двамата.

Преди година и половина имах радостта да видя юбилейно представяне на „Полет над кукувиче гнездо“, на което присъстваше самият Милош Форман. Той разказваше спомени за филмирането. Когато той и продуцента Майкъл Дъглас отиват да вземат Вожда Метльо от неговото селце в някакъв резерват в дебрите на Орегон, огромният мъж така натежава на четириместното самолетче, че то не може да се издигне над планинските върхове и трябва да ги заобикаля за безкраен ужас на Дъглас и Форман. Самият индианец спи несмущаван през цялото време.

След беседата, режисьорът остана да разговаря със зрителите. Докато подписваше моето копие на „Полет над кукувиче гнездо“ той ме попита дали познавам Рангел Вълчанов. „Не, за съжаление“ – отговорих. „Знаеш ли дали снима още?“ Казах, че съм чул за един нов негов филм през последното десетилетие, но още не съм го видял. „Ако видиш Рангел Вълчанов, изпрати му много поздрави от мен!“ Което и правя сега. Моля предайте му ги.

- 05-02-2012|Whizz Kid – Работническо Дело

Когато стигнах до „фундамент“, спрях да чета.“Фундаменталната основа на базата“. Спри се малко-в Преслав и Шумен сме практични хора.

- 17-03-2012|светлана ивановa – Милош Форман на 80 години

браво! това е един от моите най-любими режисьори.

филмите му не могат да не оставят следи в паметта.

Великата технологическа война

Автор: Фархад Манджу

Гилбър Уонг, кметът на Купертино, Калифорния, призовава за внимание при заседанието на градската управа. „Както всички знаете, Купертино е много известен чрез Епъл Компютър, и всички ние сме много задължени на господин Стив Джобс за това, че тази вечер той се съгласи да дойде тук и да направи специална презентация.“ И ето го Джобс, в черния си пуловер и джинси, приближаващ се към подиума, съпровождан от аплодисменти, каквито рядко се чуват по време на повечето заседания на градски съвети. Почти шокиращо е човек да го види тук – просто един слаб мъж сред останалите граждани, а не на сцената в центъра „Москоне“ в Сан Франсиско, с огромния телевизионен екран зад гърба. Изглежда някак не на мястото си, като някакъв лъв, разхождащ се из градския мол.

„Епъл расте като плевел“, започва Джобс, гласът му тих и от време на време неустойчив. Но в плана, който той представя, няма нищо боязливо: Епъл, казва той, ще построи гигантска сграда за генералния си щаб на огромния парцел, който е закупил от Хюлет-Пакард през 2010 г. Компанията вече е наела архитекти – „сред най-добрите по света“ – които ще сътворят нещо изключително, една сграда, която да приюти 12.000 служители. „Това е доста впечатляваща сграда“, казва Джобс, докато представя на екрана картини от футуристичния дизайн. Зашеметяващата сграда – един кръг от стъкло и бетон – изглежда като „кацнал космически кораб“, казва той.

Никой не го знаеше по онова време, но заседанието на градския съвет на Купертино на 7 юни 2011 беше последното публично появяване на Джобс, преди той да напусне поста си на главен мениджър на Епъл в късния август, и смъртта му през октомври. Но едва ли би могло да се мисли за по-подходящ начин за раздяла. Когато бъде завършена през 2015, новата сграда на Епъл ще има периметър само малко по-малък от онзи на Пентагона; диаметърът ѝ ще бъде по-голям от височината на Емпайър Стейт Билдинг. Ще има собствена газова електроцентрала и ще използва нормалното електричество от мрежата само като резервен източник на енергия. Това е не просто някаква нова сграда, а заявление: фирмата Епъл, която днес ежедневно разменя мястото на най-голяма фирма в света, в съревнование с ЕксонМобил, възнамерява да се превърне в самостоятелна галактическа сила, нацелена към вековете.

И, както знае всеки любител на научната фантастика, първото нещо, от което се нуждаете, ако възнамерявате да влезете в галактическа битка, е супер подготвен боен кораб.

* * *

„Нашето развитие се определя от идеята, че с всяка изминала година броят на хората, които желаят да добавят, споделят и изразяват нещо свое, ще се увеличава“, казва главният мениджър на Фейсбук, Марк Зукърбърг. „Ние можем да видим бъдещето – и то ще бъде истински, истински хубаво.“

Да се каже нещо такова е напълно възможно: четирите американски компании, които започват да определят състоянието на информационните технологии и развлеченията от 21-ви век, са на прага на войната. През следващите две години Амазон, Епъл, Фейсбук и Гугъл все по-често ще се сблъскват по пазарите за мобилни телефони и таблети, мобилни програми, социални мрежи и др. Тази конкуренция ще бъде ожесточена. Всяка от четирите фирми е демонстрирала завидна конкурентоспособност, стратегически гений и великолепно изпълнение на плановете, които оставят останалия свят далеч зад гърбовете им. Хюлет-Пакард, например, се опита да намали преднината на Епъл със своя TouchPad, продукт от покупката на ПалмКомпютър на стойност 1,2 милиарда долара. ХП се отказа след унизително кратък 48-дневен престой на пазара, а главният му мениджър Лео Апотекер изгуби мястото си. Всеки ход на Майкрософт може да бъде разглеждан като реакция срещу инициативите на тези по-умни, по-чевръсти, а вече – в случая с Епъл – и по-богати компании. Когато някоя компания като Хулу бъде предложена за продажба, тези четири веднага се разглеждат от всички като възможни купувачи, а и защо не? Те имат най-добрите оръжия – оръжия, които сега ще бъдат обърнати едни срещу други сред самите тях, в търсенето на повече пространство за растеж.

До неотдавна беше възможно всяка от тези компании да бъде представена с по няколко думи без особени трудности: Епъл правеше потребителска електроника, Гугъл имаше машина за търсене, Амазон беше уеб-магазин, а Фейсбук беше социална мрежа. Но колко отживели времето си изглеждат всички тези определения сега.

Джеф Безос, който изпревари всички в създаването на споделяни мрежови услуги (cloud data service), избутва Амазон в областите на дигиталните медии и книгоиздаването. Новата му линия от таблети Киндл, включително и Файър (199 долара), вече се разглежда като директна атака срещу Айпад-а. Амазон почти удвои големината си от 2008 до 2010, когато достигна цифрата от 34 милиарда годишен приход; анализаторите очакват той да достигне 100 милиарда годишен приход до 2015, по-бързо от всяка друга компания в историята.

Помните ли времето, когато целта на Гугъл беше да каталогизира цялата информация в света? Вероятно тази задача е била прекалено дребна. Само за няколко месеца на ръководния пост на фирмата, Лари Пейдж пусна в ход нова социална мрежа (Гугъл+), в директна конкуренция с Фейсбук, и придоби Моторола Мобилити (мобилния бранш на Моторола) за 12,5 милиарда, отчасти и за да може да се конкурира по-успешно с Епъл. Видео-сайтът на Гугъл, Ютюб, флиртува с различни продуценти, в търсене на възможности за производство на собствени програми. Пейдж може да си позволи тези (и други) огромни залитания през идещите години, като се има пред вид начина, по който рекламният бизнес продължава да расте. Той е на път да достигне 30 милиарда през тази година – почти два пъти повече от приходите от 2007 година.

Фейсбук, междувременно, вече е нещо повече от най-голямата социална мрежа в света; това е и най-големият осъществител на човешки комуникации. Фирмата промени начините, по които ние общуваме (например новият Таймлайн-интерфейс в тяхната мрежа); те пре-дефинират начина, по който ние споделяме лични информации, снимки (повече от 250 милиона дневно), а сега вече и новини, музика, телевизионни програми и филми. Благодарение на достъпа до „харесванията“ на повече от 800 милиона души, главният мениджър Марк Зукърбърг разполага с несравнимо по обем богатство от лични консуматорски данни, които може да използва, за да персонализира както различни медии, така и реклами.

Амазон, Епъл, Фейсбук и Гугъл не признават никакви граници; те не изпитват особено притеснение при мисълта за прескачане границите на технологическия пазар, за да се впуснат в продажби на дребно, реклами, издателски бизнес, филми, телевизия, комуникации и дори финанси. Тези четири компании все повече и повече определят целия облик на икономиката. Безос, Джобс, Зукърбърг и Пейдж гледат към бизнес-света и, както изглежда, го виждат най-вече като функциониращ чрез каналите на техните сървъри. Защо да не опитат да получат всичко? Във взаимната си конкуренция всеки от четиримата става все по-силен, с което четворката се отдалечава все повече от всички останали.

Всеки човек, четящ тази статия, е клиент поне една от четирите фирми, а най-вероятно и на четирите заедно. Страстта към Великолепната четворка се отразява в задъхания начин, по който блогосферата отразява всеки техен ход. ЕксонМобил може и да е най-голямата в света компания, но можете ли да кажете името на нейния главен мениджър? А претърсвате ли Интернет за слухове около последния му продукт? С все по-голямото навлизане на четирите компании във взаимното им запазено пространство, потребителите очакват все по- и по-интересни продукти. Идещите години ще бъдат изключително интересни за наблюдаване, защото това е конкуренция, чрез която вероятно ще бъде пренаредено цялото ни ежедневие, дори още повече, отколкото това се случи през последното десетилетие. А това, драги читателю, е причината, поради която вие се нуждаете от ръководство, което да ви покаже какво да очаквате от предстоящата битка.

1. Пътната карта

Четирите компании не говорят публично за плановете си. По-скоро Кока–Кола ще издаде тайната си формула, отколкото някой от четиримата да изпусне дори и намек за това какво планира. „Това е част от магията на Епъл“, казва новият главен мениджър на фирмата Тим Кук.

Тази потайност само разпалва страстта на хората, опитващи се да отгатнат следващите им ходове. При всички случаи е възможно да се разкодират голямомащабните им амбиции: в хода на следващите години всяка от четирите фирми ще проникне в, дигитализира и революционизира всяко ъгълче от живота ви, вземайки по парченце от всяка транзакция, получаваща се в резултат на това. Това е визия, която се споделя от всичките четирима, а тя пък от своя страна зависи от три взаимосвързани идеи.

Първо, всяка от компаниите е отдадена на онова, което Джобс нарече „пост-РС свят“ – една визия за ежедневния живот, която се осъществява и зависи от интелигентни телефони, таблети и други малки, мобилни, лесни за ползване компютри. И всяка от тези компании вече е извлякла много по-големи от обичайните за пазара облаги от разпространението на мобилните технологии – една промяна, която лежи в основата на изключителните им печалби под формата на приходи, парични резерви и пазарна оценка на стойността им.

Втората идея е следствие от факта, че тези пост-РС устройства насърчават и улесняват потреблението, във всяка негова форма. Така че всеки от четиримата гиганти ще задълбочи усилията си да предоставя медии – книги, музика, телевизионни програми, игри и всичко друго, което може да просветли самотните ви часове (освен това те социализрат всичко, така че вие можете и да споделяте нещата с приятелите си). Но тук става въпрос не само за дигитални медии; освен това те ще направят по-лесна и консумацията на всичко останало. Новият Киндл например, който струва само 79 долара, не е просто по-добро устройство за четене; той е интегриран в начина, по който Амазон предлага най-различни продукти. Таблетът Файър ще бъде съпроводен от пълно преустройство на целия интерфейс на Amazon. com, който ще направи по-лесно купуването на физическите продукти, които фирмата предлага – от храна за домашни любимци до градински косачки. Където и когато и да сте онлайн, те ще искат да бъдат до вас, за да ви асистират при покупките, които правите.

Цялата ви работа с тези устройства създава огромно богатство от данни, което пък води до третата идея, на която се основава тяхната визия. Информацията е като майчино мляко за тези четири фирми. Тя не само подхранва нови и по-добри системи за реклама (от които зависи съществуването на Гугъл и Фейсбук), но и предоставя по-добра идея за нещата, които евентуално бихте искали да купите в близко време (което пък искат да знаят Амазон и Епъл). Информацията води и до нови изобретения: системата на Гугъл за гласово разпознаване, неговите пътни карти, както и проверката му на правописа се основават на голямомащабно, анонимно събиране на информация от клиенти. Тези три идеи се подхранват взаимно в една непрестанна (и често добронамерена) затворена верига. Помислете за това: вие вероятно имате семеен компютър, но едва ли разполагате със семеен Киндл. Електронните книги са свързани с една конкретна сметка в Амазон и могат да бъдат четени само от един човек по едно и също време. Същото се отнася и до телефоните и програмите. За Великолепната четворка това е нещо хубаво, защото то означава, че всичко, което се направи на вашия телефон, таблет или електронен четец, може да бъде свързано с вас. Вашите предпочитания и антипатии подхранват създаването на нови продукти и на творчески нови начини, по които те могат да ви бъдат предложени. Колективно, четирите фирми разполагат с огромни масиви от данни за кредитните карти на милиони американци. Те събират плащания (Епъл чрез Айтюнс, Гугъл чрез Чекаут, Амазон чрез Амазон Пеймънтс, Фейсбук чрез вътрешни кредити). Но Гугъл и Амазон наскоро стартираха подобни на Групон услуги за намиране на специални оферти, а Фейсбук предлага оферти през услугата си за записване в тяхната мрежа (след като публично се отказа от собственото предлагане на продукти).

Би било грешка да се гледа на амбициите им като на обикновен опит за завоюване на територия (и пари). Тези четири компании са твърдо убедени, че притежават способността да развиват допълнително, а не просто да заменят с други, настоящите ни продукти и услуги. Те искат да прилагат мощта на собствените си сървъри и софтуерен код, за да направят всяка транзакция по-ефективна за вас и по-изгодна за самите тях.

2. Неизбежната война.

Хардуер. Медии. Информация. Поради това, че визиите на всичките четири компании се облягат на тези три големи идеи, конфликтите, свързани с буквално всеки техен стратегически ход изглеждат гарантирани. Амазон например се нуждае от по-добър медиен таблет, за да може да привлече повече клиенти към своите оферти за Киндл, MP3 и софтуерни продукти. Но как да се избегне катастрофа като онази на ХП? Екранът на Киндл–Файър е 7 инчов, на него вървят всички медийни оферти на Амазон, и той се продава само за 199 долара, като по този начин се намества в ценовата позиция между Айфон-а и Айпад-а. Кой би дори помислил, че там може да се намери някаква ниша? Епъл не вярва, че такава ниша съществува, но можете да се обзаложите, че тя ще се окаже реалност, ако само Киндл-Файър се окаже успешен.

Когато Гугъл обяви новата си социална мрежа Гугъл+, в нея веднага се провидя директна конкуренция срещу Фейсбук. Но по същество Гугъл+, заедно със самия знак +1 (версията на Гугъл на бутона „харесвам“, познат от Фейсбук), вече трябва да се разбира като допълнителен продукт за събиране на повече данни относно предпочитанията на потребителите. Тези данни подпомагат подобряването на алгоритмите за търсене, както и други съществуващи услуги, и могат дори да доведат до нови продукти. Така че в търсенето си на подобрения Гугъл с неизбежност влиза в конкуренция с Фейсбук.

Но защо пък Зукърбърг започна да флиртува с идеята за някакъв „Фейсбук-телефон“ по-рано миналата година? (НТС пусна в продажба нов телефон на име „Статус“, на който има вграден бутон, чрез който може да се изпращат постинги до Фейсбук с едно натискане.) И макар че мобилната апликация на Фейсбук е най-много даунлоудваната програма за Айфон-а, а служи и като основна форма на комуникация за милиони потребители на мобилни устройства с операционни системи Андроид, Ундоус и БлякБери, всичките му конкуренти имат собствени социални мрежи, които могат да му крадат клиенти. За всеобщо удивление Епъл интегрира Туитър в своята операционна система iOS 5, с което дава възможност да се туитира от всяка програма на телефона – едно решение, което очевидно е нацелено към намаляване растежа на Фейсбук при мобилните системи. Пейдж сега има Гугъл+, а Киндл разполага със собствена социална мрежа, която свързва едни с други читателите на една и съща книга. Зукърбърг се нуждае от поддържане на директна връзка към джобовете на потребителите на Фейсбук, а следователно можете да отхвърлите с лекота постоянните му твърдения, че няма намерение да навлиза в хардуерния бизнес.

Пороят от новини и слухове, заобикалящи тези компании и техните инициативи вече става съкрушителен, и ще се увеличава все повече. Но разглеждането на ходовете им през призмата на хардуера, медиите и информацията е само една първа стъпка по пътя към разбирането на техните стратегии.

3. Играта на печалбите.

Късно през 2010 Джобс направи изненадващо известие, касаещо тримесечните доходи на Епъл. Заявяваната от него цел беше да отпразнува първото тримесечие, в което Епъл е направил повече от 20 милиарда оборот, но Джобс очевидно беше нацелен към нещо друго: Андроид. По онова време безплатната мобилна операционна система на Гугъл тъкмо започваше да затъмнява пазарния дял на Епъл и Джобс беше в кисело настроение. Той се впусна в предварително подготвена тирада относно недостатъците на Андроид. „Това ще бъде катастрофа както за потребителите, така и за предприемачите“, каза той, цитирайки неизбежните усложнения, произлизащи от факта, че Андроид-телефоните изглеждат и функционират по различни начини. А какво ще каже за новите седем инчови Андроид-таблети, които са директна конкуренция за Айпад-а? „МСП – мъртви с появата си“, беше отговорът му. (Джеф Безос обаче изглежда игнорира неговото мнение).

Онова, което Джобс не каза, беше колко малко значение пазарният дял на Андроид има за Епъл. Според агенцията Нилсен, днес Андроид се намира в около 40% от интелигентните телефони; делът на Епъл е 28%. Но ето я и уловката: Андроид би могъл да има дори 70% пазарен дял, без това да има някакво забележимо въздействие върху финансите на Епъл. Защо? Защото Епъл прави печалба от своите устройства, докато Гугъл и голяма част от производителите на телефони нямат. Това е част от основната стратегическа разлика между Епъл и останалите членове на Великолепната четворка. Епъл няма нужда от доминиращо пазарно присъствие, за да печели. Всички останали имат. Колкото повече хора използват търсачката на Гугъл или мрежата на Фейсбук, толкова по-големи приходи тези компании могат да реализират от реклами. Амазон също зависи от размера си; продажбите на дребно са бизнес с ниска печалба, който зависи от обема.

Епъл обаче реализира значителна печалба от всяко устройство, което продава. Някои анализатори преценяват, че фирмата получава по 368 долара за всеки Айфон. Вие може и да плащате само 199 долара, но това е след субсидията, която мобилният оператор плаща на Епъл. Гугъл, напротив, печели по-малко от 10 долара годишно на устройство, чрез рекламите, които прави в телефоните и таблетите за Андроид. Това е защото той дава операционната система безплатно на производителите на телефони като част от опита си да постигне голям пазарен дял. Приходите на Гугъл няма да се повишат след купуването на Моторола, защото през последните няколко години тази фирма само е губила пари. Така че, въпреки водещата пазарна позиция на Гугъл, Епъл е този, който печели всичките пари. По някои преценки тази фирма изсмуква в момента около половината от печалбите от интелигентни телефони.

Правенето на големи печалби от всяко продавано устройство винаги е било част от начина, по който Епъл функционира, но през последните години фирмата добави още нещо към плана си. Печалбите на Епъл винаги са били резултат от по-високи цени – компанията продаваше компютри на луксозни цени и имаше луксозни печалби. Но при интелигентните телефони и таблетите Епъл успява да предложи цени от масовия пазар, и въпреки това да осъществява луксозни печалби. Този ловък трик е резултат от работата на новия главен мениджър Кук, който през годините, в които беше главен финансов мениджър на фирмата, ръководеше глобалния производствен цикъл. Той постигна това чрез агресивно използване на големите парични резерви на Епъл: на няколко пъти той бръкна дълбоко във фирмените резерви, за да осигури дългосрочни договори с производителите на вносни компоненти като чипове за флаш памет и сензорни екрани. Изкупуването наведнъж на голяма част от световните запаси от тези стоки има и още един допълнително ползотворен за фирмата ефект: това ги прави по-скъпи за всички останали.

Едно от големите предизвикателства пред Кук ще бъде поддържането на тези високи граници на печалба. Амазон сигурно ще продължи да търси по-голяма клиентела за сметка на по-ниски граници на печалбите, но Гугъл (и евентуално Фейсбук) ще се опитат да повторят стратегията на Епъл и да увеличат печалбите си. Докато единствената цел на Гугъл беше да направи Андроид всеобщо разпространен, той можеше да живее и с тези десет долара годишно на устройство. Но сега с Моторола, фирмата ще има директен интерес печалбата от устройствата да се увеличи. Развойната работа, маркетингът и разпространението на атрактивни телефони и таблети изискват много по-съществени инвестиции от продаването на софтуер. Гугъл се обвърза с това да остави Моторола да работи самостоятелно, но акционерите му няма да приемат поредица от губещи тримесечия, които биха могли да намалят печалбите от акциите му. Накратко, сега, когато Пейдж е в хардуерния бизнес, той ще трябва да започне да вижда телефоните по начина, по който го прави Кук.

4. Опасните примамки.

За едно някогашно селскостопанско селище, превърнато в индустриална метрополия, Силиконовата долина е място, в което днес прекалено много се говори за копаенето на защитни ровове. Автор на тази метафора е Уорън Бафет, и тя описва онези компании, които той би купувал с най-голямо желание – такива, които имат огромни приходи (крепост от пари), и чиито бизнеси са защитени от непобедими конкурентни предимства (или много широки ровове). Всички членове на Четворката имат ровове, които могат да съперничат на ония от Ангкор Ват.

Като резултат от такива ровове, тези компании печелят толкова много пари, че могат да си позволят да харчат свободно за експерименти; в някои случаи те са склонни да го вършат дори и тогава, когато новият бизнес никога няма да донесе онзи вид печалби, на които те са свикнали. Погледнете към усилията, които Епъл полага в областта на електронните книги: дали фирмата наистина би желала да детронира Амазон или просто се опитва да предложи повече от една причина за купуването на нейните дойни крави, Айфоните и Айпадовете? Когато Гугъл инвестира милиарди, за да прави интелигентни телефони и да изгражда нова социална мрежа, наистина ли се опитва да надмине Епъл и Фейсбук – или просто изгражда още по-широк ров, с който да защищава ключовите си интереси, приходите от търсене в мрежата? „Ние не се занимаваме с неща, за които не мислим, че ще донесат истински големи приходи с течение на времето“, казва Лари Пейдж. Но ако една възможно непечеливша социална мрежа увеличава приходите от търсачката? Това си е точно на мястото.

Тези експерименти са фалшиви заплахи, които поставят на изпитание ресурсите на конкуренцията. Гугъл+ едва ли някога ще успее да достигне глобалния мащаб на Фейсбук, но той със сигурност ще държи на нокти Зукърбърг и неговите инженери. Фейсбук вече копира най-възхваляваната нова опция в Гугъл+ – фино модулирания контрол над личното пространство и интелигентните групирания, които дават на потребителите възможност да определят по-добре кой точно ще има достъп до съобщенията им, а освен това излезе и с нови идеи като времевата линия (Timeline) и автоматичното споделяне. Зукърбърг е длъжен да прави това – той просто трябва да елиминира всеки мотив за напускане на Фейсбук. А Пейдж знае, че колкото повече Зукърбърг се тревожи с Гугъл+, толкова по-малко време той и сътрудниците му ще имат да изградят машина за търсене, която да може да се конкурира с онази на Гугъл. Такъв е животът в Силиконовата долина, особено когато компаниите имат пари за големи харчове. Всеки нападателен ход е заедно с това и защитен – и всеки ход разполага с потенциал. Никога не можете да знаете кое ще бъде успех в областта на високите технологии. Така че, ако това е възможно, защо да не опитате всичко?

Източник

Фархад Манджу е американски журналист и автор. Той е сътрудник на онлайн-списанието Slate от 2008 г. насам и редовен автор за Националното Радио от 2009 г.

Коментари (2)

- 25-02-2012|Марин Н. Донев

Ако Стивън Джобс се казваше Стефан Джобов, щеше ли някой да занимава света с него, колкото и да е … всякакъв? Отговорът е убийствено градивен.

Цитат

- 26-02-2012|Александър

Тази статия можеше да съдържа само това изречение:

„Благодарение на достъпа до „харесванията“ … главният мениджър Марк Зукърбърг разполага с несравнимо по обем богатство от лични консуматорски данни, които може да използва, за да персонализира както различни медии, така и реклами.“

Пошлост.

Светилник и за съвремието

Автор: Румен Спасов

Цялостен и консервативен, в духа на най-добрата българска традиция, но и с боляща съвременна проблемност, спектакълът „Железният светилник“ на режисьора Асен Шопов, започва да набира скорост и да се получава – все по-убедителен – в Театър „Българска армия“.

Това не е игра на театър, на която респектиращо зрелият режисьор вероятно се е „наиграл“ в по-предишни времена, това е истински премерено театрално случване, в което не само лексиката е класическа, стремяща се не да деконструира, а с честни и трудни усилия да конструира по-добри светове на свобода и простор на творчеството. В заложеностите на драматургичния текст, но и чрез живата работа на актьорите от разни поколения – от дебютантите, до доайените (без да забравяме и преобладаващата зрялост между тях) – всеки изстрадва кръста си, било в личен, било в обществен план, за да зазвучи чрез споменатата цялост нефанфарно оптимистичното убеждение, че по българско нещата могат да се получават по-добре. И че това зависи от определени лични усилия, в които всеки може да захване и да оживотвори своята роля като част от една по-съвършена човешка съборност. Звуковата картина е с дълбинно Кукузелеви послания, кореспондиращи с категоричната реторика на Хилендарския монах, с иконописната и стилизирано- дърворезбена визуалност, в която са заложени препратки към общинскост и демократични процедури; но и с по- светската македонска песенна традиция, преливаща в съвсем модерно решени мизансцени, в които е утвърдено майсторството и градителството, въпреки трагичните изпитания. Дълбокото ми убеждение е, че този спектакъл следва да бъде видян от всички студенти, а не само от хуманитаристите, дебатиращи измеренията на властта и на културата; и не само от феминистките, дискутиращи върху правото на аборт, например. За учениците, не само от столицата, но и за техните учители (колкото са останали истински), също би било празник подобно съпреживяване.

Източник

Румен Спасов, роден в Панагюрище на 23 юни 1960 г. Завършва българска филология и културология, докторант на самостоятелна подготовка в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Участник-основател на Университетския състав за старинна музика и на Литературния кръг „Стрелец 2“. Изявен художествен критик, публицист и бард. Автор и съставител на няколко книги. Продуцент на дискове с авторски песни. Работил е като чиновник, учител, университетски преподавател, уредник в музей, PR консултант, куратор на изложби и др. Редактор на „Аудиториум“ – издание за университетска култура, което от 1999 е само електронно -http://auditorium. art. bg

Сезонът на българските сериали

Автор: Борислав Гърдев

Досущ като в натрапчива реклама, сезонът на българските сериали продължава. С пълна сила, достигайки своя пик.

Започвам анализа си с „Английският съсед“ на Михаил Вешим и Дочо Боджаков по Канал 1 и „Седем часа разлика“ на Милена Фучеджиева, Любен Дилов-син и Магърдич Халваджиян по bTV.

Всъщност това са представителните български сериали сега, отразяващи по различен начин, но еднакво ефективно, родната действителност. „Английският съсед“ – по-семпло, без напъни и с усмивка на лице, точно какъвто е и едноименният роман на Михаил Вешим от 2008 г., разкриващ ненатрапчиво и обективно днешния облик на българското село. „Седем часа разлика“ – пищната, скъпа и ефектна по холивудски продукция, съсредоточила вниманието си върху живота в мегаполиса. Нашият – София и световният – Ню Йорк. Двата сериала, колкото и да са различни като сюжет, проблематика и тип реализация, представят двете страни на българската действителност – на село, в провинцията и в столицата.

„Английският съсед“ е типичен филмов проект на Дочо Боджаков. Сниман е е от майстора на камерата Иван Варимезов в приглушена и носталгична пастелна гама. Той разкрива незлобливо и с печална усмивка днешното битие на българското село, в което има чешити и измамници, мечтатели и ченгета, българи и англичани.

„Английският съсед“ е другата страна на медала на „Патриархат“ (2005), но задължително върви в комплект с него. „Патриархат“ бе скръбната елегия за края на класическото българско село, познато ни от шедьоврите на Елин Пелин и Йовков, смачкано под желязната пета на настъпващия агресивен комунизъм и впоследствие обезлюдено и превърнато в придатък на близкия град, докато „Английският съсед“ регистрира сегашното селско битие, с прочутата кръчма „Лондон“, селския „Хайд парк“ и мечтата на кмета Николай Урумов да получи така желаните евросубсидии. Сериалът регистрира промените в манталитета и поведението на средностатистическия българин, желанието му да живее нормално и сигурно, което и досега си остава красива химера поради абсурдите на безкрайния ни преход. Много ми хареса процесът на побългаряване на Джон Стюарт – Лесли Грантъм. Как да не се сетиш за знаменитото определение на Исак Паси за санчопансизирането на Дон Кихот?

Любопитното е, че Боджаков намира съмишленик в лицето на Михаил Вешим, който е син на Георги Мишев, съдателят на сценария и романа „Патриархат“. Така постановчикът затваря пълен цикъл в творчеството си, който образно бихме нарекли „От Мишев към Вешим“. Не съм съгласен с мнението, изказано от Георги Неделчев в „Уикенд“, бр. 40, 1 октомври 2011 г., че този сериал е провал, засилващ песимизма, че „в държавната телевизия социализмът си е отишъл“. Подобна предвзета и непремерена констатация няма нищо общо с действителността. Вярно, сериалът е само от четири серии и не е програмиран да гони непременно печалби от рекламите. Той по-скоро напомня за старите качествени български тв романи, на които майстор бе Неделчо Чернев и точно като тях е умело структуриран и пласиран на ниво камера, музика (дело на ветерана Кирил Дончев) и стабилна режисура.

Актьорският състав с известни забележки е удачно подбран и умело направляван. Освен Лесли Грантъм, на мен ми допаднаха интерпретациите на Ирен Кривошиева (Патриша), Татяна Лолова (баба Мара), Николай Урумов (кметът на Плодородно), Румен Угрински (Нотингам), Биляна Петринска (Глория) и особено на Кръстьо Лафазанов (бившият полковник от ДС и продуцент на уискито-менте в селото Щърбанов).

„Английският съсед“ е фина и деликатна селска рапсодия, реализирана с любов и нежност със скритата цел да доставя радост на многобройната си публика. Смятам, че Дочо Боджаков се е справил адекватно с поставената задача и сериалът му тепърва ще се гледа.

„Седем часа разлика“ е типичен продукт на bTV и на компанията „Глобъл филмс“, чийто първи сезон е от 26 епизода. Той носи печата на своя вдъхновител и продуцент Мгърдич Халваджиян. Още с „Печалбата“ (2001) Халваджиян загатна какъв тип кино иска да снима – пищно, развлекателно, атрактивно, завладяващо, стриктно следвайки утвърдените холивудски образци. „Седем часа разлика“ органично се вплита в този модел.

Сюжетът е актуален, занимателен и напрегнат, почиващ върху реални истории, разработени с размах и динамика от Любен Дилов-син и и Милена Фучеджиева (подпомогнати от Димитър Христов и Николай Йорданов). Камерата на Силвестър Йорданов експонира блясъка и нищетата на мегаполиса, кръжейки непрекъснато между София и Ню Йорк, а артистичният екип в максимална степен покрива очакванията на зрителската аудитория.

Утвърдените Ваня Цветкова, Малин Кръстев и Мария Статулова трябва да задържат пред екраните възрастната публика, докато Боряна Братоева и Тони Минасян вкарват в кадър светоусещането на съвременния тийнейджър. Като цяло замисълът е осъществен на ниво и с впечатляващ професионализъм. Съгласен съм с мнението на мои приятели, че това ще бъде най-успешният нов български сериал, който на всичкото отгоре има и потенциал за бъдещо развитие.

„Седем часа разлика“ е заснет с много блясък, визията на Силвестър Йорданов е супермодерна и впечатляващо ефективна. Гланцът на мегаполиса и неговите привелигировани жители, мятащи се в мрежата на своите страсти и инстинкти не дразни, а по – скоро подпомага интригата във филма. Въпреки лустрото и демонстрирания завиден жизнен стандарт, недостижим за мнозинството зрители, чудото става и идентификацията между потребител и водеща звезда се осъществява ненатрапчиво и убедително.

„Седем маса разлика“ е успешен модел за сериал, правещ дисекция на съвременния ни живот, в който има много насилие, наркотици, несправедливост и измама, но и благородни пориви и герои като прокурора Иванов, които въпиющо са ни нужни като пример за подражание. Има и прощаване с илюзии, и плащане на грехове, старателно крити повече от 20 години…

Прехвърлянето на действието от София към Ню Йорк е плавно, недразнещо и добре обмислено като контрапункт, темпото на сериите е равномеро – динамично, режисьорите Кирил Киров и Вито Бонев работят синхронно и с рядко срещан ентусиазъм, направлявани от неуморимия продуцент Халваджиян, поради което е съвсем логично да се получи този категоричен творчески успех.

В „Седем часа разлика“ радва балансираният актьорски състав. В него има свежи находки като Симеон Лютаков – прокурорът Иванов, Александра Раева – Нина, Калин Сърменов – Милото и обещаващи изяви на младите Боряна Братоева – Мая Стоева, Тони Минасян – Роки, Тодор Дърлянов – Тео Стефанаков, реанимация на поовехтели звезди като Евелина Борисова – тв водещата Светлана Стефанакова, Васил Банов – бай Юнал и Мария Статулова – Аги, но и върхови постижения, достойни за всеки голям кинопроект – Ваня Цветкова – харизматичната Таня Стоева и Юрий Ангелов, изградил с неподражаем блясък образа на митичния руски бос Разпутин. В бъдеще проблем ще се окаже внезапната смърт на Ангел Георгиев (генерълът – баща на Стефанакова), но се надявам сценаристите да изчистят казуса в движение. Съдейки по рейтинга, „Седем часа разлика“ има отлични перспективи. Само от неговите създатели и продуценти зависи докога той ще предизвиква същите емоции, както в първия си сезон. Искрено се надявам енергията му да се използва пълноценно, за което загатва убедително последният 26 епизод с безупречно поднесените отворени сюжетни линии, които чакат в бъдеще своята развръзка.

Приключи вторият сезон и на „Столичани в повече“. В интерес на истината той беше по-тегав и на моменти скучновато-познат. Не помогна ангажирането на Преслава и Орлин Горанов. Имах чувството, че гледам рециклирана версия на „Английският съсед“ с малко по – различна проблематика и образна система. Слава Богу, главните сценаристи Иван Спасов и Емил Марков все пак преодоляха опасността от изчерпване както с оригиналната хрумка кметът Лютов да бъде закопчан за конфликт на интереси и корупция в мига на откриването на бюста на премиера Борисов, така и с абсолютно неочаквания финал, оказал се здраво меле на сватбата на Мария Чеканова и Димо Цеков.

Епизод, започнат като реплика към класиката на Франк Капра „Женихът се завръща“ (1951), а приключил в традициите на бурлеските на Мак Сенет! В него личи както майсторството на оператора Антон Огнянов, така и прецизно подбрания мизансцен и ефективната постановъчна визия на Александър Косев. Във втория сезон актьорският състав не блестеше с някакви неочаквани постижения, не ми допадна и епизодичната изява на грохналия Георги Калоянчев като възрастен професор, някогашна любов на баба Мария – Стоянка Мутафова, която ипродължава да е удивително жизнена и в кондиция, но все пак не мога да не откроя усилията на втория план в лицето на Васил Драганов – Радо Чеканов, Иван Юруков – Андрей Лютов, Руслан Мъйнов – Спас Лютов и особено на Ева Тепавичарова като Йовка Лютова – да разнообразят и освежат своите типажи, с които да подпомогнат както по – пълноценното разкриване съдбата на водещите образи, така и за обогатяването и осмислявнето на историята за междусъседската кавга, прераснала в свирепа селска битка…

Четвъртият сезон на „Стъклен дом“ изненада приятно, след безличното трето продължение и направо изсмукания екшън-финал в езерото с давещите се Боряна и Камен Касабови. Чудесен ход бе излъчването на първия епизод на следващия ден след президентските избори на 31 октомври 2011 г. Така битката на Димитър Касабов – Стефан Данаилов с фамозния Виктор Сарафов – Веселин Мезеклиев се оказа екранния реванш на неуспелия кандидат-вицепрезидент, получил уникалната възможност от екрана да продължи борбата с двойника на победилия го в действителност Росен Плевналиев и да спечели, макар и имагинерен, горчив триумф над обиграния си противник. Сериалът, славещ се с най – неправдоподобните си колизии, в четвъртия си сезон „Наказанието“ навлезе в предвидими, реалистични коловози, обратите следваха житейската логика и очакванията на аудиторията. От това епизодите живнаха, станаха по – интересни и увлекателни, следени с интерес от милионната (всъщност 1,5 милиона) аудитория на btv.

Естествено, не всичко бе доизкусурено, но постановчиците Виктор Божинов и Петър Русев, както и операторите Ненад Братоевич и Александър Станишев положиха похвални усилия за модерното и завладяващо звучене на епизодите в сезона, а и сред актьорите открихме както опити за освежаване на поомръзналите персонажи – Красимир Ранков – Антон Ставрев, Георги Кадурин – Христо Атанасов, така и неочаквано добри интерпретации като тези на Асен Блатечки – Чарли (Петър) Атанасов, Юлиан Вергов – Николай Жеков и Диляна Попова – Албена Касабова, в комбинация с дразнещо непълноценните изяви на Елена Петрова – Боряна Касабова и Башар Рахал – Стефан Шакалиев. Личното ми мнение е, че пети сезон ще има.

Вярно е, че в „Стъклен дом“ вече е представено от продуцентите Димитър Гочев и Димитър Митовски почти всичко – Касабови владеят МОЛ „Витоша“, противникът им Николай Жеков рано или късно ще бъде махнат и всеки следващ опит за изтискване на златоносната жила на сериала – по посока съдбата на образованата ромка Мая – Деница Михайлова и нейния брат в кома ще мирише на конюнктура. Но… шоуто трябва да продължи!

Канал 1 участва в надпреварата за зрителското внимание с втория сезон на „Под прикритие“. Той започна гръмко на 20 ноември, уважен от вниманието на самия Бойко Борисов, в чието рамо на премиерата деликатно и натрапчиво се отърка продуцентът Димитър Митовски и приключи на 5 февруари 2012 г. с ласкавия отзив на вътрешния министър Цветан Цветанов.

„Под прикритие“ е най – скъпият сериал не само БНТ, но и въобще, сниман у нас. Цената на епизод от 45 минути стигна космическата стойност от 235 000 лева, но управниците на държавната медия са доволни от високия му рейтинг, залепвайки го хазартно в неделя на гърба на шампиона по зрителска популярност от btv „Седем часа разлика“.

И стана чудото! Телевизонната аудитория се раздвои, като голяма част, подобно на мен, гледаше въвеждащия епизод на „Седем часа разлика“, след това прехвърляше на Канал 1, а другата серия от конкуррентното шоу по btv се теглеше веднага слуд излъчването му от торент-тракерите. Вторият сезон запази потенциала и ритъма си най – вече благодарение стегнатия сценарий на Ваня Николова, Теодора Василева и Георги Иванов и динамичната и уверена режисура на Виктор Божинов. В съответствие с визуалната концепция на продуцентската къща „Камера“ операторската работа на Ненад Братоевич бе смразяващо въздействена, а и актьорският състав се оказа на завидна висота.

Вторият сезон бе парад на удачно подбрани гостуващи звезди – Стефан Илиев – ген. Пенев, Ивайло Христов – Кирил Христов, Георги Стайков – бизнесменът Антон Дамянов, Петър Попйорданов – Момчил Нешев, Йоана Буковска – евродепутатката Неделчева, Красимир Доков – Славов, Койна Русева – адвокатката Бояна Василева, Христо Мутафчиев – Миронов, Любен Чаталов – прокурорът, без да забравяме Станислав Яневски – Гелето, Искра Радева – майката на Съни, ексдепутатът Павел Чернев – Мето и Цветана Манева, която е все така неотразима като майката на Иво Андонов Цвета. Над тях се откроява демоничният Михаил Билалов като Петър Туджаров и студеният като камък Захари Бахаров – Иво Андонов.

Динамиката на всеки епизод ни вземаше дъха и умело конкурираше като ефект на въздействие вървящия по същото време „Седем часа разлика“, та се налагаше понякога припряно да превключваме каналите, дебнейки рекламните паузи, което по признанието на много мои познати се оказа, че се случва за първи път. Естествено и „Под прикритие“ си има своите недостатъци – при това не само в постройката и пласирането на диалога.

И тук личи стремежът на всяка цена да се изсмуче докрай успешно проработилата формула за касово тв кино и да се робува да зрителски очаквания, но засега усилието на екипа не дразни така, както вече си пролича в „Стъклен дом“. Сериалът има свой живот, той се харесва и въздейства и най – важното успява да запази вярата ни в победата на Доброто над Злото, което вероятно и подтикна нашият министър – председател да му удари показно властническо рамо.

На 6 февруари 2012 г. официално бе обявено, че ще се снима трети сезон, като по този начин „Пос прикритие“ уверено върви по стъпките на митичния „Октопод“ на Дамяно Дамяни и Луиджи Перели.

Завършвам прегледа на сезона на българските сериали с „Домашен арест“. Вероятно защото е с най – скромни качества, а и защото като ситком (ситуационна комедия) много напомня класиката по Канал 1 „Клиника на третия етаж“(1999) на Николай Акимов. Признавам си, че не съм фен на подобни тв зрелища, като предложеното по btv. Може би защото са бързо заснети, без излишни разходи в две помещения, а и тъй като основно в тези сериали се разчита на комичната ситуция и тъпите хуморески. Мен лично сценаристката Нели Димитрова рядко ме разсмиваше, не съм във възторг нито от постановчиците Петър Вълчанов и Николай Пенчев, нито от операторските умения на Григор Кумитски. Ценното в сериала си остава обаче сочното излъчване на великата Татяна Лолова като мама Еми, на чийто плещи се крепи основно първия сезон на „Домашен арест“, покрай която усилията на Мая Бежанска като дъщеря ѝ Анастасия и Филип Аврамов като нейния зет Коцето добиват някакъв смисъл, триото заработва пълноценно, а самият Филип Аврамов се оказва, че притежава забележителни качества на клоун.

Какво ще стане в бъдеще ми е трудно да кажа. Защо ли? Тъй като в случая естетическите проблеми и изисквания отиват на заден план и само зрителският рейтинг и привлечените рекламодатели определят живота на всеки един от тях. Включително у нас. „Стъклен дом“ печели овации две години, защото беше прощъпалник и нямаше конкуренция. Формулата, по която бе направен се оказа успешна, но вече е проверена. Това ме навежда на мисълта, че зимната ваканция ще бъде използвана от екипите и продуцентите за внимателен анализ и според наличните средства в ранната пролет отново ще присъстваме на старта на новия сезон на българските сериали. Нищо, че е криза.

Зрителят у нас доказа, че като му се поднася качествено зрелище, е готов да гледа до прехласване българско телевизионно кино. А това в случая е най – важното, нали?

Роден преди 50 години в „железничарското сърце на северна България“, Борислав Гърдев завършва Великотърновския университет, по-късно започва да се занимава с политика, „по стълбата, която води надолу“, по собствените му думи…Пише от 1989 по проблеми на литературата, българската история и киното.

Коментари (2)

- 14-02-2012|007 – това на снимката

действително ли е Б. Гърдев? Може би греша, но ми се струва, че е друго лице

- 14-02-2012|Златко

Благодаря! Вярно бях объркал снимките.

Март 2012

Смъртта е непотвърден слух

Автор: Емир Кустурица

През 1975 г. почина известният европейски и най-голям югославски писател Иво Андрич. Същата година в Прага пристигна копие на филма Амаркорд на Федерико Фелини. Опечален от смъртта на Андрич, все пак с радост посрещнах вестта за прожекцията на Амаркорд. След филмите Пътят и Белият шейх на Фелини аз бях започнал да гледам на собственото си минало като на филм. В средите на кинаджиите цареше убеждението, че това е най-голямото постижение в творчеството на прочутия режисьор, макар и в италианския печат да имаше статии, които не бяха благосклонни към филма. Критикуваха го, че е отстъпил от интелектуализма на 8 1/2, не им харесваше, както пишеха, твърде голямото приближаване към публиката. Мисля, че им трябваше един Бергман. Той умееше да удря шамари. Така великият швед разчистваше сметките си със злонамерените критици. Едва ли някой би повярвал, че благородният мъж, който бе заснел Поляната с дивите ягоди, обича да решава с шамари личните си проблеми.

Тези дни очаквах в Прага Амаркорд, така както някога в Сараево, в ранни зори, чаках пред фурната на Ерлагич топлите сутрешни кифли и хлебчета.

Прожекцията на Амаркорд бе насрочена в обичайното време: петък, в Клуба на академията, точно в два след обяд. Бях студент втора година режисура, при това с редица похвали. Рядко се връщах в Сараево, почти бях забравил Мая. Тя като че ли почти изчезна от живота ми, но в неделите все пак си мислех за нея. Може би защото тогава ми бе най-трудно. Скуката, след любовта, не заемаше важно място в ранглистата на важните неща. Това бе остатък от детството, част от социалната ангажираност в Горица. Групата улични момчета, към която принадлежах, гледаше с презрение на скуката. Дразнеше ни масовият смях в киното, когато гледахме филмите на Чаплин; танците с момичетата, с една дума – публичните изяви. Приличахме на глутница вълци, която с поведението си иска да покаже, че не принадлежи към обикновения свят и не приема познатите форми за релаксиране. Това беше напрежението на войника, на хайдутина.

В четвъртък обикновено ме обземаше страх пред настъпващия уикенд. Всички се разотиваха по домовете си, а кръчмата „Славия“, която ми бе заменила „Стъргалото“, опустяваше. В общежитието по цял божи ден се чуваше цигулката на един студент, който се готвеше за изпит. Горкият – по хиляда пъти повтаряше една и съща скала.

В Прага пристигаше не само копието на Амаркорд. Появи се и някакъв Кера, сараевска мутра, известен с умението си да изпразва най-луксозните магазини пред очите на продавачите. Открояваше се и с нестандартния си, неписан речник, в който първото място заемаха имената, които надяваше на селяните. Ако някой кажеше на Кера: „Къде си, земляк?“, той веднага, защитавайки „аристократичното“ си потекло, отговаряше: „Земляк ти е картофът.“

„Папак“ беше обичайното сараевско название за всеки, който не е гражданин. Всъщност повечето от така наречените граждани бяха главно представители на градската беднотия, но имаха самочувствието, че в обществената йерархия има някой и под тях. Кера си беше истински крадец.

Наричаше селяните и враговете си „откос“. Имаше предвид, разбира се, откоса сено, по-късно въведе в езиковия оборот и думата „мамул“. Когато някой според него беше по-лош от „папак“, той го наричаше „мамул“.

Кера Джебчията се отби в Прага на път за Берлин. В „Славия“ научил адреса на общежитието.

– Слушай, брато, в Прага съм, отивам в Берлин, нося ти хабер – обади се той от рецепцията на студентското общежитие.

Той бе последният човек, който би могъл да ми донесе някаква информация, свързана с Мая, за която бях мислил миналата неделя. Но колкото и странно да е, така си беше.

– Тя теб, брато, те обича. Всички онези мишоци около нея са откоси, нямат шанс, брато. Най-хубавата жена в Сараево казва, че само ти си истински!

Правя се, че не разбирам.

– Нищо няма да излезе от това, авер.

– Как да не излезе, не ставай откос. Не се оставя скъпоценен камък на клошарите.

– Забрави – казах, – аз съм сложил точка на тази история.

Благодарих му за обяда.

– Трябва да отида в академията. Започва прожекцията на Амаркорд.

– На к’во?

Излетях навън, бях развълнуван, тичах към общежитието, за да си опаковам багажа, твърдо решен вместо да гледам Амаркорд да замина за Сараево и да проверя казаното от Кера. Колко малко само ми трябваше! Бързайки към гара „Хлавни Надражи“, аз си мислех как този Кера всъщност поставя стария сараевски въпрос, в чийто отговор откриваме елементи на екзистенциалната философия.

– A къде съм аз в тази история? – питал се е Кера Джебчията, докато споменаваше лешоядите, които се навъртат около Мая.

Заминах за Сараево, бях сигурен, че ще мога да видя Амаркорд и по-късно.

След 28 часа път, омаломощен от безсънието и тютюна, пристигнах в Сараево. Бях първият гост в „Стъргалото“, сервитьорката Борка ми донесе варено яйце, а аз си топлех дупето, седнал на акумулиращата печка.

– Както виждам, големият свят не те е научил на бон тон? И в Прага ли седиш на печката? Я слизай, че ще я развалиш!

– В Прага няма акумулиращи печки, там се топлят на газ, който идва от Сибир!

– Слизай, не виждаш ли, че печката е развалена!

В бивша Югославия сервитьорите и сервитьорките бяха като милицията, привилегирована част на обществото, трудовият им стаж бе по-кратък и почти всички бяха доносници. Не само че келнерките и барманките се омъжваха за милиционери, но дори и да не бяха на заплата в службите, те правеха доноси за хората чисто любителски.

– Да ти кажа, твоята Мая ходи със сина на оня хирург Василевич! Малкият не е кой знае какво, ти си по-голям пич!

– Добър човек е този Василевич. Помня, че ми сложи гипса, когато си счупих ръката, като носех моя „Титаник“ през 1961-ва – казах, преструвайки се, че информацията не ме засяга.

– Не е сериозна връзка, не се безпокой – рече най-добрата приятелка на Мая по онова време, Амела Аганович, която се бе отбила в „Стъргалото“. – Праща малкия Василевич за сладкиши на Гърбавица. Обожава шампонези и боеми[182] в сладкарница „Ядранка“. Той не е опасен, няма капацитет за Мая.

– Зарежи тези приказки, Амела, те вече не ме интересуват.

– Добре де, знам, само казвам.

Златан Мулабдич, Бъд Спенсър на „Стъргалото“, ставаше най-рано и пръв дойде в нашето кафе. Рядко се биеше, мъж с копринена душа – като момиче, но ядосаше ли се, ставаше опасен. Веднъж пребил двама души, изчакал да дойде Бърза помощ и заедно с медицинския техник ги настанил в линейката, защото били неподвижни. Очевидци твърдят, че очите му се насълзили, когато линейката с включена сирена потеглила към болницата. Злая седна на нашата маса, прегърна ме, целуна ме и каза:

– Вчера срещнах твоята Мая.

Аз вдигнах рамене в стил „какво ме засяга това“.

– Абе хора, ще престанете ли с тая Мая. Аз съм дошъл да ги видя, а те Мая та Мая.

Злая посочи към магазин „Нов дом“ на отсрещния тротоар.

– Вчера мина оттук и столовете се обръщаха след нея. И не само те, и жените я заглеждат, брато. Толкова е готина!

– А какво общо имам аз с това. Било каквото било.

Взех телефонния номер на Амела и отидох у дома да се наспя след безсънната нощ.

Вечерта се разходих по улица „Тито“ Обиколих и някои други сараевски улици. Най-накрая градският автобус ме отведе на Гърбавица, в сладкарница „Ядранка“ Седнах в ъгъла и поръчах лимонада, надявайки се, че Мая ще изпрати онзи Василевич за шампонези и боеми. Не се съмнявах във вкуса и. Изядох седем шампонези и една боема и мислех, че ще повърна. Така и стана. Излязох навън и повърнах. Беше студено, не ми се искаше да замръзвам, а и малкият Василевич не идваше. Втурнах се отново в сладкарницата и поръчах лимонада. От Василевич нито следа. За негово добро, а може би и за мое. Нямаше го. Нервите ми не издържаха. В мен се бореха херцеговецът и човекът. Какво е виновно момчето, казваше човекът, а херцеговецът загрижено клатеше глава: „Не, повярвай ми, ако не заслужаваш да те бия, няма и да те пипна.“

Накрая вече не бях сигурен, че ще бъда нежен към него. Ще му кажа: „Което куче не ме е ухапало, то не е побеснявало!?“

Не става, помислих. Неговият отговор трябва да доведе до онова „Какво“, след което ще последва двойното, историческо: „Какво какво?“ Трябва нещо, което да доведе до това. Добре, помислих, ще го попитам: „Е добре, за какво ти е притрябвало всичко това?“

Той, сигурен съм, ще ми отговори: „Какво какво да ми е притрябвало?“ и когато каже „Какво какво?“, аз няма да издържа и ще му кажа: „Слушай, малкият, внимавай да не те натроша като неграмотен тебешир!“

Не знам дали ще успее да ме попита какъв тебешир, защото ще му зашлевя един шамар.

Собственикът влезе в сладкарницата и с любопитство ме погледна.

– Как се казваш, момче?

– Кустурица – казах.

– Я сядай тук. Какви сладкиши искаш? Аз лежах с баща ти в интензивното. И двамата изкарахме инфаркт! Какъв мил човек е баща ти, спря ли да пие?

Казах:

– Ами само понякога, по малко!

– Не бива повече да пие. Ето, виж мен, правя най-хубавите сладкиши в Сараево, а не смея да ги докосна. Да ти еба живота без шампонези и боеми, ама животът си е живот. По-добре жив, отколкото мъртъв, така ли е? И да заръчаш на баща си: „На нашите години човек трябва да се пази.“

Натовари ме с толкова сладкиши, че една част оставих у дома, а другите взех със себе си в Прага. Преди да тръгна, казах на татко:

– Имаш поздрави от Никола.

А той пита:

– Кой Никола, сладкарят ли?

– Той!

Татко ме пита:

– Как е Никола, яде ли сладко? – А аз отговарям, че не смее заради инфаркта.

– Не се ли пази и яде ли сладко, в него има най-много холестерол, няма да го бъде още дълго. Ако го видиш, заръчай му: „На нашите години човек трябва да се пази… „

С мен за Прага тръгна и ароматът от сладкишите на Никола. Не свърших, каквото трябваше, в Сараево, но ми стана ясно, че ще мисля за Мая не само в неделите. Когато пристигнах в общежитието, на прозорчето на рецепцията имаше съобщение: „Прожекция на Амаркорд в дванайсет.“ Предчувствието не ме бе излъгало. Уикендът в Сараево бе пропаднал, не успях да проверя дали Кера Джебчията лъже, но неделята не бе изгубена. Бях уморен от пътуването, изпих доста кафе и полетях към клуба.

Тълпи хора се придвижваха бавно към удобните седалки и някакво празнично чувство започна да ме изпълва. Като че ли очаквах да се случи нещо голямо и вълнуващо. Никога не бях чувствал такава трескава възбуда преди започването на някоя прожекция. Завесата пред филмовото платно се вдига, а музиката на Нино Рота разбива веднага бариерата между филма и киносалона. В малко крайморско италианско селище е дошла пролетта. Каква прекрасна експозиция, мисля си. Чрез пролетните пухчета, които се реят пред сградите на Римини, режисьорът ни запознава с града. Редуват се кадри, свързани с пухчетата. Беззъб клошар подскача и ги лови, мърмори нещо на италиански, а аз чувам – „Ла примавера…“ и заспивам! Будя се, дочувам аплодисменти, на екрана текат финалните надписи на филма! Слушам музиката и смутено се озъртам. Рязко идвам на себе си и с чувство за вина питам колегата:

– Страшен филм, а?

– Страшен, как можа да заспиш на Фелини, човече?

– Уморен съм, аз не знам как, такъв невероятен гаф! – отговарям.

– Това, човече, не е гаф, а гавра – ми казва един многообещаващ поляк. Излязох на улицата, протегнах се, чувствах се неловко. Как можах да заспя още в началото на този велик филм?

Цялата ми седмица премина под знака на чувството за вина. На лекциите по история на архитектурата се разкайвах, слушайки история на естетиката, пак се разкайвах, разкайвах се и на история на литературата. Не ми помогнаха и лекциите за Новия завет, макар че много обичах тълкуванията на скритите тайни и послания.

Как можа да бъдеш такъв кон, питах се аз, да пропуснеш възможността да видиш една забележителна художествена творба. В момент, когато се формира вкусът ти и когато е най-важно да бъдеш облъчван от велики творби. И което бе по-лошо, изобщо не се притеснявах от колегите. Техният презрителен поглед сякаш казваше: нищо чудно, примитивен балкански субект, заспал на Фелиниев филм. Имах чувството, че докато съм спал, нещо от филма се е вляло у мен. Все едно някой е претопил два кадъра един в друг. Не смеех да кажа това никому. Щяха да ми се смеят, ще прозвучи като онази история – слагаш си под главата „Война и мир“ на Лев Толстой вместо възглавница и тя „се налива в главата ти“ – не ти трябва да губиш време за четене.

В почти кошмарната пауза между слетите часове по история на архитектурата, до мен достигна обнадеждаващата вест, че копието на филма Амаркорд остава още една седмица, а може и повече, заради големия интерес на чешките филмови дейци. Веднага почувствах облекчение, а с него изчезна и чувството за вина, но започна да се заражда една нова комбинаторика. А какво, ако Кера Джебчията и Амела са прави, трябва да видя Мая още следващия уикенд. Ако е истина, че ме обича, грехота е да не ме види. Разбрах, че е на Яхорина и около нея се въртят разни типове. Искам да види, че не ми пука. Плъзгащи се стартове към нея упражнявал синът на Беба Селимович, най-известната изпълнителка на изворна народна музика… Е, няма да го бъде, синко… Значи прескачам прожекцията в петък, но затова пък на прожекцията в понеделник съм тук, като закован.

В петък, точно в два, потегли влакът от Прага за Сараево. Влетях в един български кушет-вагон и реших да платя спането до Белград с парите, спечелени от плочите на „Weather Report“. Наистина, парите бяха предназначени за снимане и финансиране на изпитния ми филм Герника, но беше също важно да пристигна отпочинал в Сараево. Същото щях да направя и на връщане. По-точно, щях да направя всичко, за да бъда бодър и да гледам филма на Федерико Фелини Амаркорд.

Излегнал се върху тясното легло на българския вагон, в който миришеше на балсам и евтин парфюм, аз четях една лекция по режисура на проф. Отакар Вавра. Колелата монотонно тракаха и аз потънах в сън. Няколко часа по-късно ме събуди рязко спиране. Влакът стоеше неподвижен в някаква непозната местност, станах, сърцето ми биеше лудо. Сигурно съм сънувал нещо, помислих, но в слабините започна да ме сърби. От мига, в който се почесах, до пристигането ми в Сараево не престанах да се дръгна. Сърбеше ме цялото тяло. От време на време отивах в мръсния WC, за да се напръскам с вода и да успокоя нервите си – и парите бях наченал, и не можех да спя, а отгоре на всичко лепнах и краста. Не издържах и се оплаках на мустакатия българин:

– Слушай, приятел, твоят вагон е шугав, не спрях да се чеша, цялото тяло ме сърби.

А той ми казва:

– Аз, братко, както виждаш, в този влак сто на сто поддържам хигиената – и натисна спрея, който още веднъж изпълни въздуха с евтината миризма на парфюм, смесена с балсам. – Кой знае какви курви си водил в леглото си, братко, и как си лепнал нещо, ха, ха, ха…

– Нещото сърби само на едно място!

Пристигнах у дома, цялото ми тяло бе покрито с пъпки. Показах на Сенка и тя ми рече:

– Пипнал си краста, Емире, класическа краста, нищо друго!

Веднага след това донесе някаква жълта помада. Намазах се от главата до петите, а тя казва:

– Ще мине, трябва само редовно да се мажеш, не е страшно, само е неприятно.

Намазан до врата, веднага тръгнах за Яхорина. Татко ми даде своя „Фолксваген“. Караше Зоран Билан, а с нас бяха Харис, Пашата и Злая Мулабдич.

Мая не беше в хотел „Яхорина“. Пийнахме и поехме към „Младост“, където, както ни казаха, седели и пиели Мая и малкият Селимович. Нямаше ги и в „Младост“. Напихме се по ергенски и изведнъж се почувствах приятно, че не ги срещнахме. Щяхме да водим пиянски разговори. Вече бях овладял техниката на вслушване в себе си и понеже не бях много пиян, помислих си, че в такова състояние ставам досаден и постоянно повтарям едно и също. От друга страна, това противоречеше на моите желания. Пиянството ме бе поело, а трезвеността ме бе предала на другия лагер – очевидно нямаше шанс за друг изход на вечерта. Това, което тази вечер не се удаде на трезвеността, направи го страхът.

Подхлъзнах се по заледения наклон пред „Младост“ и падайки, се хванах за връзката на келнера, комуто се бяхме харесали и бе излязъл в двора на хотела да ни изпрати и да ни пожелае на добър път. Човек ти подаде ръка за помощ, а ти му грабваш вратовръзката. Какво ли си е помислил в този момент? Обут в мокасини, аз буксувах на леда. След миг положението ме превърна в автомобилна гума, която върти обороти, мъчейки се да се измъкне от заледената земя и да стъпи на незаледена площ. Онзи келнер извади голямо самообладание. Развърза вратовръзката си, аз се търкулнах заднешком по стръмното и паднах в снега. Когато се изправих, около мен нямаше никой, не се виждаше и хотелът. Направих крачка и пак паднах, търкалях се по острия наклон и щом се изправих, видях, че снегът стига до корема ми. Заради голямата разлика в температурата от мен излизаше пара. Наоколо не се виждаше нищо, не се чуваше дори и звук. Докато снегът охлаждаше горещата ми глава и прегрятата от алкохола кръв, всичко беше наред. Досмеша ме от приятното чувство, което охлаждането породи, но миг след това силно пожелах да се сгрея. Това желание и някакъв мъничък страх ме заведоха някак до хотел „Яхорина“ Там Него ми каза:

– Изгубил се е Злая Мулабдич!

– Как, къде?

– Не знам, брат, гледах как да си спася задника от този мраз. Майко мила, как ли живеят онези в Сибир?

Това ли е истинският край на един уикенд? Да изгубя приятеля си в акция за безуспешна среща с жената, на която държа? И което е още по-лошо, това успешно би се вписало в един съвременен разказ – истинска парадоксална завръзка, от която може да се развие всичко, което една модерна драма изисква. Чудесен материал за изграждане на обрати. Голяма възможност за откриване на какви ли не чудеса и човешки съдби.

Зоран Билан спеше и не знам защо казах:

– Не казвайте на Зоран, те са близки приятели. Ще тръгне да го търси и той ще се изгуби!

Колкото повече нощта приближаваше към зората, толкова по-близко беше идеята за трагичния край на уикенда. Алкохолът вече се изпаряваше от кръвта и лекото чувство на депресия ме убеждаваше в трагичния край. И изведнъж – обрат. На рецепцията се появи Злая Мулабдич. Беше с двама работници от прачанския лифт. Зъбите му тракаха и каза:

– Абе хора, какво от това, важно е главата да е в торбата.

Всъщност искаше да каже, че най-лошото е, когато главата е в торбата, но мисълта му междувременно се бе заледила.

Щастлив, че Злая е жив, аз събудих Зоран Билан и му казах:

– Злая се върна!

– Кой се върна, че къде е бил?

– Спи, всичко е наред! – добавих доволно аз.

Уикендът не завърши трагично, избягнат бе парадоксалният край на съвременните драми, в които хората живеят нормален живот, но им се случват ненормални неща, главно през уикенда. Когато тръгнахме за Сараево, отново си мислех за Мая. Беше ми жал, че не можах да кажа на сина на Беба Селимович: „Ало, дебелия, внимавай да не направя от теб буре за носене!“

Все още крастав и махмурлия, хванах сутрешния самолет за Белград. В три след обяд тръгваше влакът от Белград за Прага през Загреб и Будапеща. Само що влязох във влака и онзи, същият мустакат българин, ме позна:

– Братко, да ти дам кушет за тринайсет марки!

– Ще получиш тринайсет марки, ама ако не ме лепне крастата!

Всъщност исках да спестя поне малко за изпитния филм, защото иначе не беше логично краста да се лепи на краста. Невероятно, но факт – пътувах в празно купе втора класа и четох. Помадата на Сенка действаше – пресече сърбежа, пъпките се изсушиха. Не можех да заспя, но това не ми пречеше. Подготвях се за лекцията на Вавра, написах новата версия на сценария за Герника.

Удряйки спирачките, влакът влезе на гара „Хлавне Надражи“ Бързах към общежитието, с гордост и нетърпение чаках прожекцията на Амаркорд. Отложиха лекциите по естетика при проф. Фербар. В часа по история на литературата при д-р Циганек почувствах, че потъвам в сън, но решително си казах – няма спане. Излязох навън и разхождайки се край Вълтава, се питах дали Сметана е гледал във Вълтава, когато е писал „Ма власт“? Отново си задавам глупави въпроси. Естествено, че не е нужно да гледа през цялото време във водата, за да създаде велика творба. Приспа ми се. Така както си стоях. Побързах за прожекцията.

В прожекционната зала много хора очакваха започването на големия филм. Лампите загаснаха. Появиха се началните надписи, видяхме градчето Римини. Пролет, пухчета летят пред обектива. Колко ефектно гради експозицията този Фелини, помислих, появява се клошарят, казва: „Ла примавера“ и аз заспивам!… Спя, изреждат се финалните надписи и аз се будя. Какво става с мен, как е възможно това? Пак бях заспал. Нещо не е наред, има някаква магия. Пак същите презрителни погледи на студентите. Какво да правя – случай за психиатрията. Доверявам се на един приятел, чех, а той изобщо не може да разбере защо правя драма от всичко това.

– Не виждам нищо необикновено, всичко е ясно, не можеш да постигнеш и едното, и другото, уморен си от пътя. Копието е тук още няколко дни – казва ми Ян Кубишек, колега от класа.

И защо трябва да преживявам това като позор? Не съм гледал един голям филм и какво от това? По-лошо стана обаче, когато ми разказаха съдържанието на филма. Като разбрах какви невероятни неща прави Фелини, съвсем посърнах и си казах: „Ти, глупаво магаре, не заслужаваш нищо по-добро от това, колегите да гледат на теб като на последното лайно.“

И все пак в тайните складове на мозъка си вярвах, че по време на прожекцията е станало някакво преливане. Случваше се нещо между мен и този филм.

Съвсем унил, аз привършвах понеделнишката вечер в пивницата „При Судек“, смесвайки бира и ром. На сутринта започвах стаж. Трябваше да асистирам на Люба Велецка, режисьорка последна година, която правеше дипломната си работа. От това можеше да се научи нещо, но някак ми приличаше повече на дресура. Асистентът е нещо като калфа, минава през всички нива на слугуването и накрая, ако издържи теста и научи нещо, може да разчита, че един ден и той ще има асистент. Всичко щеше да бъде съвсем стандартно, ако по време на снимките не бях видял Анес. Стори ми се, че в това има нещо сакрално. Тя играеше главната женска роля и следваше дизайн в Братислава. Беше дошла в Прага заради ролята. Това момиче сякаш бе слязло от картина на Вермеер. Унгарката Анес имаше погледа на сърна, заради който разговорът с нея в паузата между снимките беше много повече от разговор. Жените обичат да бъбрят и често, когато мъжете се питат на какво дължат успеха си някои представители на мъжкия пол, мисля, че наред с мистичното, което свързва мъжа и жената, решителна роля в тази битка играе издръжливостта. Колкото повече говориш тривиални неща, придавайки им огромно значение, толкова шансовете ти за успех са по-големи. Само не се отпускай, бъбри и не спирай, преструвай се, че всяка глупост те интересува, и чакай кога ще я свалиш. Накрая успехът ти е в кърпа вързан.

Анес спеше в нашето общежитие, „Храдбени Колей“ № 2, един етаж над мен, в стаята на Люба Велецка. Видях я, когато отиваше да спи, каза ми „Доброу ноц“

Тази нощ потънах в сън, сгря ме изговореното „Доброу ноц“. На сутринта се събудих, до главата ми, на шкафа, ме чакаше прясна кифла, а до нея – малко шише с мляко. В ледената студентска стая това бе като пещ за каляване на стомана. Температурата в стаята драстично се промени. Снимането премина под знака на погледи, изпълнени с благодарност и някаква странна нежност. Историята с Мая изчезна в небитието. Грееше ме погледът на унгарката Анес. Всяка следваща сутрин се будех с кифла и мляко до главата си. В четвъртък Анес трябваше да замине за Братислава и аз, въпреки своята влюбеност, си помислих: най-после, ако даде Бог, ще видя Амаркорд. Моята окончателна среща с великия автор и неговия филм бе насрочена за петък в два часа. Но в сряда, по време на вечерята в мензата, Анес ме погледна боязливо и макар между нас да не се бе случило нищо (целувка нула точки, а за спане да не говорим), почувствах, че иска да ми съобщи нещо много важно.

– Знаеш ли – каза, – ти ми харесваш.

– И ти на мен – отвърнах.

– Ако желаеш, можем да отидем у нас, в Словакия. Искам да ти покажа как изглежда едно унгарско село!

– Нима трябва да ходим толкова далеч, че да те целуна. – Тя се изчерви.

– Аз с удоволствие бих гледал Амаркорд – излетя ми за втори път.

– Ако не искаш, ще отидем друг път.

– Не. Искам, само че… – помислих си: „и този уикенд остана без Фелини“, но си спомних, че Амаркорд е тук и в понеделник. Бързо промених решението си.

– Приемам. Радвам се, че ще видя едно унгарско село. Кой знае дали друг път ще имам такава възможност, а и филмът не е птица, няма да избяга!

Качихме се на влака, всичко приличаше на неочаквана любовна история. Дълго време бях самотен и кифлата до главата ме бе довършила. И още нещо – нямаше бърборене, нито пък аз трябваше да говоря глупости. Докато пътувахме, само веднъж се запитах дали малкият Василевич още разнася пасти, когато на Мая и се прииска да яде сладко?

Двамата с Анес пристигнахме прегърнати в Братислава, на гарата ни чакаше брат и, когото тя с гордост представи:

– Миклош – каза.

Той сърдито съобщи нещо на сестра си. Стана ми неудобно, попитах:

– Да не съм направил нещо, което не трябва?

– Не, всичко е наред, каза ми, че един полицай го накарал да се легитимира заради погрешно паркиране и му казал, че само ние, унгарците, създаваме неприятности на словаците и че сме по-лоши от циганите.

Пристигнахме в селото, потиснати заради конфликта между Миклош и словашкия полицай. Появи се бащата на Анес, зачервен, пийнал, спокоен като океан, стисна ми ръката и каза:

– Добре дошъл в една почтена унгарска къща!

Благодарих на чешки за гостоприемството и той веднага изгуби първоначалния си ентусиазъм.

– Ти не говориш унгарски, така ли?

– Не – отговорих.

– Как така не говориш?

Анес се намеси:

– Господи, татко, как може да говори унгарски?

– Не знам защо, но аз си мислех, че гаджето ти трябва да говори унгарски!

Седнахме на масата, баща и Золтан рецитира някакво стихотворение на унгарски, а Анес каза:

– Жалко, че не разбираш думите, стихотворението е много хубаво. – След това Анес, Золтан и Миклош запяха някаква унгарска народна песен. Не знам защо, но се чувствах неприятно, най-много заради това, че видях същото неудобство в очите на Анес. Золтан завърши песента и се приготви за сериозен разговор. Седнахме и той помоли Анес да ми превежда:

– Ти знаеш, че си влязъл в почтена унгарска къща и ако искаш да вземеш Анес за…!

– Но, татко, какво вземане, за какво говориш?

– Ти да мълчиш, аз всичко знам, виждам, не съм глупак! – Бащата Золтан бе твърдо решил да омъжи дъщеря си.

– Но, татко, това няма никаква връзка. – Тя се разплака и избяга в стаята си, тръгнах след нея. Золтан ме спря и каза на словашки:

– Жената плаче и к’во от това.

– Какво казва? – попитах, защото от другата стая се чуваше, че Анес плаче и говори нещо.

– Пита: татко, защо ми разваляш работата!

Разочаровах се. Анес! Може ли една жена, независимо от повода, да формулира отношението си към един мъж като „работа“, освен ако не е проститутка? Дори и да се е изразила невежо? Може би думата и е излетяла случайно? Трудно може да излети такава дума. Това несъмнено бе стратегия, разбрах го по-късно и от поведението на баща и.

– Я ела ние двамата с теб да се разберем човешки.

Не му беше лесно да говори на словашки, сричаше думите и пиеше. Кимах с глава на всичко, което каза тази вечер.

Хиляди били причините, заради които всичко е така, както е – жена му умряла рано, останал сам с децата… Прекарах в отчаяние остатъка от нощта, този човек не ме остави да си поема дъх. Ужасен пияница. През това време Анес тъгуваше в стаята си, осъзнала, че нашата любов е завършила още в самото начало. В зори мълчаливо ме изпрати. Повече не приличаше на благородната жена, която оставяше пресни кифли до главата на самотния студент. И причината не беше в това дали е гримирана, или не. Светлината бе изчезнала от лицето и. Стисна ръката ми, съзнаваща напълно обрата, който бе донесла изминалата нощ.

– Само да знаеш, баща ми не е толкова лош, колкото изглежда.

– Знам – казах и поех към гарата.

Когато пристигнах в Прага, не чувствах някаква голяма умора. По-скоро бях разочарован заради преживените неприятности в унгарското село, беше ми жал за Анес. Защо така лесно се отказах от нежния и, мек поглед? Дали в развитието на любовната история с Анес не се наложи някакъв по-силен мотив? Дали не стана така, защото не биваше още веднъж да пропускам възможността да видя Амаркорд?

Пристигнах малко по-рано в Клуба на академията и чаках прожекцията. Най-после наближаваше срещата ми с филма Амаркорд. Прозях се няколко пъти. Нищо страшно, помислих. Всеки се прозява, когато е уморен. Залата за прожекции се напълни, освен студенти имаше и много филмови дейци, дошли да видят големия филм. Преди прожекцията на Амаркорд на сцената се качи нашият професор Антонин Броусил – човекът, който успяваше да прехвърли през Желязната завеса всички по-значими филми в Пражката академия. Поздрави присъстващите, каза, че заради големия интерес шедьовърът е останал три седмици в Прага, и нарече Фелини Шекспир на нашето време. Очите ми се затваряха, но бързо се съвзех. Бях заспал по време на беседата, но ето, той вече каза всичко, което трябваше. Аплодисменти, завесата се вдига, екранът се белее, светлините бавно угасват. Тъмнина и филмът започва. Каква прекрасна експозиция, мисля. Римини през обектива на оператора Джузепе Ротуно, пролетни пухчета свързват кадрите, появява се клошарят, скача, лови пухчетата и казва: „Ла примавера…“ и аз заспивам… Спя, събуждам се, текат финалните надписи! Дали е възможно, питам се, нормален ли съм? Няма ги студентите, които ме гледат презрително. Само един филмов деец любезно сваля крака ми от скута си и си тръгва. Сега вече е ясно – аз съм психиатричен случай!

През цялата седмица се чувствах потиснато. Бях тъжен заради неуспешния уикенд в Словакия и заради сега вече болезнената нужда да заспивам по време на прожекцията на големия филм.

Неочаквано от рецепцията на общежитието ми съобщиха, че ме търси Кера от Сараево. Връща се от Берлин, накиприл се – целият в кожа. Обажда се и ми казва:

– Чуй, авер, фрашкан съм с мангизи, идвам от едно пътуване, никога не е било по-трудно, водя те на вечеря, но при едно условие.

– Какво?

– Трябва да избереш най-скъпия ресторант!

Щом седнахме в ресторант „Дубоне“, най-луксозният в този край на града, Кера веднага започна да демонстрира всичко, което бе научил по света. Връщаше келнерите и както сам каза, учеше ги на ред. Голобрад младеж ни поднесе коняк, а Кера каза:

– Преведи на този „папак“, че конякът се сервира затоплен, и искам да ми донесе зърна печено кафе.

Преведох на келнера искането на Кера, мислех си колко неприятен е нарцисизмът, независимо от това дали става дума за унгарски националист, който иска да се отърве от дъщеря си, или за сараевски апаш.

– Ей, к’во си се замислил? Какво става с теб?

– Нищо, бях в Братислава, реших да се женя.

Не зная защо му казах това. Вероятно исках да прекъсна безсмислената му лекция за бон тона и отклонявайки вниманието му върху по-атрактивен мотив, да освободя келнерите от мъченията. Не питая особена любов към сервитьорите, но не понасям садистичното отношение към тях. Облива ме студена пот, когато някой, дошъл от Вратник, изнася лекции за добро поведение на пражките жители. Срамувах се!

– Жениш се, а? Поздравявам те, за Мая ли? Напук на душманите!

– Каква ти Мая, намерих една унгарка, акълът да ти се вземе!

– Не казвай нищо, знам ги. Унгарките са най-готините мацки на света.

Тази вечер Кера се напи като казак, раздаваше бакшиши по сто марки на сервитьорите и ухажваше келнерките, размахвайки банкноти под носа им.

– Това с унгарката е добре, ама е жалко онова бижу да го грабне някой „откос“. Няма значение. Като се върна в Сараево, ще пусна в града вестта, че се жениш за унгарка, напук на душманите – каза накрая пияният до козирката крадец Кера и на другия ден замина за Сараево.

Три дни след това ми се обади Амела Аганович и ме попита:

– Истина ли е това, което чувам?

– Какво чуваш?

– Казват, че ще се жениш.

– Знаеш ли какво, Амела, човек рано или късно трябва да се ожени, затова е по-добре да свърша тази работа по-рано!

– Заебаваш ме, Мая няма да го преживее!

– Какво общо има Мая с това, знаеш ли кога за последен път съм видял тази жена?

Още на другия ден Амела отново се обади и каза:

– Нямаш представа колко е тъжна Мая. Плаче като луда.

Аз се правя на пич и цитирам Пирандело – подготвях един негов разказ за драматизация.

– Жената вода трябва да цеди, затова и през очите си го прави. Не е страшно, ще и мине – казвам, но вярвам, че още ме обича, и прикривам чувствата си като Дърк Боугард във филма Слугата.

– Поздрави я, имаме хубави спомени все пак.

Когато в края на зимата отидох в Западен Берлин, за да купя някакви плочи, поръчани от чехите, които не можеха да минават границата, видях в метрото, на западната страна, плакат за Амаркорд. Влязох в града и спрях пред малкото кино, в което се прожектираше големият филм. Да вляза ли в киното, или не. А какво, ако пак заспя? Не съм тръгнал да гледам Фелини. Защо да ставам отново за срам.

Купих плочите, главно джаз-рок. По-късно, в Прага, печелех от разликата в цената при покупката и продажбата, така попълвах бюджета си и пестях за снимане на студентския филм. Връщайки се с влака от Берлин за Прага, аз не спрях да си задавам въпроса: дали ще настъпи времето, когато най-после ще видя този голям филм? С идването на пролетта дойде и краят на учебната година, завърших с отличен, очакваше ме лятото. Най-хубавите ми летни ваканции бяха по време на следването, а най-голямо удоволствие ми доставяше къмпингът на остров Млет. Там беше нашето царство – на Зоран Билан, Злая Мулабдич и на мен. Пристигахме от Дубровник пияни, като млади маймуни, зашеметени от ферментиралия сок на кокосовите орехи. Каквито пристигахме, такива се и връщахме в края на лятото в Сараево. Докато разпъвахме палатката в къмпинга, заявихме своята подкрепа на местния милиционер.

– Слушай, приятелю – казах му, – пипне ли те някой, само кажи – тук сме!

Милиционерът най-напред помисли, че го будалкаме. Но по начина, по който после ни погледна, нас – младите лъвове, – разбрах, че прие сериозно заръката ми. Беше единственият пазител на реда на острова и бързо схвана, че съюзът с нас ще му бъде от полза. Ако стане нещо и чака на милицията да дойде от Дубровник, ще си отнесе боя. А така имаше нашата защита и никой не смееше да го погледне накриво. Всички разбраха, че ще си имат работа с нас, а това не беше за препоръчване!

Щом се събудих, Злая побърза да ме зарадва.

– Твоята Мая пристигна на острова.

Охо-хо, помислих си, но казах:

– Не ми пука.

– Паднала от велосипеда и издрала хубавите си крака. Бягай да търсиш по острова живовляк, тази трева е най-добра за рани!

Аз се правех на пич.

– Най-добре е да и сложа живовляк на дупето.

Изчаках Злая да отиде до WC, измъкнах се на пътя и като видях, че не ме гледа, полетях със скоростта на спринтьор към площада.

Стигнах до голямото езеро и поръчах кафе. Лодката влезе в импровизирания док и аз видях Мая, която излизаше на брега, придържаше я един „гларус“, синът на стопанина на къщата, където бяха отседнали Мая и родителите и… Веднага разбрах, че е далматински хапльо, и затова се стараех да оставя впечатление на зрял мъж.

Полагах неимоверни усилия, за да не покажа вълнението си. Не се бяхме виждали година и половина. Уплаших се да не се повтори безмълвната нощ от кафенето на хотел „Белград“. И тогава ми хрумна една идея. Сложих началото на бъдещата история. В борбата между херцеговеца и човека, надделя херцеговецът. Но този със сърце.

– На теб ти трябва сериозен мъж, интелектуалец. Най-хубавата комбинация – интелектуалец с нещо хъшлашко. Ако намериш мъж, който да притежава само едното качество, да бъде умен, това ще трае кратко, бързо ще ти омръзне, а ако има само другото – ако е хъшлак, ако е примитивен, но ти предлага сигурност, бързо ще ти писне от простотията му. Ще избягаш.

– Мислиш, че ми трябва някой бабаит, който е завършил философия?

– Не точно този калибър, но тук някъде.

Засмяхме се – и двамата. И аз разбрах, че изведнъж съм се разбъбрил. Помислих си – узрее ли, човек неминуемо започва да говори. Вероятно, защото междувременно е научил нещо. Не е вече тийнейджър, чиито мисли се реят на парче. Той не умее да бродира мислите си и затова е по-добре в пубертета да си мълчи и да не рискува. Със сигурност ще изглежда по-умен, ако не си отваря устата. Всъщност дали си струва да се говорят само умни неща. Реших да акцентирам върху примери от обикновения живот.

– Не знам дали си чула как Пашата поискал ръката на своята Цуна? Казал и: „По-добре ти е да се ожениш за мен, отколкото за някой висшист. Ще се омъжиш за него, а след три месеца ще ме търсиш да ти ставам любовник. Така си е по-икономично. Ще ти бъда и мъж, и любовник.“

Казвайки това, дори и не помислих, че косвено внушавам на Мая, че аз съм този, за когото става дума, и една жена може да си помисли, че искам ръката и.

През есента в кино „Романия“ дойде Амаркорд. Това беше златното време на големите автори. Мая възхитено ми каза:

– Знаеш ли, идва Фелиниевият Амаркорд, гледал ли си го?

Какво да кажа? Истината – в никакъв случай. Може ли един студент по режисура да признае, че три пъти е заспивал на големия филм? А ако кажа, че не съм го гледал, ще прозвучи още по-скандално. Все едно да питаш студент, който следва живопис: виждал ли е Микеланджело, а той да ти отговори – не съм. Справих се светкавично.

– Това е филм, който може да се гледа сто пъти.

– Щом е така, води ме да го гледам!

Седяхме в най-хубавото кино в Сараево. Завесата се вдига. Началните кадри започват, летят пухчетата, свързват снимките от Римини. Разкошно! Появява се клошарят и казва: „Ла примавера!“, а аз… виж ти, чудо, аз не заспивам! После една жена простира пране на някакво въже. Появява се адвокат, който говори пред камерата, местните дрипльовци подхвърлят нещо на Градиска, а моето щастие няма край. Гледам Амаркорд. Държа Мая за ръката, сякаш седим в самолет, и се възхищавам на филма, искрено.

За моите филми Амаркорд бе онова, което е бил Големият взрив за Вселената. Картините и идеите от този филм бяха главният шлюз, от който се напояваха моите филми. След този филм всичко, което се случваше в моя филмов живот, бе мерено с този аршин. Важните събития от живота ми видимо скочиха на житейската ми борса… Майка, баща, дом, приятели, мост, дърво, всичко, което непланирано се бе закачило за моята душа. Алеи, хълмисти предели, женски дупета, велосипеди, куполи на храмове, мостове, влакове, автобуси; всичко, което не обичах в живота: вратовръзки, небостъргачи, печки, училища, здравни заведения; всичко, което усещах, че си струва: благородство, смелост, история, музика – всичко това сега отново преоткрих.

Моят дипломен филм се казваше Герника и не приличаше на Амаркорд, но бе свързан по невидим мост с този филм, така както минувачите свободно минават от едната на другата страна на реката. По такъв мост минаваха идеите и се стопяваха разликите в преживяването на света, който пулсираше по свой начин и в босненските планини, и край бреговете на Средиземноморието… Моята Герника бе възприела от Амаркорд правилото, че човек трябва да бъде сниман в пространството, че лицето не бива да се отделя от заобикалящата го среда. Това схващане бе резултат от опита, придобит от гледането на този филм повече от десет пъти. Когато показах дипломния си филм на проф. Отакар Вавра, той каза:

– Това е сериозен филм. Заради такива творби можем да кажем, че си струва да учим студентите на режисура.

А аз си помислих: „Благодаря ти, Федерико!“

Превод: Ася Тихинова-Йованович

Из: Емир Кустурица: „Смъртта е непотвърден слух“, изд. „Колибри“ 2012

Публикува се с разрешение на издателството

Емир Кустурица е сръбски режисьор, актьор и музикант, широко известен чрез общопризнатите си филми. Той е двукратен носител на Златната палма от фестивала в Кан („Баща в командировка“, 1985 и „Ъндърграунд“, 1995).

Коментари (4)

- 09-03-2012|Ясен – Свободата да живееш живота

Великолепно написано. Много чувство за хумор и себеирония. Явно Кустурица е човек, който не се страхува да живее. Ще прочета книгата с удоволствие.

Не можах да не почувствам лека завист, че като студент Емир е можел да пътува свободно между Западна Германия, Чехия и Югославия със Югославския си паспорт…Следва в Прага и си ходи до Сарево за уикендите. За плочи в Германия. На море в Хърватска… Макар и силно ограничена от соца- но все пак СВОБОДА на придвижване, а от там свобода на духа!

- 25-03-2012|Цветелина Стефанова

Според мен КУстурица прави музика по-добре, отколкото пише… Цв.:-)

- 25-03-2012|Цветелина Стефанова

…Корекция: Прави ФИЛМИ, исках да кажа, а не музика, отколкото пише… Цв.:-)

- 27-03-2012|Ясен

Кустурица прави и хубава музика! Е, интересна.

Виж: Emir Kustirova & The no smoking orchersta. www. thenosmokingorchestra. com

Емир свири на китара и е вокалист. Синът му е на барабаните. През 2012 ще имат концерти в Аржентина, Чили и Франция.

Колкото до писането – аз лично мисля, че не стилът е толкова важен, а историите които разказва. Трябва да се прочете цялата книга (аз вече го направих и го препоръчвам).

Идентичност и идентичности на помаците в България

Автор: Евгения Иванова

Текстът е основан върху изследването „Нагласи на мюсюлманите в България – 2011“, проведено с количествена и качествена методика от агенция „Алфа-рисърч“ и Нов български университет, в периода март-ноември 2011.

Ръководител: Евгения Иванова. Екип: Антоний Гълъбов, Боряна Димитрова, Илона Томова, Михаил Иванов, Соня Хинкова.

Студията е част от подготвяния в издателството на НБУ сборник с анализи на резултатите от изследването.

„Колебливата“ идентичност на помаците[183] е била досега обект на множество интерпретации: като се започне с фалшификациите и спекулациите с корен във възраждането – за насилствения и масов характер на „помохамеданчването“ – и се завърши с новосъздадените „теории“ за техния арабски, турски, тракийски, прабългарски произход. Всъщност, именно „колебливата“ идентичност поражда версиите за произход, а не – обратното, както би било логично да се предположи.

Сред това изобилие от „научни“ теории, специфично документалният аспект на феномена „помаци“, основан върху сериозни извори (преди всичко – османските данъчни регистри), остава, като че ли, по-скоро незабелязан и предназначен за тесни академични кръгове. „Войната“ между интерпретациите, захранвани не толкова от научна прецизност, колкото от легендарни представи, най-често обслужващи партикуларни политически интереси, продължава и в нашето съвремие.

Тази „война“ рефлектира не само в задълбочаване на „колебливата“ идентичност, но и в тенденциозни (отново – мотивирани политически) спорове за самото понятие. Продължават – и в академичните, и в не дотам академичните среди – препирните за правомерния термин: помаци, ахряни, българомохамедани, българи мюсюлмани, българоезични мюсюлмани, родопски турци и т. н.

Резултат от всичко това е все по-задълбочаващата се капсулация и маргинализация на тази културно-религиозна група, както и все по ясно очертаващите се тенденции за изтъкване на собствено етническо самосъзнание.

Периодическите скандали около произхода и идентичността на помаците, разразяващи се в обществото ни, възбуждат непрекъснати страхове – било от настъпление на ислямизъм, към който тази група се счита иманентно податлива (именно – поради „колебливата“ си идентичност), било от нови „възродителни“ процеси. Възможно е тези скандали да са предизвикани преди всичко от неразбиране, но не бива да се изключват и нарочни спекулации, мотивирани политически.

Целта на този текст е да очертае тенденциите в самоопределението на различни сегменти от общността, да анализира – доколкото е възможно – мотивациите за това самоопределение, както и да проследи дали и доколко колебливата идентичност, наистина, представлява предпоставка за развитие на крайни религиозни течения.

Използвам термина „сегменти“, защото за изследователите на проблематиката са отдавна известни различията между отделните териториални групи – различия, обуславящи диаметрално противоположни нагласи – не само в самоопределението, но и в мотивиращите го традиции, обичаи, поведения, степен на религиозност, отвореност към „другите“, именна система.

Още наблюдателният изследовател на Родопите Христо Попконстантинов говори за големите различия между манталитетите на помаците от една или друга област.

Така, за селата на юг от Смолян той отбелязва:

„Може да се каже, че в Ардинското корито живее най-питомното между родопските населения. Жилищата им са добре устроени и всяко по-голямо село има изглед на градец.“ (Попконстантинов1970:176)

За разлика от тях, жителите на Бабешките колиби в Западните Родопи имали нужда от „опитомяване“, защото тънели „в невежество“ и водели „първобитен живот“. (Попконстантинов1970:143)

Изследването „Планината Родопи – усилията на прехода“[184], проведено повече от век след проучванията на Попконстантинов, в което специалната извадка за помаците беше 803 души, констатира тяхното самоопределение така: 33% „българи“, 5% „турци“, 62% „други“ (българомохамедани, помаци, ахряни, българи мюсюлмани, само мюсюлмани). Въпреки този висок процент „отделна“ идентичност, тогава не откроихме ясно обособени характеристики на етнообразуващ процес – именно поради дисперсирането на „отделността“, включващо и немалка доза неразбиране на въпроса за етничността. Освен това, самосъзнанието за „отделност“ се носеше преди всичко от елитите, които – още тогава – конструираха или разпространяваха твърде самобитни версии за произход, целящи да „докажат“ различността им – както от българите, така и от турците. (Томова 1998:12, Иванова 1998:58, Григоров 1998:38)

В сегашното изследване някои от тези тенденции се запазиха, други се промениха. Очерта се обаче (особено – в качествените изследвания) все по-отчетлив процес за обособяване на отделен етнос, обхванал не само елитите, но все по-големи масиви от хора.

В количественото изследване като мюсюлмани, говорещи български език, се самоопределят 28,2%. Вероятно, мнозинството от тях са помаци (макар и не всички – възможно е да има роми и дори турци). Процентът косвено се потвърждава, ако сумираме отговорите „помаци/българомохамедани“ (10,1%), „българи“ (7,5%), „мюсюлмани“ (като етническа принадлежност – 5,6%) и прибавим към тях „турците“, говорещи български език (1,5%), както и онези „без отговор“ (4,5%), не всички от които, разбира се, са помаци. Получават се 29,2%.

Когато преизчислим тези проценти само върху основата на българоезичните мюсюлмани, с относителна сигурност бихме могли да твърдим, че самоопределението се разпределя приблизително по този начин:

– българи – 26%

– турци – 5%

– „други“ – 69%.

Видно е, че – в сравнение с 1997 – идентификацията „други“ се е увеличила с около 7% – за сметка на идентификацията „българи“. Далеч не мога да бъда сигурна – на базата на механични изчисления[185] – дали тази тенденция е устойчива. Качествените изследвания обаче, като че ли, потвърдиха нейната (по-скоро) стабилност.

Идентификацията „българи“ преобладава в област Кърджали и североизточната част на област Смолян. Като „турци“ се самоопределят преди всичко в най-западната част на Родопите (Гоце Делчев и Якоруда). „Другите“ са във всички региони, като най-силно е присъствието им в преходните зони между Западните и Централните Родопи (Велинград, Гърмен, Сатовча, Доспат, Девин), както и в Мадан и Рудозем. Би могло да се каже, че самоопределението варира от изток на запад, което съвсем не е нова тенденция и е известно на изследователите.

На много места често може да бъде срещнато и самоопределението „наши хора“, целящо да избегне останалите квалификации, носещи по-голяма степен на категоричност, но и съдържащо в себе си ясен белег за диференциране и „отделност“. Прозрачен пример за това е съвсем краткото твърдение, включващо цели три разновидности на идентификация:

Приемам помаците като „наши хора“ – българомохамедани. (жена, 41 г., Сърница)[186]

Мнозина от респондентите ни в Кирковско, например, твърдяха за останалите и за самите себе си, че са „наши хора“…

В същата посока – от изток на запад – варира и именната система. Българските имена доминират в Кърджалийско и Смолянско (с изключение на Мадан и Рудозем). Срещат се и немалко християнски имена (особено – в Кърджалийско), което не означава непременно религиозна конверсия. По-на запад преобладават мюсюлмански имена с окончания „ов“ и „ев“ във фамилиите. Още по-на запад „ов“ и „ев“ изчезват, за да бъдат заменени от „чисто“ мюсюлмански (мислени някъде като „турски“) фамилии.

Разбира се, тези тенденции са очертани най-общо. Различия има и между две съседни села, привиждани иначе като твърде сходни, вътре в едно село, в една махала, в един дом…

Това също не е изненада.

По-нататък ще се опитам да прецизирам диференцираното самоопределение, като потърся груповата и личностната му мотивация – в зависимост от региона, от степента на религиозност, от нивото на модернизация, от позицията, която групата/личността заемат в социума.

Самоопределение „българи“

Сред онези, които се самоопределят като българи, би трябвало да откроя малката група покръстени – било при масовите „кръстилки“ на Боян Саръев отпреди близо две десетилетия, било като индивидуален избор, продиктуван най-често от желание за интеграция в макрообществото. Част от конвертитите са се върнали към исляма, други са „официално“ християни без да практикуват религиозна обредност. Онези, които продължават да настояват на православната си идентичност, учредяват църковни настоятелства и дори успяват да се преборят да им се осигури терен за черква (Кирково, например), са затаили дълбоко и все по-нарастващо разочарование, че остават неприети, несвои, отхвърлени.

Кажете ми, по какво се различаваме ние с Вас? Защо трябва да ме смятат по-долна от българите? Наистина, ние сме „отхвърлените приобщени“… Обидно е да ни делят. Тук не е като в Благоевградско. Там са по-затворени. (жена, 42 г., християнка, Кирково)

В книгата, чието заглавие респондентката цитира (Иванова 2002), пространно съм обяснила синдрома на това отхвърляне, привиждано (в някои случаи – искрено) като „приобщаване“. Оказва се, че премахването на мисленото като единствено различие – религиозното – съвсем не способства за интеграцията на помаците, за приемането им в общността на православните българи. Знакът на равенство, поставян традиционно между „българи“ и „православни“, в тези случаи не сработва – конвертитите остават чужди, различни, маргинализирани. Дори се учудвам защо – към шизофренното разделение на нацията, произведено от „възродителния“ процес с иначе съвсем „обединителни“ намерения, което нарои „българи’72“, „българи’82“, „българи’84“ (в зависимост от годината на преименуването – вж. Иванова 2002:181) – още не е прибавено „българи от 90-те“…

Не се учудвам обаче, че все повече от тези хора постепенно приемат идеята за обособяване, за отделност, която – макар не още кристализирала във формулата „помашки етнос“ – бавно прелива проценти от графата „българи“ в графата „други“.

Не само конвертитите, но и запазилите традиционната си религия помаци от Източните Родопи и от Смолянско (общините Смолян, Чепеларе, Златоград, Неделино, Баните) настояват на различията между тях и „онези“ в Западните Родопи. Стараят се да изтъкнат откроеното още от Попконстантинов диференциране между „питомните“ жители на Ардинското корито и „неопитоменото“ население от Бабешките колиби.[187] „Ние сме по-близо до вас, отколкото до тях“ – е констатация, която може да се чуе често.

Все пак, „вас“ продължава да съществува. Очевидно, хората от Кирково и аз все още не сме „ние“…

Освен по-високата степен на модернизация и желанието за интеграция в макрообществото, хората от Кърджалийско и от Смолянско имат и други (бих ги нарекла – традиционни) мотивации да се идентифицират като българи. В Смолянско това би могла да бъде все още запазената вярност към принципите на дружба „Родина“, чието влияние там е било най-силно, в Кърджалийско – спонтанното диференциране от мнозинствения в този регион турски етнос. Помаците в Кирково, например, мислят като „тях“ не само събратята си от Западните Родопи, но – преди всичко – турците от съседните села. Желанието за оразличаване е ясно очертано – както в изобретяването на специфични етноопределящи названия като „ялучи“[188], така и в електоралните предпочитания.[189]

В други региони (най-отчетлива е тази тенденция в Мадан и Рудозем) самоопределението „българи“ е задължително придружено от религиозно диференциране – „мюсюлмани“. За разлика от Кърджалийско и Смолянско, където по-често се поставя знак на равенство между „българи“ и „православни“ – било чрез откровена конверсия, било чрез пренебрегване, утаяване, скриване на „разминаването“ между етнос и религия чрез изтъкване на по-скоро атеистични нагласи, в южната част на Централните Родопи религията е важен признак за самоопределянето на общността.

За предполагаемите причини, предизвикали отчетливите различия в степента на религиозност в един или друг район, ще стане дума по-нататък. Тук ми се струва по-важно да спомена „обяснението“, което привеждат някои от респондентите, принадлежащи към елитите (учители, директори на училища, имами), за самоопределението си като българи мюсюлмани.

Сред Аспаруховите българи имало много мюсюлмани. Ислямът спокойно може да стигне за 60 години от Мека до Онгъла. И онези мюсюлмани, които не искали да се покръстят при Борис, са дошли в Родопите. (мъж, 50 г., Чепинци)

Ще видим по-нататък, че „обяснението“ за произход от Аспаруховите българи или от нежелаещите да се покръстят при княз Борис[190], е валидно и за някои от идеолозите на „помашкия етнос“, които акцентират върху „ранното“ ислямизиране като оразличаващ белег. В случая, който описвам и който условно ще нарека „Мадан – Рудозем“ (макар да се среща и на други места), „българи“ и „мюсюлмани“ имат еднаква тежест. И макар именно в Мадан да е „открито“ най-важното „доказателство“ за предосмански ислям – надгробен камък отпреди нашествието (Дорсунски 1998:101 и др.), повечето хора от този район считат себе си за българи, ислямизирани по време на Османската власт.

Самоопределението „българи“ може да съдържа и престижна мотивация – т. н. „фасадна“ идентичност, която се „употребява“ преди всичко след временно или постоянно откъсване от общността – било заминаване в града, било в чужбина. „Фасадната“ идентичност е променлива. Честа практика е – когато младите, преселени в града или в чужбина помаци се завърнат в селата си – да обличат традиционно облекло и да „забравят“ българската си принадлежност, за да си я възвърнат в колата или в автобуса по обратния път. Променливостта засяга и именната система. Нещо повече – публична тайна са двойните паспорти: с мюсюлманско име за „вкъщи“ и с българско – за „навън“.[191]

Към самоназванието „българи“ трябва да отнеса и самоопределението по гражданство. Мнозина от респондентите, които иначе мислят себе си като помаци, „българомохамедани“[192], мюсюлмани и дори като турци, настояват, че са българи по национална принадлежност, изтъквайки българското си гражданство и местоживеенето си в България.

Най-добре е да има само националност, да няма етнос. По националност сме българи, тук живеем. (мъж, 45 г., привърженик на идеята за „помашки етнос“ и самоопределил се като турчин, Буково)

Турците си имат Турция. Ние друга държава нямаме! (мъж, 32 г., Рудозем)

Така – без да познават в детайли теоретичните концепции за нацията, без да са чели Хердер и Ренан – респондентите ясно разграничават етнокултурната от политическата (гражданската) нация.

Все пак, немалко от онези, които пред нас твърдяха, че се чувстват българи, защото са български граждани, признаваха, че при преброяването са се писали в графа „други“. Обясняват избора си със страха, че „останалите българи“ (или – властта) смесват етнокултурна, религиозна и гражданска принадлежност.

Ако кажа, че съм българин, ще ме помислят за християнин. Ето, нали помашкият поп покръства… (мъж, 50 г., Дебрен)

Този тип мотивация – доста разпространен, впрочем – е обясняван в някаква степен (все по-намаляваща, за щастие) и чрез страха от нов „възродителен“ процес. Възгледът „Ако пиша, че съм българин, може пак да ми сменят името“, е все още актуален, макар и предимно сред по-възрастните.

Именно в този страх мнозина провиждат причината за

Самоопределението „турци“

В най-западната част на Родопите и в Пиринско. Трябва веднага да направя уговорката обаче, че страхът от нов „възродителен“ процес и травмата от предишния бяха артикулирани като причина за „турчеенето“ предимно от „другите“ – не от самите „турчеещи“ се, които по-често привеждаха други мотивации.

Ако се преизчисли процента 1,5, колкото са „турците“, говорещи български език в количественото изследване, ще се получат 5,2% от българоезичните мюсюлмани. Би могло да се твърди с голяма степен на сигурност, че именно това са помаците, идентифициращи се като турци (едва ли мнозина от ромите, предпочели турска идентификация, биха посочили като майчин език българския).

Хипотезата се потвърждава и от вглеждането в самоопределението по райони. Най-много са помаците, идентифициращи се като турци в Корница. Преброяването от 2011, макар твърде ненадеждно поради големия дял отказали да се самоопределят по етнос, религия и език, също показва сходна тенденция. Така, повече от половината българоезични „турци“ са в област Благоевград. В останалите области, населени с помаци (Смолян, Пазарджик, Кърджали) процентът им е нищожен.[193]

За разлика от тенденциите в началото на 90-те, когато самоопределящите се като „турци“ в Западните Родопи не смятаха за необходимо да „обясняват“ избора си, мислеха го като саморазбиращ се (вж. Георгиева 1998:297), сега са се появили разнообразни „обяснения“, привеждани както от самите „турчеещи се“, така и от съседите им, заявяващи по-често „друга“ (не-турска и не-българска) идентичност.

В селата около Корница[194] ми казваха, че там хората се определят като турци заради травматичната памет за „възродителния“ процес. За самите корничани обаче това обяснение, като че ли, изглежда недостатъчно. Онези от тях, които твърдят, че са турци, си изобретяват произход от „Турция“ – независимо, че става дума за битността ѝ на Османска империя.

Аз се осъзнавам за турчин. Тук повечето имена са без „ов“ и „ев“. Моят род е от Дедеагачко – турци. И турски говорим. Иначе, половината в нашето село са арнаути. (мъж, 59 г., Корница)

Версията за арнаутски (албански) произход е нова. Имам известни основания да предполагам, че е „спускана“ от ДПС – доколкото повечето респонденти, които я лансират (не само в Корница), са бивши или настоящи функционери на тази партия. (Повечето от останалите респонденти обаче я смятат за несъстоятелна.) Вероятно идеята за „различен“ (нито български, нито турски) произход изглежда по-лесна за възприемане – като „преходна“.

Освен функционерите на ДПС, като турци в Корница се самоопределят и онези, които имат роднини емигранти в Турция. За разлика от жителите на близките села, хората от Корница емигрират много по-интензивно. Мнозина от тях, научили турски език вторично, твърдят, че са го говорели „винаги“. Съществуват и „обяснения“ за „забравяне“ на матерния език:

Защо гагаузите да са българи, които са си забравили езика, пък ние да не можем да го забравим – турския? След като са ни малтретирали, за да не го говорим… (жена, 53 г., Корница)

Вероятно „охранителната“ функция на турската идентичност, макар и недекларирана, остава валидна – в доста по-ниска степен обаче в сравнение с първото преброяване след 1989, когато мнозинството от жителите на общините Гоце Делчев, Якоруда и Сатовча се самоопределиха като турци – поради страх от нов „възродителен“ процес. Намаляването на страховете в това отношение констатирахме още през 1997. В момента страховете все по-слабо се артикулират, но в никакъв случай не са изчезнали. Травмата от „възродителния“ процес продължава да „работи“ на подсъзнателно ниво, реанимирана в немалко случаи от политически интереси – както от българските националисти, така и от ДПС.

Освен „охранителна“, турската идентичност на помаците придобива все повече и престижна мотивация, захранвана от стремежа за принадлежност към голяма, силна, религиозно близка етническа общност. А също така – и от наличието на „собствена“ държава…

Въпреки това, дори в Корница, където е най-ясно открояващо се, самоопределението „турци“ не е единствено. Немалко от хората предпочитат да се идентифицират като помаци без да се срамуват от това название. „Турчеещите“ се (съвсем огледален образ на „българеещите“ се в други райони) – напротив – го смятат за обидно.

България няма нужда от много нации. Защо да се разделят турците и помаците? След 20 години младите ще го преодолеят и ще има само български мюсюлмани. (мъж, 59 г., Корница)

Дори онези, които твърдо настояват на отделната си помашка идентичност (някои от тях – нейни „изобретатели“, свързани със сайта www. pomak. eu, за който ще стане дума по-нататък), предпочитат близостта на турците, вместо тази на българите. Мотивите им са свързани не само с общата религия (което е валидно при по-възрастните), но – в по-голяма степен – с лошото отношение на мнозинството православни българи и паметта за „възродителния“ процес.

Не се възприемаме като българи. Най-близкото ни са турците. От турците не ни заплашва асимилация. (мъж, 49 г., Брезница)

Тези нагласи са валидни и по-на изток, където отчетливо започва да преобладава самоопределението „помаци“:

Тук хората повече обичат турците, защото българите ни подценяват. Викат ни „мръсни помаци“. В Университета, понеже не знаеха какъв съм, бях с българско име, ме питаха: „Как живееш с тия помаци?“ Иначе самите турци се отнасят към нас с безразличие, но ние ги предпочитаме – заради религията. Те са студени хора. (мъж, 66 г., Сърница)[195]

Отношенията помаци – турци също се различават – в зависимост от региона. Там, където преобладава самоопределението „българи“ (Кърджалийско и частично – Смолянско), оттласкването от турците е най-силно. В „преходната зона“ (именно в нея попада и Сърница) между Западните и Централните Родопи по-близкият „чужд“ са пак турците, но с категоричната уговорка: „Ние не сме турци!“

Категорично е оттласкването от турците и в Мадан и Рудозем, където самоопределението чрез религията е най-интензивно. Възможно е това оттласкване да съдържа донякъде и политическа мотивация – в предишните „сини крепости“ все повече се налага ДПС.[196]

Интеграционните процеси (има предвид – с българите – Е. И.) не се развиха. И – понеже няма празно място – ДПС влезе в джамията. (мъж, 51 г., Мадан)

Информаторът директно обвинява Турция и ДПС за все по-интензивното използване на религията в услуга на турския национализъм.

Аз съм българин мюсюлманин, а те (ДПС и Организацията на тракийските турци в Одрин – Е. И.) ме наричат помашки турчин.

А имамът по време на петъчна молитва с 1 200 души ги убеждаваше да се пишат турци. Лично го чух.

Имамът, разбира се, отрече тези обвинения. Други информатори, присъствали на въпросното богослужение, състояло се в навечерието на националното преброяване, обаче ги потвърдиха.

Във всеки случай – дори, ако допуснем, че (под влиянието на ДПС) имамът е използвал молитвата за подобна агитация – тя, очевидно, не е имала особен успех. В област Смолян като турци са се декларирали 3,9%, като за 3,6% матерен език е турският (в общините Борино, Девин и Баните). Оказва се, че хипотетичната агитация е „сработила“ за 0,3% в цялата област.

Мнозинството от помаците в целите Родопи (с изключение на част от онези в Гоцеделчевско) се оплакваха от двойно маргинализиране – не само от страна на българите християни, но и на турците. Логичният резултат от това маргинализиране е изобретяването на

Помашки етнос,

Което печели все повече привърженици – вече не само сред елитите, но и сред широки масиви население.

Ще се спра по-подробно върху предисторията и спецификите на това изобретяване, като още веднъж подчертая, че различните „теории“ за произход на помаците, разпространявани в последните петнайсетина години, са следствие от нагласите към собствена, различна, отделна идентичност, а не тяхна първопричина.

Названието „помаци“, наистина, се приема като обидно от част от общността – преди всичко от онези, които се идентифицират като българи или като турци. Други – обратно – не само нямат нищо против да бъдат наричани така, но и привиждат различността си като основание за гордост:

Аз се гордея, че съм помак! Турците не са толкова усърдни в исляма.

Не се обиждаме от думата „помаци“. (мъж, 33 г., Сърница)

Разбира се, тази позиция е характерна не само за изолираните „по чукарите“ (както често определят тях и другите от „високите“ села събратята им от „по-ниските села“) жители на Сърница, но и за мнозина респонденти в целите Родопи и в Тетевенско.

Макар за някои да изглежда парадоксално, повишаването на образователното ниво и модернизацията са фактори, които работят в полза на отделната идентичност. Двата уеб-сайта www. pomak. eu и http://pomakleaks. webs. com/ съдържат солидна информация за историята и съвременното битие на помаците, дискутират различните типове самоопределение, споделят актуални новини. Немалко помашки села (включително – и обявените за „най-диви“ – имат собствени интернет-форуми[197], където срещнах доста по-интелигентно и толерантно изказани мнения, отколкото във форумите на водещите ни ежедневници.

В края на януари 2012 попаднах във www. pomak. eu на анкета, задаваща въпроса: Съществува ли помашки етнос? До датата на влизането ми бяха гласували 331 души. 51% отговарят утвърдително, 44% – отрицателно, а 6% – „не зная“. (www. pomak. eu)

Разговарях с един от предишните модератори на сайта, който определи позицията си така:

Има помашки етнос! Ние сме нещо различно!,

Ами, как се е получил етносът – смесени бракове с бошнаци, с преселници от Албания, от Македония…

Ние сме част от нацията, но не искаме да бъдем българи християни, българи мохамедани.

Ние трябва да се обособим. Турчеенето е травматична реакция. А от българите какво сме получили – само насилие. (мъж, 48 г., Брезница)

Ето още едно мнение, също от представител на елита:

Никъде не е казано, че сме били българи (поправя се) – християни. В Молдова също има мюсюлмани, а пък те не са били под турско… Помаците винаги сме били тук. После са ни разделили в държави: Гърция, Македония…

Това, че турците са ни сменили имената, е тривиално обяснение, без документи.

(мъж, 45 г., Дебрен)

Отхвърлянето на ислямизацията – не само на насилствената, но и по принцип – е един от най-често употребяваните „аргументи“ за „доказване“ на отделността. Твърдението, че всички теории за ислямизацията са „фалшификация на комунистите“[198] (Георгиева 1998: 297), наваксва престижност по две направления: от една страна, отпада стигмата за „предателството на вярата“, от друга – изобретяването на помашки етнос започва да изглежда като антикомунистически, т. е. демократичен избор.

Изборът на отделна, помашка идентичност – също като избора на турска – който в началото на 90-те не се нуждаеше от аргументация, а се приемаше като саморазбиращ се (Георгиева 1998:297), сега, все повече, произвежда „теории“ за „собствен“ произход, чиято цел е да мотивират „отделността“. Въпросните „теории“ често претърпяват вторична фолклоризация: основани – в повечето случаи – на „обяснения“, „прихванати“ от терена, те с различна степен на интензивност се превръщат в „изследвания“, публикувани у нас или в чужбина, които впоследствие се завръщат на терена и започват да циркулират като „истина“. Повечето от тези версии за произход на

помаците съм чувала от различни респонденти още в средата на 90-те.[199]

Приблизително по същото време се появиха и първите книги, посветени на тази тематика (Мемишоглу 1991, Дорсунски 1998). През първото десетилетие на ХХІ век проблематиката стана особено популярна с излизането на пространни „изследвания“ от Момчил Петров (2004), Петър Япов (2006), Хюсеин Мехмед (2007) и последователите им Никола Чуралски (2009), Емел Балакчи (2008, 2009) и др., както и с появата на цитираните вече уеб-сайтове. Сегашните привърженици на теорията за помашки етнос, които вече не се числят само към елитите, цитират техните съчинения като „Книгата“…

Ще проследя съвсем накратко тези версии – не според реда на тяхното публикуване, а според давността на историческия период, в който се търси произхода на помашкия етнос.

– Тракийска теория

Според нея, помаците са антично население, населявало полуострова „преди всички останали“. Едните говорят български, научен от славяните, другите – турски, научен от турците. (Япов 2006:239, 277)

По-диференцирана от упражненията на Япов се оказва родовата „памет“ на краевед от Сърница:

Ние сме българи с помашки етнос. Взели сме славянския диалект. Иначе сме смесени. Моята баба, например, е славянка – със сини очи… Ние сме от тракийското племе сатри, което на албански значи „мечове“. Тукидид пише за „мечоносни дии“. (мъж, 65 г., Сърница)

– Прабългарска теория

Тя, всъщност, не се различава от прабългарската версия за произход на помаците, самоопределящи се като българи мюсюлмани. Един не много лесно уловим нюанс обаче подсказва не толкова разграничение от християнството, което съществува и в двата случая, колкото отказ от славянството. Акцентът, който поставят изобретателите на тази теория, артикулираща същото бягство от покръстването при княз Борис, е категоричната връзка с прабългарите, които – единствени – се скрили в Родопите от преследванията на покръстителите и си останали езичници. Сред тях нямало славяни. Приели монотеизма в ислямския му вариант чак след Османското нашествие, когато посрещнали турците като съоюзници. (Япов 2006:282-284, 289)

Отново по-интересно и по-диференцирано от изобретенията на Япов е „обяснението“ на един информатор – имам и лечител:

Помашкият етнос произхожда от хан Аспарух. От самия хан, който идва от Кавказ, не от прабългарите. И исляма сме го приели много преди да дойдат османците. (мъж, 40 г., Буково)

Видимо е, че – в този случай – е налице отказ не само от славянството, но и от „прабългарството“, което е по-категорично свидетелство за заявяване на отделност.

Вариант на прабългарската е

– Волжско- Камската теория,

Според която ислямизираните още през VІІ век волжско-камски българи през ХІІ век започнали да се разселват и на юг от Дунав, а при Асеневци достигнали до Родопите. Създали помашки анклав, който обхващал Източна Тракия, Родопите, Северна Македония, Източна Илирия и Панония (босненските мюсюлмани). (Петров 2004:69-75 и др.)

Категоричен отказ от всякаква връзка не само със славянството, но и с българския корен, е

– Арабската теория,

изобретена в средата на 90-те от Мехмед Дорсунски и „разработена“ по-късно от Хюсеин Мехмед. Тя настоява върху арабския произход на помаците, като го извежда от воините на Маслама, останали на полуострова след нашествието през 716. Основните „аргументи“ в подкрепа на тази теория са мюсюлмански паметници отпреди нашествието, вече изчезнали по време на изобретяването ѝ или датирани погрешно. Същите „аргументи“ се привеждат и като доказателства за съществуване на предосмански ислям на Балканите.

„Допуска се през ІХ век в област Ахридос да са живели араби, тъй като в гр. Мадан е открит надгробен камък от 254 г. по Хиджра (870 г.) и е на името на хаджи Хасан Рухиджун.“ (Мехмед 2007:12)

– Куманско-печенежката теория

Също е съпротива срещу българския произход със силно изявено пристрастие към турския. В тази версия помаците се оказват потомци на куманските турци (къпчаци), които, смесени с печенеги, през ХІ в. се заселили в Пиринска Македония и Родопите. Създали Кумано-печенежка турска федерация със столица Куманово, която обхващала България, Македония, Нови пазар, Косово, Босна, Албания. (Мемишоглу 1991:5, 7, 10)[200]

В тази и в други теории – дори в някои от онези, сочещи прабългарски произход – ясно се откроява тенденцията за етническа общност на балканското ислямизирано население (включително албанците). Въпросът за различието в езиците не винаги се проблематизира, а в случаите, когато това е направено, общата езикова основа се прокламира като турска.

Най-категоричен в това отношение е Мемишоглу, който дори е „изчислил“ точните проценти на компонентите, формирали помашкия „език“: 30% украинско-славянски думи (пренесени от куманските турци, живели и странствали из славяно-руските земи), 25% куманско-къпчашки, 20% огузо-турски, 15% ногайски, 10% арабски. (Мемишоглу 1991:23)

За „украинска връзка“ пише и Емел Балъкчи (Балъкчи 2008:16), като лансира хипотезата за куманския произход на хората в родното ѝ село Стоманово (населено от помаци и турци с много смесени бракове). В издадените две години по-късно спомени на майка ѝ покръстването на помаците от 1912-1913 е описано така:

„Забранили турския език, но някои знаели помашки и по някоя българска дума – дето са живели сред българите. Тогава казал народът: „Езика си даваме, но вярата – никогаш!“[201] По Балканската война езика си дали по принуда, но до ден днешен вярата си изпълняват, макар турци, макар помаци, а има и арнаути и от Босна.“ (Балакчъ-Оджак 2010: 22, 30)

Не бих се занимавала толкова подробно с тези филологически упражнения, ако те не бяха косвено потвърдени от последното преброяване (2011), когато 21,4% от населението в област Смолян не се е самоопределило по език (10,4% за цялата страна).

(http://censusresults. nsi. bg/)

Когато задавах въпроса – какви са вероятните причини за този резултат, получавах различни отговори: „Това са циганите“ (0,4% от населението на областта), „това са неграмотните“ и т. н. Нито един от респондентите не заяви, че говори език, различен от българския. Смолянският мюфтия изрази изненадата си от резултатите:

Нямам отговор. Няма тенденция за обособяване на помашки език. Може би е влияние от Гърция. Иначе мнозина се самоопределят като българи – дори в Мадан и Рудозем.

„Гръцката хипотеза“ беше артикулирана и от други представители на елита – тогавашният кмет на Смолян г-жа Дора Янкова – включително:

Това – за помашкия етнос – дойде от гръцката пропаганда. Там го изфабрикуваха, сега го пренасят тук.

Най-яростната съпротива срещу теориите за помашкия етнос срещнах у християните и у онези от помаците, съпричастни към възобновената дружба „Родина“.

Няма помашки етнос! Поне за Смолянско сме сигурни. А иначе – учените трябва да кажат… (мъж, 48 г., Смолян)

А най-убедителното (според мене) отрицание изказа респондентка от Кирково:

Не може да има тук помашки етнос. Всички са различни. Можеш ли да сравниш Кирково и Тихомир? Или, например, Сашо (интелигент от Кирково – Е. И.) с дядовците от Орлица? (жена, 37 г., Кирково)

Докато за етноса и езика мненията са противоречиви, хипотезaта за предосмански ислям на Балканите печели все повече привърженици. Тя е (както вече изясних) доминиращият акцент в повечето от цитираните теории, защото снема стигматизиращото усещане за „предателство на вярата“.

Един от вариантите на тази хипотеза е свързан с волжско-камската теория за произхода на помаците, т. е. – наред с предосманския ислям – допуска и българска етническа връзка. Особено пристрастени към тази версия са издателите на списание „Аlev“ Емел Балъкчи и Мехмет Шакир, които публикуват пространни откъси от съчинението на Ибн Фадлан „Пътуване до Идил“ (Волга), доказващи ислямската принадлежност на тамошните българи, пеещи прослава на Аллах. (Фадлан 2009:23-24)

В един от тези откъси Фадлан разказва за великан от племето Йеджудж и Меджудж, подвизаващ се сред волжското население. (Фадлан 2009:7)

В същия брой, в редакционна статия списанието съобщава, че хората в доспатското село Барутин[202] знаят легендата за Джудж и Меджудж, познати там като Джичо Меджичо, и с трогателна увереност ги обявява за наследници на българите, приели исляма във Волжската си държава през ІХ век. (АД 2009:21) Авторите на статията пропускат обаче да съобщят, че племената Яджудж и Маджудж са известни от Корана, а преди него (като Гог и Магог) – от Библията.

Другата версия на хипотезата за предосмански ислям не търси българска етническа връзка, а настоява само върху религиозната приемственост. Тя се основава, както вече споменах, на съмнителни мюсюлмански паметници в България и на Балканите, датирани от времето преди нашествието: каменен надпис на старата джамия в Мадан от 310 по Хиджра (922-923), надгробен камък от Мадан от 254 по Хиджра (868) и други – от Македония, Косово и пр. (Дорсунски 1998:101, 140, Мехмед 2007:11-12)

Като доказателство се привеждат и някои от дервишките гробове (тюрбета) – обекти на култ не само в средите на хетеродоксните мюсюлмани, но – често пъти – и на ортодоскалните сунити.

Най-честият пример, който се дава, е тюрбето на Хъзър баба в Горна крепост, където – като дата на смъртта на светеца – се споменава годината 550 по Хиджра (1155). (Мехмед 2007:14) Според двамата най-прецизни изследователи на хетеродоксния ислям у нас Л. Миков и Н. Граматикова обаче, тюрбето е от 18-19 в., а надписът е поставен в наши дни. (Миков 2005:231, Граматикова 2011:556)

Емел Балъкчи добавя към това „доказателство“ и тюрбето на Елмалъ баба в Биволяне, където анонимен професор разчел надпис на един от надгробните камъни в дервишкото гробище и го датирал от 641 по Хиджра. Друг надпис пък показвал 128 по Хиджра.

(Балъкчи 2009:7-8)

Граматикова датира тюрбето от последната четвърт на ХVІ век – според надгробен надпис за сина на Елмалъ баба от 1030 г. по Хиджра (1620-1621). (Граматикова 2011:555)

За съжаление, камъните в дервишкото гробище днес липсват. Бяха изхвърлени заради строежа на новия имарет към тюрбето. Освещаването на сградата на 3 септември 2011 се превърна в пародия на богослужение: В присъствието на Ахмед Доган и другите висши функционери на ДПС Главният мюфтия Мустафа Хаджи прочете дува под благосклонния поглед (от портрета) на сектантския шиитски водач имам Али…[203]

Самоопределение мюсюлмани

Това е втората група (освен помашкия етнос), за която с голяма степен на сигурност може да се твърди, че се състои само от помаци. Нито турците, нито ромите се самоопределят етнически чрез религията. Разбираемо е, че единствената общност, която полага религията като етнодиференциращ белег, са помаците, доколкото именно религията е качеството, отличаващо ги от останалите – от българите, и дори от турците, които (в техните очи) полагат много по-малко усърдие в изпълнението на кораническите предписания.

При нас религията е по-силна, отколкото при турците. При тях има и капчици национализъм, а при нас е само религията. Не ни е дадена възможност да се самоопределим. Сигурен съм, че при преброяването над 80% са отговорили: „Аз съм мюсюлманин.“ Какво значение има какъв е човекът, щом е мюсюлманин? Много хора оставят графата „етнос“ непопълнена. (мъж, 39 г., Мадан)

Предположението на цитирания информатор не се потвърждава нито от преброяването[204], нито от нашето количествено изследване, където „етническите“ мюсюлмани представляват 5,6% от цялата съвкупност, т. е. 19,6% от българоезичните мюсюлмани.

Като мюсюлмани по етнически признак се самоопределят (напълно разбираемо) дълбоко религиозните хора – най-вече представители на духовния елит: имами, учители по Коран и техните семейства.

Нашето първо самоопределение е мюсюлманин и след това – помак. Не се задълбочавам върху въпроса за етноса, аз гледам за религията. (мъж, 32 г., Рудозем)

Изненадващо, никой от респондентите, самоопределящи се като „само мюсюлмани“, не направи аналогия с босненската, официално призната през 1968 „мюсюлманска нация“. Тази липса, на пръв поглед, влиза в потиворечие с разпространената иначе хипотеза, която вече цитирах, за единна балканска общност на мюсюлманите. Към същия смислов регистър принадлежи и записаната в началото на 90-те години на миналия век от Цветана Георгиева легенда за трима братя мюсюлмани: Единият от тях се заселил в Родопите, другият – в Македония, третият – в Северна България. Така се „наплодил мюсюлманският народ“. Започнали да строят джамия до небесата, но – за да попречи на плановете им – Аллах променил езиците им. А пък през лятото на 1992 двама мъже от Сърница тръгнали да търсят подобни на себе си „планински мюсюлмани“ чак в Пакистан. (Георгиева 1998:300-301)

Този вариант на легендата за Вавилонската кула, склонността да се търсят „събратя“ – не само по религия, но и по ландшафт – в толкова екзотични места като Пакистан, както и съвременните твърдения за единен етнически произход на всички балкански мюсюлмани (включително – албанците), наистина, правят твърде озадачаващо „недосещането“ за босненската мюсюлманска нация – политическият израз на национално (етническо?) самоопределение чрез религията. Освен ако направим предположението, че обособяващото консолидиране по религиозен признак има в по-голяма степен вътрешно-общностно, отколкото политическо или дори специфично религиозно съдържание.

Съмнението ми за недостатъчното специфично религиозно съдържание дори в това натрапващо се самоопределение по религиозен признак идва от не особено високата

Степен на религиозност,

Констатирана и от количественото, и от качествените изследвания. Наистина, делът на дълбоко религиозните е най-висок сред самоопределилите се по етнически признак като мюсюлмани – 54,2%[205], но, все пак, ми се струва недостатъчен като мотивация за специфично религиозно самоопределение. Очевидно е, че (освен в случаите, когато става дума за неразбиране на въпроса) „етническото“самоопределение „мюсюлмани“ има преди всичко смисъл на общностно обособяване.

Тази тенденция откроихме още в изследването от 1997 (Иванова 1998:63), когато нивата на религиозност се очертаха като приблизително идентични със сегашните – с леко увеличение (от порядъка на 2,5 – 4% за различните степени) през 2011.

Традиционните различия в степента на религиозност в различните региони бяха ясно видими – и тогава, и сега. В Смолянска област, например, като дълбоко религиозни се идентифицират хората от Мадан и Рудозем, а в останалите райони „религиозността е на изчезване“ – според областния мюфтия Неджми Дъбов:

От 90 000 -100 000 мюсюлмани в Смолянско 15-20% практикуват ислям. Това означава, че религиозността се засилва в сравнение с предишни години. Но навсякъде е различно. Например в Баните, в Неделино, в Чепеларе религиозността е на изчезване. В Неделино не искат и да чуят за религия.

Респондентите изтъкват различни основания за този феномен:

Тук има много стари традиции. Имало е прочути хафъзи в Елховец, които после се местят в Мадан. Едни са учили в Кавала, други в Шумен…

Колкото до слабата религиозност в Смолянско, може би и дружба „Родина“ има значение… (мъж, 32 г., Рудозем)

По време на петъчната обедна молитва в едно кирковско село джамията беше празна. Ето как обясни това млад активист на ДПС:

Няма да намерите никого на джамията. Тук хората не са религиозни, защото БКП имаше голямо влияние и откъсна хората от вярата. (мъж, 29 г., Тихомир)

Мнозина обясняват изчезващата ислямска религиозност в Неделино с активните действия на Боян Саръев за християнизация на помаците, с построяването на черкви и с масираните кръщения на деца и възрастни. Оказва се обаче, че черквите най-често стоят празни и заключени, особено рвение към изпълнение на православни религиозни практики не се забелязва, а публично покръстените помаци постепенно (в по-голяма интимност) се връщат към старите си традиции. Празниците (и на двете религии) се интерпретират по-скоро като като повод за всеобщо веселие, родови срещи, светски забавления, отколкото като специфично религиозна обредност:

Преди няколко години Великден и Байрам се паднаха заедно. Отидох в Неделино на събор и ги питам:

– Какво празнувате?

– Ами и ние не знаем. Черпи се, за каквото си искаш. (жена, 58 г., Смолян)

И отново пример от Кирковско:

Ние сме така: от едната страна колим курбан, от другата ни е прасето…

Младият ходжа не може да си намери жена. Никоя не иска да говее цял месец. (жена, 43 г., Чекаларово)

Според количественото изследване, 39,8% от мюсюлманите ядат свинско, а 43,3% пият алкохол. Допускам реалните проценти да са дори по-високи – доколкото почти не познавам мюсюлмани (извън имамите и техните семейства), които да не ядат свинско и да не пият алкохол. Много е вероятно хората да са се срамували да признаят пред анкетьорите тези отклонения от кораническата норма.

Дори в Западните Родопи, където степента на религиозност се смята по презумпция за по-висока в сравнение с Източните, повечето респонденти (елитите – включително) признават „греховете“ си:

В селото и млади, и стари ходят на джамия; и млади, и стари консумират алкохол и свинско. (мъж, 47 г., Буково)

Същото твърдяха и имамите, като дори се извиняваха, че допускат пияни в джамията, защото било по-добре да влязат на молитва, отколкото да стоят в кръчмата…

В Мадан, където силната религиозност, наистина, има отдавнашни традиции, дори ми разказаха виц:

Един искал в магазина 10 кюфтета. Продавачката му казала, че са смес: телешко и свинско месо. Тогава той казал: „Ами, дайте ми само пет!“ (мъж, 69 г., Мадан)

Заедно с тази тенденция, отчетливо сочеща към отслабване на религиозността, се развива и друга – в обратната посока. На много места (преди всичко – в Западните Родопи, но напоследък и в Смолянско) петъчната молитва събира все повече хора, все повече – млади, все повече – със собствен бизнес.

Новите бизнесмени станаха много религиозни – уж Аллах им помогнал на бизнеса. (мъж, 72 г., Огняново)

В Сърница – именно по инициатива на бизнесмените – почивният ден е петъкът, а в събота и неделя се работи. Разбира се, водещият мотив за тази промяна може да не е религиозното усърдие, а „спестяването“ на един неработен ден…

Колебанието между същинската религиозност и нейния утилитарен (разбиран най-често като показност) аспект е очертано ясно в твърдението, което ще цитирам по-долу. Длъжна съм обаче да кажа, че това твърдение далеч не е изолирано, напротив – може да се чуе на много и различни места, от различни по нагласи и по манталитет мюсюлмани:

Тук ислямът много се разви. Направи бум. В началото (през 90-те – Е. И.) се люшнаха към религията – това е нормално, след забраните. Сега вече не е така.

Има показност и помпозност. Ако си истински вярващ, защо не правиш намаз 5 пъти на ден, а само – когато те виждат в джамията?

Хората уважават ходенето на джамия. А политиците го използват – ходят и те да се кланят преди избори, защото старците от джамията гласуват на 100%. (мъж, 53 г., Мадан)

Разбираемо, в Мадан и почти навсякъде другаде респондентите правят изводи от гледната точка на собствената си причастност към религията. Цитираното твърдение беше изказано от светски човек, много повече ангажиран с обществени и политически интереси, отколкото с религиозната догматика. Обратно – хората, определящи се като вярващи, изповядват, че ходят на джамия, защото имат потребност от това, защото „така е редно“, защото „така повелява Аллах“. Немалко от тях обаче признават, че понякога „посещават“ молитвата, „за да се видят с приятели и познати“.

Колебанието същинско/утилитарно изповядване на религия може отчетливо да се проследи и в нашумелия проблем с женските облекла и – преди всичко – със забрадките. Факт е, че облечените по нетрадиционен за България маниер жени (с дълга мантия, покриваща цялото тяло, и хиджаб) се срещат в помашките селища все по-често. Факт е, също така, че тези жени са предимно млади. Възрастните се обличат според досегашната традиция: шалвари или бархетна рокля на пъстри цветчета, анцузи, работни престилки, по друг начин са завързани и забрадките – в зависимост от региона.

Разбира се, твърденията, че носенето на забрадки се заплаща от „разни фондации“, бяха винаги изказвани от „другите“: от не-забрадените и мъжете им, т. е. светските помаци, от християните, дори (в редки случаи) и от определящите се като религиозни мюсюлмани.[206] С едно единствено изключение, никой не заяви, че познава лично жена, която взема пари, за да се забражда.

Привеждам единствения конкретен случай:

Плащат им за забрадките. Познавам едно момиче от Света Петка – облечено по арабски, а пък пуши и пие. Питам я – защо? А тя: „Плащат ми заплата, иначе – нали ме знаеш – не съм особено религиозна…“ (жена, 41 г., Сърница)

Съвсем очаквано, религиозните респонденти възмутено отхвърлят тези слухове. Отхвърлят ги обаче и някои от не-религиозните:

Ако плащаха, и тук щяха да се намерят смели жени, които да ходят забрадени. Всичко е от ниската религиозност. Ако им плащат за забрадките, значи тук малко са платили… (мъж, 45 г.., Смилян)

Утилитарният привкус се усеща и в отношението към фондациите:

Фондациите раздаваха пари и храни само на техните си роднини. Тук има една бедна жена, вдовица, чисти в училището. Нищо не ѝ дадоха. (мъж, 63 г., Сърница)

(Самата жена, забрадена по традиционния маниер, с която разговарях после, потвърди думите му.)

Не мисля, че отговорът на въпроса – дали забраждането се заплаща – може да бъде еднозначен. Възможно е в някои селища, с някои семейства да са правени такива опити. Възможно е част от забрадените жени да са получавали пари. В никакъв случай това обаче не може да се каже за всичките.

Най-прецизния синтез на тези колебания направи, мисля, същият светски информатор от Мадан:

А може да е и нова ислямска мода? Един човек в Ляска има бутик и там шие тези „нови“ облекла.

Онова, което организира ОИРК[207], беше само шум. На много места децата и без това си ходят със забрадки и никой не им обръща внимание. Повечето обаче сами си хвърлиха забрадките – нещо като културна революция.

Един човек отиде на Хадж (не знам с какви пари) и, като се върна, накара жените вкъщи да носят забрадки. Известно време носиха, после ги хвърлиха, а сега внучката му роди и детето го кръстиха с българско име.

Вече не им дават пари – за облекло, за имоти, за оборудване. Започнаха да търсят работа – значи, няма пари… Експанзията премина. Беше през 2001-2002. (мъж, 53 г., Мадан)

Очевидно е, че проблемът със забрадките е поставен различно на различните места, при различните хора. Също – и в различните периоди, ако се вярва на цитираното твърдение.

Една от учителките (българка, християнка) в Средното общообразователно духовно училище в Русе резюмира различията така:

В Момчилградското училище ходят забрадени, защото там така си се обличат. Те и тук, като идват, ходят забрадени. В Северна България това го няма!

Наистина, в русенското училище видях само едно забрадено момиче. В момчилградското само едно беше без забрадка.

На поредния ми въпрос от какво са мотивирани различията в степента на религиозност, смолянският мюфтия отговори:

След демокрацията в някои общини дойдоха образовани хора, които преподават ислям.

В арабския свят образованието е много по-добро.

Именно това и други твърдения, но натоварени негативно, изказани от противниците на „новите“ образовани имами, както и масираната медийна пропаганда за наличие в България на „радикален ислям“ ме задължават да дискутирам и възможността за развитие на

Ислямизъм[208] –

Доколкото такова развитие се предполага именно в помашките райони – поради „неясната идентичност“ на тази общност.

Напълно наясно съм, че инструментариумът на академичното изследване (особено – количественото) е недостатъчен за идентифициране на „спящи клетки“, на групи, изповядващи и разпространяващи крайни религиозни течения или призоваващи към „промяна на съществуващия обществен строй“[209]. Не това беше и целта на нашето изследване. Опитахме се да проследим не наличието на конкретни противозаконни действия или подбудителство към такива, а да проверим дали нагласите на българските мюсюлмани изобщо представляват почва за развитието им.

Именно в изпълнение на тази цел включихме в количественото изследване въпрос –

кой трябва да решава възникналите спорове? Според 55,3% от респондентите, това трябва да прави съдът. „Възрастните“ са посочени от 20,6%, което очертава и дела на традиционните нагласи. Под 10% получават „Аллах“ (8,3%), „местните ръководители“ (4,9%), „имамът, мюфтията“ (4,2%). „Шариатът“ – важно свидетелство за ислямистки нагласи – е предпочетен от 0,5%. („Не мога да преценя“ – 20,8%.)

В едно единствено от десетките дълбочинни интервюта, които направихме, се промъкна намек за Шариатска държава. Цитирам го почти изцяло:

Вече все повече хора на Запад разбират, че истината е в исляма. Само в Щатите – не. Затова само в Щатите има торнада и други бедствия. Няма ли да се усетят тези хора? Няма ли да разберат, че не може да преследват исляма?

И Гагарин затова го убиха. Инсценираха му катастрофа със самолет. Като излетял в космоса, чул някакво странно пеене, не можел да определи какво. Чак по-късно разбрал, че това е езан. Убили го, защото искал да обяви по телевизията, че в космоса е само Аллах. Чух това от един шейх, от Саудитска Арабия.

Шариата никъде не се приема на 100% – защото не им отърва, защото са алчни. Алчността ще погуби и Щатите, и целия свят… (мъж, 40 г., Буково)

Голяма част от интервюираните не разбираха разликите в проповядването на ислям от „новите“ (образованите) имами и старите ходжи[210]. Знаеха обаче, че „арабските“ и въобще „учените“ са „лоши“ – основно от телевизията.

Ето, имамът в Лъжница – завършил в Саудитска Арабия, нали – фанатик… Не, не го познавам, по телевизията гледах. (мъж, 71 г., Огняново)

Същият човек, малко по-късно, направи дълбокомисления извод, че:

Ислямът и арабската религия не са едно и също.

На много места[211], където има повече от една джамия, има конфликт между „старите“ и „новите“ духовни водачи, който поразително точно съвпада с пристрастията към едното (на Мустафа Хаджи) или другото (на Недим Генджев) мюфтийство.

Преди си имахме най-автентична религия, която ни проповядваха старите ходжи. Аз съм генджевист. Той държи за автентичната религия, а след 90-те внесоха радикален ислям: неподчинение на правителствата, на родителите… Абе – тия, дето се гърмят!

Те са агресивни, искат завладяване на аудиторията, подкупват. Учат ги как да говорят. Първо навлизат във властта, после се въоръжават. Аз имам една книга за радикалния ислям (забравих я как се казваше) – всичко там го пише.

Зададох на информатора въпроса дали апокалиптичната картина, която ми описва, е взета от книгата, или се случва в Мадан.

Този сценарий постепенно се развива. Бунтовете в арабските страни – и те са от уахабизма. Нашият имам скоро ще командва Мадан.

В бунтовете срещу Генджев участваха и хора от Мадан. Уахабити са, разбира се. На обяд ние се кланяме по 10 пъти, те – само по 2-3 пъти и излизат. То, кланянето не е само за Мохамед, а за Иса и за Муса – ние признаваме всичките пророци. (мъж, 73 г., Мадан)

Последните две изречения от твърдението на информатора – „генджевист“ са симптоматични за различията в практикуването на ислям от „старите“ и „новите“ имами. Традиционния османски ислям с т. н. „бидати“ („нововъведения“: изпълнение на мевлиди[212], почитане на гробовете на светци[213], плащане пари на погребение[214] и т. н.) се отхвърля не само от възпитаниците на арабските университети, набеждавани като уахабити, салафити и т. н., а и от повечето духовници, завършили висше образование – независимо къде. Разбира се, степента на отхвърляне е различна: едни имами направо забраняват мевлида, други го допускат, но не участват в него, трети (най-често „старите“, но и някои от „новите“, които не искат да създават конфликти) го провеждат.

Търпимостта към „неправилния“, традиционния ислям зависи не от това къде духовният водач е получил образованието си, а от личните качества на самия човек.

Аз като ходжа мога да създавам традиция, но не мога да задължавам хората. Понякога можеш да пренебрегнеш нещо, за да научиш хората на ислям. Тука е ранен стадий на исляма, хората не знаят в какво вярват. Поколенията между 30 и 60 г. не познават религията. Много от тях не различават мевлид от Коран. Имат си Богородица вкъщи. (мъж, 30 г., Огняново)

Едно от „новите“ правила, които най-много възмущават „традиционалистите“ (това прозвуча и в твърдението на цитирания „генджевист“ от Мадан), е всъщност липса на правило. Тъй като Коранът не предписва изрично колко рекята (части от молитвата) трябва да се изпълняват (това е постановено в хадисите[215]), „новите“ имами, които не признават хадисите, разрешават на молещите се да си тръгват по-рано.

Старите всъщност са по-радикални. Не – по-консервативни. Казваха: „Това се прави така, защото е така!“ А ние обясняваме защо е така.

Има задължителна и незадължителна част от молитвата. Последната не е задължителна. Който е зает, може да си тръгне по-рано. Много хора ми казват: „Ще идвам на молитва, но не мога да отделя цял час.“ Обяснявам им, че са длъжни да стоят половин час, а после могат да си тръгнат и да си вършат работата.

В долната джамия старите диктуват правилата, забраняват им да излизат – казва Сеид Мутлу, имам в „горната“ джамия (мах. Петелци) в Сърница, набеден за водач на противодържавната и противообществена групировка от имами, разследвани от службите, на които в края на 2011 беше отправено наказателно постановление – мярка за неотклонение „подписка“.[216] В петък на обяд джамията е препълнена – предимно с млади хора. Свършват задължителните рекяти и си отиват. До края остават само неколцина възрастни мъже. Нито външният, нито вътрешният облик на джамията издава присъствие на огромни инвестиции – „фундаменталистки“, „ислямистки“ или някакви други.[217]

Очаквано (както и в случая със забрадките), парите са най-обсъжданият компонент на „радикалния ислям“, уахабизма и останалите „страшни“ тенденции. Усилено се коментират заплатите, субсидиите, къщите, колите, телевизорите на „онези“ имами.

В България вахабизма се разпространява упорито. Ние сме последните сунити. След 70 години ще има само вахабизъм. Имат милиони долари. Плащат на бедните, на колебливите. Арабите им дават и дрехите. На ходжите дават по 5 000 лева заплата. (мъж, 67 г., Сърница)

Нито един от немногото респонденти, според които „вахабизмът се разпространява упорито“, не посочи силната религиозност като възможна почва за такова разпространение. Обратно – и привържениците на тезата за „нахлуващия радикален ислям“, и противниците ѝ – изтъкват силната религиозност като пречка пред каквито и да било крайни течения. И в този случай тезата „ние сме по-вярващи от турците“ се артикулира отчетливо.

Не толкова отчетлива, но, все пак, видима е тенденцията за диференциране между „истинския“ и „турския“ ислям – дори в сферата на образованието. Факт е, че мнозинството завършили в арабските държави духовници са от помашките райони. Турците, разбираемо, предпочитат образованието в Турция. Макар да се пазят от директни сравнения, повечето образовани имами (както цитираният по-горе смолянски мюфтия) изтъкват предимствата на арабските университети (особено – в Медина). Възможно е качеството на образованието, влияещо върху религиозните практики, да се превръща все повече в инструмент за наваксване на престижност в сравнение с турците. И в този случай религията (истинската, от първоизвора!) осигурява идентичността на помаците.[218]

В същото време – макар по-изолирани, макар съдържащи взаимно изключващи се тези – се чуват и такива твърдения:

Нормално е да атакуват помаците – колебливи сме. Те (информаторът има предвид „вахабитите“ – Е. И.) имат успехи сред население, което не е запознато с религията и е по-малко фанатично. Не че ние сме фанатични, но сме много отделени, не приемаме новото… Вярваме си в нашето. (мъж, 67 г., Сърница)

Тук отново се очертава констатираното вече по друг повод смесване между религиозна и етническа идентичност. Според тази хипотеза, помаците – иначе стабилни във вярата си – са по-податливи на нетрадиционни религиозни въздействия заради колебливата си етническа идентичност.

…

Двете плашила, произведени от това смесване, се очертават ясно: От една страна, това са все по-отчетливите тенденции за обособяване на отделен, помашки „етнос“ – следствие от традиционното маргинализиране на общността. От друга – нагласите за идентификация чрез религията биха могли да въобразят нови смесвания: да привидят стремежа към вътрешнообщностно капсулиране (и той – следствие от маргинализацията) като ислямизъм, салафизъм, уахабизъм, чийто банализиран образ (продукт на друго смесване) е тероризмът.

Сложната динамика в самоопределението на помаците, която следя от много години, показва недвусмислено, че плашилата са взаимно пораждащи се. Разбираемо, всеки опит за асимилация, за външен натиск върху процесите на идентификация – било от българска, било от турска страна – произвежда самозатваряне. Още повече – когато асимилацията има по-скоро официален, служебен характер, а на личностно, психологическо ниво водещото отношение към „тези хора“ е маргинализирането им.

Ефектът на „отхвърлените приобщени“, най-ясно откроен в различните периоди на „възродителния“ процес, продължава да е актуален. Съвсем симетрична (макар, разбира се, не толкова драстична поради, вероятно, липсата на тотален властови ресурс) на „възродителните“ практики от времето на комунизма е и политиката на ДПС, която често привижда „приобщаването“ като асимилация. И в този случай „приобщаването“/асимилацията се проявяват като по-скоро служебни (привличане на отделни помаци във властта), а на личностно ниво отношението като към „втора ръка хора“ продължава. Това е особено видимо в Източните Родопи, където турците са доминиращият етнос.

Малцинственият статут на помаците – както по отношение на мнозинството православни българи, така и по отношение на по-голямата малцинствена група на турците, „междинната“ им позиция създават тяхното разнообразно, колебаещо се самоопределение. Въпреки (или поради) историческите превратности в общественото им битие, въпреки (или поради) непоследователните държавни и партийни политики към тях, нагласите им към отделност, към обособяване изглеждат трайни. Тези нагласи, по всяка вероятност, ще растат – пропорционално на апетитите за асимилация от едната или от другата мнозинствени общности. Единственият инструмент за преодоляването им би било гарантирането на свободата за индивидуален (не групов) собствен избор на идентичност – доколкото единен, всеобщо валиден избор, очевидно, не съществува. Вменяването на идентичност „отвън“ или „отгоре“, незачитането на желанието им да бъдат различни (без в това желание непременно да се привижда заплаха за националната сигурност) ще прави размахваните – засега само медийно – плашила все по-обсебващи.

Литература

АД, Барутин: догадки, история, реалност, Alev, 11, 2009

Балъкчи, Е., Стоманово. Селцето, кацнало над Въча, Смолян, 2008

Балъкчи, Е., Елмалъ баба – усещане за святост, Alev, 11, 2009

Балакчъ-Оджак, Селча – Стоманово. Спомени, Смолян, 2010

Георгиева, Ц., Помаци – българи мюсюлмани, В: Общности и идентичности в България, С., 1998

Граматикова, Н., Неортодоксалният ислям в българските земи. Минало и съвременност, С., 2011

Григоров, В., Западните Родопи: между традиция и модерност, В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998

Дорсунски, М.., История на помаците, Кърджали, 1998

Ибн-Фадлан, А., Пътуване до Идил, Alev, 3 и 4, 2009

Иванова, Е., Деградация на политическото: Благоевград, Кирково, Несебър, В: Местни избори 2007, С., 2008

Иванова, Е., Местни избори 2003 – етнически или политически вот? Община Кирково, област Кърджали, „Социологически проблеми“, 1-2, 2004

Иванова, Е., Отхвърлените „приобщени“ или процеса, наречен „възродителен“ (1912-1989), С., 2002

Иванова, Е., Родопите: от крайностите към златната среда и обратно, В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998

Кулов, Г., Българската дъга на исляма, С., 2011

Македония и Одринско. Статистика на населението от 1873 г., С., 1995

Маринов, П., Смолян в миналото, Смолян, 2010

Мемишоглу, Х., Страници от историческото минало на помаците, Анкара, 1991

Мехмед, Х., Помаците и торбешите в Мизия, Тракия и Македония, С., 2007

Миков, Л., Изкуството на хетеродоксните мюсюлмани в България (ХVІ-ХХ век). Бекташи и къзълбаши/алевии, С., 2005

Петров, М., Помаци: Размишления върху българската история, ч. І, Кърджали, 2004

Попконстантинов, Х., Спомени, пьтеписи, писма, Пловдив,1970

Томова, И., Родопите през 90-те: тенденции на развитието, В: Планината Родопи – усилията на прехода, С., 1998

Троева, Е., „Традиционен и „нов“ ислям в България, „Български фолклор“, 2, 2012

Чуралски, Н., Има ли помаци и имат ли те своя самостоятелна история?, Alev, 11, 2009

Япов, П., Помаците, С., 2006

Ivanova, E., The „Renaming Process“ among the Pomaks: Thirty Years Later, In: Forced Ethnic Migrations on the Balkans: Consequenses and Rebuilding of Societies, Sofia-Tokyo, 2006

Karagiannis, E., Zur Ethnizitat der Pomaken Bulgariens, Muenster, 1997

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (11)

- 06-03-2012|Самолет 005

Чудесно е, че този труд излиза тук за всеобщ прочит и одобрение:)))

- 06-03-2012|Любомир Сирков

:))) Разбира се, съвременността отваря безбройни възможности пред всяка общност тя да си самоусложни живота дотолкова, че да не става нужда друг да се занимава с нея…

- 09-03-2012|Любомир Сирков

Впрочем, в едно свое интервю

тук

същата Евгения Иванова посочва и как точно (от какъв слой) се създава в „помашкият етнос“:

„Изследването ни показа, че е увеличен броят на самоопределящите се като помаци. Носителите на тази тенденция са предимно младите и проспериращите. Хора между 40- и 45-годишни с малко по-висок стандарт на живот…“

Така става ясно, че предстои създаване на уникален в световната практика „етнос“: той ще се състои от „хора между 40- и 45-годишни с малко по-висок стандарт на живот“ …

- 10-03-2012|Питащият – А каква е всъщност истината?

Като гледам помаците са по-славяни от българите. Генетичните изследвания вероятно ще го потвърдят. Според мен не са приели исляма насила. Със сигурност населението в България от различните райони се различава. В източната и североизточната част са по черни и дребни, а на запад и юг са по-бели и едри. Вероятно изобщо не са успели да изградят българско самосъзнание и са смес от местно население и славяни. България е гювеч от гени, но недоврял по исторически причини особено в южната си част.

- 11-03-2012|Whizz Kid

И в главата ти е гювеч

- 12-03-2012|Гост – наблюдател

Интересно, защо само „мюсюлманите“ са малцинство, а не кришнаитите? Или йеховистите? Или зароастрийците? Или атеистите? Използването на религията за създаване на етноси е АНТИНАУКА! А тази е учен толкова, колкото магарето е музикант! За съжаление това е най-обикновена научна проституция …

- 14-03-2012|Даф

А аз като ѝ гледам снимката на тази образована жена ми става просто смешна.

С толкова титли и трудове, пък заела поза на ученичка, която иска да направи впечатление с нещо…

- 22-03-2012|Пламен Иванов

Статията е много интересна!!! Но не заради „обясненията“ на г-жа Евгения Иванова, а заради това, че е цитирали доста големи пасажи от интервюта с хората по места. Интелигентният читател сам може да си направи доста изводи като интерпретира казаното от тях. Така че не я нападайте тази г-жа (основателка на Клуба за подкрепа на гласността и преустройството в Б-я), а четете между редовете, тоест четете само „автентичните“ редове и думи!

- 25-03-2012|Хилми Кушев

Да, статията е интересна!

- 30-04-2012|MUSALA

Според мен е по важно тези хора не какви са били а сега какви искат да бъдат. Ние не ги подценяваме или изолираме а ние страх от тях, може би заради Баташките събития със своите притурки и украски които им предписахме. Тогава за пръв път в нашата история се споменава тази страшна дума ПОМАК и със тези събития все още възпитаваме поколенията си. Факт е че ПОМАЦИТЕ са местно население и това е за нас едно богатство което трябва да използваме и да не ги предаваме с охота както на ДПС така и на чужди сили който за разлика от нас имат структори който действат за тяхното преобщаване.

- 16-12-2012|Истината – Помашки етнос

тази госпожа е много жалка, с тази статия, самата тя нищо не е разбрала от това което е написала!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!! крайно време е светът да разбере че ние ПОМАЦИТЕ немаме нищо общо с българите нито пък с турците!!!

Когато наще „пра-пра-пра деди“ са кръстосвали балканския полуостров: българите са живяли на МАРС, а турците са били в съседна нам галактика!!!!! по тези земи са минали: Перси, Римляни, Византийци,(де ги сега) А по-късно българи и турци. минават и заминават, и тях ги чака същото!!!!

да живеят ПОМАЦИТЕ:)))))))))

Хулио Кортасар, или изкуството на оцеляването

Автор: Хулио Кортасар

Когато Хулио Кортасар почина от рак през февруари 1984 на 69-годишна възраст, мадридският вестник El Pais го възхвали като един от най-великите писатели на Латинска Америка и в продължение на два дни напечата единадесет пълни страници с почитания, спомени и думи на сбогуване.

Макар че Кортасар беше живял в Париж от 1951 насам, той редовно посещаваше родната си Аржентина, докато през ранните 1970 години беше официално прогонен от аржентинската хунта, която имаше нещо против няколко от разказите му. С победата на демократично избраното правителство на Раул Алфонсин през 1983, Кортасар можа за последен път да посети родината си. Културният министър на Алфонсин предпочете да не го посреща официално, страхувайки се, че политическите му възгледи отиват прекалено далеч наляво, но писателят въпреки това беше посрещнат като завръщащ се герой. Една нощ в Буенос Айрес, на излизане от някакво кино, Кортасар бил пресрещнат от студентска демонстрация, членовете на която моментално разпознали писателя и се натрупали около него. И тъй като книжарниците по булеварда все още били отворени, студентите бързо накупили екземпляри от книгите му, поднасяйки ги за автограф. Един от продавачите, извинявайки се, че вече нямал повече книги от Кортасар, му поднесъл вместо това за подпис книга на Карлос Фуентес.

Кортасар е роден в Брюксел през 1914. Когато след войната семейството му се завръща в Аржентина, той израства в Банфийлд, недалеч от Буенос Айрес. Завършва учителско образование и започва работа в околностите на Буенос Айрес, където остава до ранните 1940, пишейки само за себе си. Един от първите му публикувани разкази, „Превзета къща“, който му се явил насън, се появява през 1946 в списание, в което редактор е Хорхе Луис Борхес. Едва обаче когато заминава за Париж през 1951, той започва да публикува сериозно. Тук работи като преводач за ЮНЕСКО и други организации. Превежда По, Дефо и Маргарит Юрсенар. През 1963 вторият му роман, Игра на дама (Hopscotch), му донася реална известност.

Макар че е известен най-вече като майстор на модерния кратък разказ, четирите романа на Кортасар демонстрират голямата му готовност за новаторство във формата, като същевременно в тях се изследват базисни въпроси на отношенията между човека и обществото. Освен вече споменатия Игра на дама това са романите Лотарията (1960), 62: Един модел (1968), основаващ се отчасти на опита му като преводач, както и Книга за Мануел (1973), разказващ за отвличането на латиноамерикански дипломат. И все пак именно разказите му са ония, които най-директно подчертават очарованието му от фантастичното. Най-известният му разказ, Лигите на дявола, се превръща в основа за филма на АнтониониФотоувеличение.

Интервюиращ: В някои от разказите от последната ви книга, „Deshoras“ (Не навреме), фантастичното изглежда се промъква в реалния свят повече от когато и да било преди. Имате ли чувството, че фантастичното и обичайното започват да стават едно и също?

Хулио Кортасар: Да, в тези последни разкази наистина имам усещането, че има по-малко разстояние между онова, което наричаме фантастично и другото, което наричаме реално. В по-старите ми разкази разстоянието беше по-голямо, защото фантастичното наистина беше фантастично, а понякога граничеше и със свръхестественото. Разбира се, фантастичното също предприема метаморфози; то се променя. Представата за фантастичното, която сме имали в епохата на готическите романи в Англия, например, няма абсолютно нищо общо с нашето понятие за същото днес. Сега се смеем, когато четем Замъкът на Отранто от Хорас Уолпол – призраци, облечени в бяло, скелети, които обикалят наоколо, дрънкайки с веригите си. В наши дни моята представа за фантастичното е по-близо до онова, което наричаме реалност. Може би защото реалността се приближава все повече и повече до фантастичното.

Все по-голяма част от времето ви в последно време беше изразходвана за поддържане на различни освободителни движения в Латинска Америка. Дали това също не е помогнало за доближаването на фантастичното и реалното, и ви е направило по-сериозен?

Хм, не обичам идеята за „сериозното“, защото не мисля, че съм сериозен, не и в смисъла, в който обикновено се говори за някакъв сериозен мъж или сериозна жена. Но през тези последни години усилията ми, насочени към подпомагане на някои латиноамерикански режими – Аржентина, Чили, Уругвай, а сега преди всичко Никарагуа – ме погълнаха до такава степен, че наистина използвах в някои разкази фантастичното, за да се занимавам с тази тема – в определен смисъл това е много близо до реалността, по мое мнение. Така че сега се чувствам по-малко свободен, отколкото преди. Искам да кажа, преди тридесет години пишех неща, които просто се появяваха в главата ми и ги оценявах единствено според естетически критерии. А сега, макар и да продължавам да ги оценявам според естетически критерии, преди всичко защото съм писател… сега съм писател, който е изключително затормозен, изключително загрижен от ситуацията в Латинска Америка; по тази причина тия неща често се промъкват в писанията ми, съзнателно или несъзнателно. Но въпреки разказите, в които има много точни позовавания на идеологически или политически въпроси, историите ми не са се променили по принцип, разбира се. Те все още са истории за фантастичното.

Проблемът за един ангажиран писател, както ги наричат днес, е да продължи да бъде писател. Ако това, което той пише, се превърне просто в литература с политическо съдържание, то може да стане много посредствено. Това е, което се случва с немалко писатели. Така че проблемът е в баланса. Но заедно с това, опитайте само да го поставите в някакъв микс от съвременна реалност. Това е изключително труден баланс. В историята за плъховете от Deshoras – която е епизод, основаващ се на борбата срещу аржентинските гериляс – изкушението беше да се придържам единствено към политическото ниво.

Каква е реакцията към тези разкази? Има ли голяма разлика в реакциите, които получавате от хора на литературата и от онези в политиката?

Разбира се. Буржоазните читатели в Латинска Америка, които не се интересуват от политика, или които са се присъединили към десницата, не се тревожат от същите проблеми, които тревожат мен – проблемите на експлоатацията, на потисничеството и т. н. Тези хора съжаляват, че разказите ми често получават някакъв политически обрат. Други читатели, преди всичко младите – които споделят моите настроения, моята потребност от борба, и които обичат литературата – те харесват тези истории. Кубинците обожават Срещата. Апокалипсис в Солентинаме е разказ, който никарагуанците четат и препрочитат с голямо удоволствие.

От какво се обуславя все по-голямата ви политическа ангажираност?

Военните в Латинска Америка – те са ония, които ме карат да работя още по-здраво. Ако ги нямаше тях, ако би имало промяна, бих могъл да си почина и да поработя над поезия и разкази, които биха били изключително само литература. Но те непрекъснато ми предоставят нова работа.

По различни времена сте казвали, че за вас литературата е като игра. В какъв смисъл?

За мен литературата е форма на игра. Но винаги съм добавял, че има два вида игри: футболът например, който е по същество игра, но също и игри, които са задълбочени и сериозни. Когато децата играят, макар и да се забавляват, те го вземат много на сериозно. Това е важно. За тях това е толкова сериозно сега, колкото любовта ще бъде след десет години. Спомням си когато бях малък и родителите ми казваха: „Хайде, достатъчно игра, ела сега да се окъпеш.“ Това ми се струваше напълно идиотско, защото за мен къпането беше глупава работа. То нямаше каквато и да е важност, докато играта с приятелите ми беше нещо сериозно. Литературата е нещо такова, но тя е игра, в която човек може да вложи живота си. За тази игра може да се направи всичко.

Кога започнахте да се интересувате от фантастичното? Много млад ли бяхте?

Започна в детството ми. Повечето от съучениците ми нямаха усещане за фантастичното. Те вземаха нещата такива, каквито са… това е растение, това е кресло. Но за мен нещата не бяха толкова точно определени. Майка ми, която все още е жива и е жена с много ярко въображение, ме окуражаваше. Вместо да ми каже, „Не, не, трябва да бъдеш сериозен“, тя се радваше, че имам въображение. Когато се обръщах към света на фантастичното, тя ми помагаше, като ми даваше книги за четене. Прочетох Едгар Алан По за пръв път когато бях само на девет. Откраднах книгата, защото майка ми не искаше да я чета; смяташе, че съм много малък и беше права. Книгата ужасно ме изплаши: бях болен в продължение на три месеца, защото ѝ бях повярвал… dur comme fer[219], както казват французите. За мен фантастичното беше нещо напълно естествено; не изпитвах ни най-малки съмнения. Така вървяха нещата. Когато дадох на приятелите си подобни книги, те казваха, „не, предпочитаме да четем истории за каубои.“ Каубоите бяха особено популярни по онова време. Не го разбирах това. Предпочитах света на свръхестественото, на фантастичното.

Когато много години по-късно преведохте събраните съчинения на По, открихте ли за себе си нови неща, след толкова щателно четене?

Много, много неща. Изследвах езика му, който е критикуван както от англичаните, така и от американците, защото те го намират прекалено бароков. Тъй като не съм нито англичанин, нито американец, аз го виждам от друга перспектива. Знам, че има аспекти, които са много остарели, които са пресилени, но това не означава нищо редом с неговия гений. Да се напишат в онези времена неща като Падението на дома Ашър, Лигея, Беренис или Черната котка… всяко от тях демонстрира истински гений за фантастичното и свръхестественото. Вчера бях на гости у един приятел на улица „Едгар Алан По“. На улицата има табелка, на която пише „Едгар Алън По, английски писател“. Но той изобщо не е английски. Би трябвало да я променим – и двамата протестираме.

Във вашето творчество, освен фантастичното, се открива и истинска топлина и обич към героите.

Когато героите ми са деца или юноши, изпитвам към тях много нежност. Мисля, че те са много живи в романите и разказите ми; отнасям се към тях с много любов. Когато пиша разказ, в който героят е юноша, аз съм юношата, докато пиша. При възрастните герои е по-различно.

Основават ли се много от героите ви на хора, които сте познавали?

Не бих казал много, но има няколко. Много често се появяват герои, които са смесица от двама или трима души. Създадох например героиня от две жени, които познавах. Това придава на героинята в разказа по-сложен, по-труден характер.

Тоест, когато искате да подсилите даден герой, вие комбинирате двама?

Нещата не функционират по този начин. Самите герои ме направляват. Тоест, аз виждам даден герой, той е тук, разпознавам човек, когото съм познавал, или понякога двама, които са малко примесени, но с това нещата свършват. След това героят започва да действа самостоятелно. Казва неща… никога не знам какво точно ще каже някой от тях, когато пиша диалог. Наистина, те решават сами. Аз само записвам онова, което те казват. Понякога избухвам в смях, или пък изхвърлям някоя страница и казвам, „Нà ти, като наговори толкова празни приказки. Марш!“ И слагам нова страница, и продължавам с този диалог.

Значи не героите, които сте познавали, ви карат да пишете?

Не, ни най-малко. Много често имам идея за разказ, но все още нямам никакви герои. Идва ми например някаква странна идея: нещо се случва в провинциална къща, виждам го… когато пиша съм много визуален, виждам всичко, виждам как се случва. И така, виждам тази провинциална къща, а след това, внезапно, започвам да разполагам героите. В този момент някой от тях може и да е човек, когото съм познавал. Но не е сигурно. Накрая повечето от героите се оказват измислени. Е, разбира се, аз съм там. В Игра на дама има много автобиографични неща в характера на Оливейра. Не съм точно аз, но много неща идват от по-ранните ми бохемски времена в Париж. И все пак хората, които четат Оливейра като Кортасар, грешат. Не, аз бях много по-различен.

Дали е така, защото не искате писането ви да бъде автобиографично?

Не обичам автобиографиите. Никога няма да напиша мемоари. Чуждите автобиографии ме интересуват, разбира се, но не и моята собствена. Ако бих писал автобиографията си, би трябвало да бъда правдив и честен. Не бих могъл да разказвам някаква въображаема автобиография. И по този начин бих вършил работата на някой историк, бих бил авто-историк, а това ме отегчава. Защото предпочитам да си измислям, да фантазирам. Разбира се, много често, когато имам идеи за роман или разказ, ситуациите и моментите от живота ми някак естествено се поставят в този контекст. В разказа ми Deshoras, идеята за това как момчето се влюбва в по-голямата сестра на приятеля си се основава всъщност на автобиографична ситуация. Така че една малка част наистина е автобиографична, но оттам нататък доминират фантастичното и въображаемото.

Как започвате историите си? С нещо определено, някакъв образ?

При мен разказите и романите могат да започнат навсякъде. Що се отнася до самото писане, когато започна да пиша, историята обикновено се е въртяла вече доста време в мен, понякога цели седмици. Но не по някакъв ясен начин; това просто е някаква най-обща идея. Може би това е къща, в която някъде в ъгъла има червено цвете и аз знам, че из къщата се разхожда стар човек. Това е всичко, което знам. Така се случва. А след това идват сънищата. През този период на узряване сънищата ми са пълни с всякакви алюзии и връзки с онова, което ще се случи в историята. Понякога цялата история е в един сън. Един от първите ми и най-популярни разкази, Превзета къща, е кошмар, който имах веднъж. Но по принцип нещата, които идват от сънищата са фрагменти и връзки. С други думи, подсъзнанието ми е в процес на работа върху дадена история – докато спя, тя се пише вътре в мен. Така че, когато казвам, че започвам където и да е, това е защото не знам кое, и в какъв момент, ще бъде началото или края. Когато започна да пиша, това е началото. Не съм решавал, че разказът ще започва точно така; той просто започва там и продължава, и много често нямам ясна идея за това какъв ще е краят – не знам какво ще се случи. Само постепенно, с развитието на разказа, нещата стават по-ясни и внезапно виждам края.

Значи откривате разказа докато го пишете.

Точно така. Това е като импровизирането в джаза. Вие не питате някой джаз-музикант „Какво ще свирите?“ Той ще ви се изсмее. Той има тема, серия от акорди, които трябва да използва, а след това взема тромпета или саксофона си и започва. Не става въпрос за някаква идея. Той свири чрез серия от различни вътрешни пулсации. Понякога се получава добре, понякога не. Същото е и при мен. Понякога съм малко притеснен, когато подписвам разказите си. Романите не, защото по тях работя много; там има цяла архитектура. Но разказите ми, те сякаш ми се диктуват от нещо вътре в мен, но не аз съм отговорен за това. Е, да, тъй като все пак се появяват, те са мои дори и така. Значи трябва да ги приема.

Има ли някои аспекти на писането, с които винаги да имате проблеми?

По принцип не, тъй като, както обясних, историята вече се е написала някъде вътре в мен. Така че тя си има свои измерения, структура; това ще бъде или много кратък, или доста дълъг разказ, всичко това е решено предварително. Но в последните години започнах да чувствам известни проблеми. Размислям по-дълго време пред страницата. Пиша по-бавно. И пиша по начин, който е по-икономичен. Някои критици ме упрекват за това; казват ми, че малко по малко съм губел гъвкавостта на историите си. Изглежда казвам нещата с по-голяма икономия на средства. Не знам дали това е за добро или за зло – във всеки случай това е начинът, по който пиша сега.

Казахте, че при романите ви има цяла архитектура. Означава ли това, че при тях работите много по-различно?

Първото, което написах в Игра на дама, беше глава, която сега е по средата на книгата. Това е мястото, в което героите полагат дъска, за да минат от единия прозорец на сградата в другия. Написах го без да знам защо го правя. Виждах героите, виждах ситуацията – беше в Буенос Айрес. Беше много горещо, спомням си, и седях до прозореца с пишещата си машина. И видях тази ситуация с онзи тип, който се опитва да накара жена си да премине по дъската – защото самият той няма да го направи – за да вземе нещо глупаво, някакви гвоздеи. Написах всичко това, което беше дълго, някъде около четиридесет страници, и когато свърших, си казах: „Добре де, какво направих? Защото това не е история. Какво е то? А след това разбрах, че съм започнал роман, но че не мога да продължа от тази точка. Трябваше да спра там, да се върна назад и да напиша цялата част, която се развива в Париж, и която се случва по-рано, тоест цялото минало на Оливейра, и когато най-после стигнах до тази глава за преминаването по дъската, продължих оттам нататък.

Коригирате ли много, когато пишете?

Много малко. Това идва от факта, че нещата вече са работели вътре в мен. Когато видя черновите на някои от моите приятели, където всичко е редактирано, всичко е променено, преместено, и навсякъде има стрелки… не не не. Моите ръкописи са много чисти.

Хозе Лезама Лима кара в „Paradiso“ своя герой Семи да каже: „барокът… е нещото, което е истински интересно в Испания и Испанска Америка.“ Защо мислите, че е така?

Не мога да отговоря като експерт. Вярно, барокът е изключително важен в Латинска Америка, както в сферата на изкуствата, така и в литературата. Барокът може да предложи голяма пищност; той позволява на въображението да се разпростре във всичките му и много спираловидни посоки, като в барокова църква, с декоративните ѝ ангели и всичко, или в бароковата музика. Но аз не му се доверявам. Бароковите писатели много често се оставят да вървят прекалено лесно в писането си. Пишат на пет страници нещо, което чудесно може да се каже на една. Сигурно и аз съм изпаднал под влиянието на барока, защото съм латиноамериканец, но винаги съм изпитвал недоверие към него. Не обичам надути, обемисти изречения, пълни с прилагателни и описания, които мъркат и мъркат в ухото на читателя. Знам, че е много очарователно, разбира се. Много е красиво, но това не съм аз. По-скоро съм на страната на Борхес. Той винаги е бил враг на барока; самият той притегна писането си, сякаш с клещи. Аз пиша много по-различно от Борхес, но големият урок, който научих от него е този за икономията. Той ме научи, когато започнах да го чета, още много млад, че човек трябва да се опитва да каже онова, което иска, икономично, но с красива икономия. Може би това е разликата между едно растение, което примерно се смята за бароково, с множеството си листа, често много красиви, и един скъпоценен камък, един кристал – за мен това е по-красивият стил.

Как изглеждат писателските ви навици? Промениха ли се някои неща?

Онова, което не се промени, и никога няма, е пълната анархия и безредие. Не притежавам абсолютно никакъв метод. Когато ми се ще да напиша някаква история, захвърлям всичко; пиша историята. А понякога, когато пиша история, в следващите месец или два ще напиша още две или три други. Като цяло, историите се появяват на серии. Написването на една ме поставя в състояние на приемане, а след това „улавям“ още една. Виждате какви са образите, които използвам, но наистина е така; историята просто се изсипва в мен. А след това може да измине година, в която няма да напиша нищо… нищо. Разбира се, през последните няколко години прекарах доста време на пишещата машина, в писане на политически статии. Текстовете, които написах за Никарагуа, всичко, което съм написал за Аржентина, нямат нищо общо с литературата – те са войнстващи неща.

Често сте казвали, че кубинската революция е била онази, която ви е пробудила за въпросите на Латинска Америка и нейните проблеми.

И го казвам отново.

Имате ли предпочитани места за писане?

Всъщност не. В началото, когато бях по-млад и физически по-издръжлив, тук в Париж например, написах голяма част о т Игра на дама по кафенета. Защото шумът не ме дразнеше, напротив, чувствах се много на мястото си. Работех много по такива места – четях или пишех. Но с възрастта станах по-сложен. Пиша само когато съм сигурен, че ще имам тишина. Не мога да пиша ако има музика, това е напълно невъзможно. Музиката е едно, а писането – друго. Необходимо ми е известно спокойствие; но, казвайки това – някой хотел, самолет, къщата на някой приятел, или тук вкъщи – това са места, на които мога да пиша.

Какво ще кажете за Париж? Какво ви даде куража да си съберете багажа и да отидете в Париж, преди повече от тридесет години?

Кураж? Не, нямаше нужда от много кураж. Просто трябваше да приема идеята, че да дойдеш в Париж и да изгориш мостовете обратно към Аржентина по онова време означаваше да бъдеш много беден и да имаш проблеми със свързването на двата края. Но това не ме тревожеше. Знаех, че ще се оправя по един или друг начин. Дойдох в Париж преди всичко защото той, пък и френската култура като цяло, ме привличаха много силно. В Аржентина бях чел френска литература с голяма страст, така че исках да съм тук и да опозная улиците и местата, които човек открива в книгите, в романите. Да вървя по улиците на Балзак, на Бодлер… беше много романтично пътешествие. Бях, съм, много романтичен. Всъщност трябва да внимавам много когато пиша, защото много често бих могъл да изпадна в … не бих казал лош вкус, може би не, но сигурно в посоката на някакъв пресилен романтизъм. В частния си живот няма нужда да се контролирам. Наистина съм много сантиментален, много романтичен. Нежен човек съм; имам много нежност за даване. Онова, което сега давам на Никарагуа, е нежност. А също и политическото убеждение, че сандинистите са прави в онова, което вършат, и че водят битка, която заслужава възхищение; но тук става дума не само за политическите подбуди, това е огромна нежност, защото аз обичам един народ, така като обичам кубинците, както обичам аржентинците. Всичко това е част от характера ми. При писането трябваше да се контролирам, преди всичко когато бях млад. Тогава пишех сърцераздирателни неща. Това наистина беше романтизъм, розовият роман. Майка ми сигурно щеше да ги чете и да плаче.

Почти цялото ви познато творчество идва от времето след идването ви в Париж. Но вие сте писали много и преди това, нали? Няколко неща вече са били публикувани.

Пиша от деветгодишна възраст, през цялото си юношество и ранна младост В ранната си младост вече можех да пиша разкази и романи, което ми показа, че съм на прав път. Но не бързах да публикувам. Бях много строг към себе си, и продължавам да бъда. Спомням си, че връстниците ми, когато напишеха няколко стихотворения или малък роман, веднага започваха да търсят издател. А аз си казвах: „Не, няма да публикуваш, продължавай така.“ Някои от нещата запазвах, други изхвърлях. Когато публикувах нещо за пръв път, бях на повече от тридесет години; беше малко преди заминаването ми за Франция. Това беше първата ми книга с разкази, Bestiario, която излезе през 1951, в същия месец, когато взех кораба, за да дойда тук. Преди това бях публикувал един кратък текст, наречен Los reyes, който е диалог. Един приятел, който имаше много пари и правеше малки издания за себе си и приятелите си, беше направил частно издание. И това е всичко. Не, има и още нещо – младежки грях – една книга със сонети. Публикувах ги сам, но под псевдоним.

Вие сте автор на текстовете към един скорошен албум с танга, „Trottoirsde Buenos Aires“. Какво ви накара да започнете да пишете танга?

Ами, аз съм добър аржентинец и преди всичко porteño – тоест жител на Буенос Айрес, защото това е пристанище. Тангото беше нашата музика и аз съм израснал в атмосферата на тангата. Слушахме ги по радиото, защото радиото се появи когато бях малък, а веднага след това се заредиха танго след танго. В моето семейство имаше хора – майка ми и една леля – които свиреха и пееха танга на пианото. Чрез радиото започнахме да слушаме Карлос Гардел и великите певци на онази епоха. Тангото се превърна в част от съзнанието ми и това е музиката, която ме изпраща обратно в младостта и отново в Буенос Айрес. Така че съм много запленен от тангото, като същевременно съм и много критичен, защото не съм някой от ония аржентинци, които вярват, че тангото е чудо на чудесата. Мисля, че като цяло тангото, особено в сравнение с джаза, е много бедна музика. Бедна, но красива. То е като някое от ония растения, които са много прости, човек не може да ги сравни примерно с орхидея или розов храст, но които си имат своя собствена изключителна красота. В последните години някои мои приятели свиреха тук танга; хората от Cuarteto Cedrón са ми много добри приятели, а също и един добър изпълнител на bandoneón, на име Хуан Хозе Мозалини – така че ние слушахме танга, говорехме за танга. А след това един ден ми се появи стихотворение, ей така, за което си помислих, че може да бъде поставено под музика, не бях съвсем сигурен. И тогава, разглеждайки непубликуваните си стихове (повечето от стиховете ми са непубликувани), намерих няколко по-кратки, които приятелите ми можеха да поставят под музика, и те го направиха. Направихме и обратното. Седрон ми даде музикална тема, за която да напиша текста. Така че сме го правили и в двете посоки.

В биографичните бележки към книгите ви се казва, че сте и тромпетист-аматьор, Свирили ли сте с някоя група?

Това е малко нещо легенда, която беше измислена от скъпия ми приятел Пол Блакбърн, който за нещастие почина много млад. Знаеше, че свиря малко на тромпет, най-вече за себе си вкъщи. Така че винаги ми казваше: „Трябва да се срещнеш с музиканти, за да свирите заедно.“ А аз му отговарях, „Не, както казват американците, ‚не притежавам даденост‘„. Нямах талант; просто свирех за самия себе си. Слагах по някоя плоча – Джели Рол Мортън, Армстронг, ранния Елингтън – в която мелодията е по-лесна за следване, особено при блуса, който има определена схема. И прибавях към тях моя тромпет, докато се наслаждавах на музиката им. Свирех покрай тях… но със сигурност не и с тях! Никога не съм се осмелявал да се обърна към джаз музиканти; днес вече тромпетът ми е изгубен някъде в другата стая. Блакбърн сложи това на една от обложките. И понеже има и снимка, на която свиря на тромпет, хората си мислеха, че наистина умея да свиря добре. По същия начин, по който никога не исках да публикувам преди да съм сигурен, не исках и да свиря преди това. А такъв ден никога не дойде.

Работили ли сте по някакви романи от „Книга за Мануел“ насам?

За съжаление не, по много понятни причини. Това е заради политическата работа. За мен един роман изисква концентрация и много време, поне година на спокойна работа, през която да не го изоставя. А сега не мога. Преди една седмица още не знаех, че след три дни ще заминавам за Никарагуа. Когато се върна няма да зная какво ще се случи след това. Но този роман вече е написан. Той е там, в сънищата ми. През цялото време сънувам този роман. Не знам какво се случва в него, но имам бегла идея. Както при историите, знам, че ще бъде нещо много дълго, с елементи на фантастичното, но не много. Ще бъде в жанра на Книга за Мануел, където фантастичните елементи са примесени в реалното; но няма да бъде политическа книга. Ще бъде чиста литература. Надявам се животът да ми предложи пустинен остров, дори и ако островът е тази стая… и една година, искам само една година. Но когато тези гадове – хондурасците, сомосистите и Рейгън – се канят да разрушат Никарагуа, аз нямам моя остров. Не мога да започна да пиша, защото постоянно ще бъда преследван от този проблем. Той има висш приоритет.

А и сам по себе си той може да бъде достатъчно труден, защото изисква балансиране на живота и литературата.

И да, и не. Зависи от вида на приоритетите. Ако те са от вида, който споменах, тоест докосващи се до моралната отговорност на човека, бих се съгласил. Но познавам много хора, които постоянно се оплакват: „О, как бих искал да напиша романа си, но трябва да продам къщата, пък и тия данъци, какво да правя?“ Обяснения от вида: „по цял ден работя в офиса, как искаш да пиша?“ Аз работех по цял ден в ЮНЕСКО, а след това се връщах вкъщи и пишех Игра на дама. Когато човек иска да пише, той пише. Ако е прокълнат да пише, той пише.

Работите ли още като преводач?

Не, това приключи. Водя много скромен живот. Не се нуждая от много пари, за да си купувам нещата, от които имам нужда: плочи, книги, тютюн. Така че сега мога да живея от авторските си права. Преведоха ме на толкова много езици, че получавам достатъчно пари за живот. Трябва да внимавам малко; не мога да отида и да си купя яхта, но тъй като нямам ни най-малко намерение да си купувам яхта…

Приятни ли бяха славата и успеха?

А, слушайте, ще ви кажа нещо, което не би трябвало да казвам, защото никой няма да ми повярва, но успехът не е удоволствие за мен. Доволен съм да мога да живея от онова, което пиша, така че трябва да приемам популярната и критическа страна на успеха. Но като човек бях по-щастлив докато бях неизвестен. Много по-щастлив. Сега не мога да отида до Латинска Америка или Испания без да ме разпознаят на всеки няколко метра, и всички тия автографи, прегръдки… Много е трогващо, защото това са читатели, които много често са съвсем млади. Радвам се, че харесват онова, което правя, но на ниво лично пространство всичко това е ужасен стрес. Не мога да отида на плажа в Европа; след пет минути идва някой фотограф. Външният ми вид е такъв, че не мога да го скрия; ако бях нисък, бих могъл да се обръсна и да си сложа слънчеви очила, но при моя ръст, при дългите ми ръце и всичко това, те ме откриват още отдалеч. От друга страна, има и много хубави неща: преди месец бях в Барселона, една вечер се разхождах из готическия квартал, и там имаше една младо американско момиче, което свиреше на китара и пееше много добре. Седеше на земята и пееше, за да печели пари. Пееше малко като Джоан Без, много чист, ясен глас. Група млади хора от Барселона слушаха. Спрях да я послушам, но се държах в сянката. И по едно време един от тези млади хора, на около двадесет, много млад, много красив, се приближи. В ръката си държеше парче сладкиш. И ми каза: „Хулио, вземи си малко.“ Така че аз си взех едно парченце и го изядох, и му казах: „благодаря много, че дойде и ми даде това“. А той ми каза: „Слушай, ама аз ти дадох толкова малко в сравнение с това, което си ми дал ти.“ А аз казах: „не говори така, не говори така“, и се прегърнахме, и той си отиде. Е, такива неща, това е най-голямата награда за работата ми като писател. Някое момче или момиче да дойде при теб и да ти предложи парче сладкиш, това е нещо чудесно. Това си струва труда на писането.

Интервюто води Джейсън Уайс

Източник

Хулио Кортасар (1914–1984) е аржентински писател. Известен като един от основателите на латионамериканския бум, Кортасар оказва значително влияние върху цяло поколение читатели и писатели по света.

Коментари (5)

- 03-03-2012|Яна

Благодаря за възможността да прочета интервю с един от любимите ми автори -)

И тъй като Кортасар е повече от великолепен, ще си позволя да отправя следните критики, като съм с ясното съзнание, че повечето грешки в текста се дължат на „превод от превод“.

1. „Игра на класика“ – Кортасар няма такова произведение. Оригиналното заглавие е Rayuela, но дори преводното Hopscotch не означава игра на класика, значи си дама, игра на дама „Игра на дама“ е правилното заглавие. Този превод е даден и при последното издание на романа на български – „Игра на дама“, издателска група „АГАТА – А“, 2006 г. Преводач е Стефка Кожухарова. Ето и как се играе дама:

„Дамата се играе с камъче, което трябва да подритваш с върха на обувката. Съставки: тротоар, камъче, обувка, красива рисунка с тебешир, за предпочитане цветен. Отгоре е Небето, отдолу е Земята“.

–)

2. „Печелившите“ – този роман е издаван два пъти на български – през 1981 г. има издание на „Христо Г. Данов“, с преводач Мария Пачкова, а през 2008 г. от издателска група „АГАТА – А“ отново, като и двата пъти е със заглавие „Лотарията“ – оригинално наименование „Los Prеmios“.

3. „Учебник за Мануел“ – оригинално заглавие „Libro de Manuel“ или на български „Книга за Мануел“

4. „Най-известният му разказ се превръща в основа за филма на Антониони Фотоувеличение“ – „Лигите на дявола“ е този разказ, част е от сборника „Тайните оръжия“ – „Las armas secretas“

Дано не звуча твърде укорително, но съм много пристрастна и емоционално обвързана – Кортасар е особен автор, той е музика – блус, джаз, малко рок …

- 03-03-2012|Златко

О, напротив, благодаря! Не винаги успявам да намеря всички тези детайли докато превеждам, заглавията на български често не са толкова лесни за откриване, пък и аз работя с прекалено бързи темпове, за да има време за повече редакции. Разбира се, че ще коригирам нещата в съгласие с препоръките ви.

- 03-03-2012|Яна

Благодаря!

- 04-03-2012|Ани

Много хубаво интервю и хубав коментар на Яна. Има ли превод на разказите от „Тайните оръжия“ на български?

- 04-03-2012|Боряна Статкова

Благодаря за удовоствието от това интервю – създава празнично настроение!

Полумесецът и Балканите

Автор: Андреас Ернст

Погледнати откъм Истанбул, Балканите (тур. „гориста планина“) изглеждат по-различно, отколкото откъм Брюксел. В северозападната им част се намира дребно-държавна, етнически разпокъсана зона, която не е особено атрактивна нито от културна, нито от икономическа гледна точка, и всъщност е интересна единствено когато се появи заплаха от конфликти и „имиграционни вълни“. Като „бедно предградие на Европа“ обозначи Балканите британският журналист Тим Джуда по време на една организирана в Белград конференция на фондацията Бьол и Берлинската фондация за наука и политика, докато мюнхенският историк Едгар Хьош говори за „регион на ината“, защото тук модернизацията не успява да се помръдне от мястото си.

„Балкани“ всъщност е проблематично понятие за запада от началото на 20 век. Съвсем другояче изглеждат нещата от турска гледна точка. За външния министър Ахмет Давутоглу Балканите са „централното пространство на афро-Евразия“ и зона на обмен от голямо културно и икономическо значение. Този възглед е резултат от едно ново ориентиране на външната политика на Анкара. Сегашната максима е „стратегическа дълбочина“ на отношенията с всички съседи, от Близкия изток през Кавказ до Балканите. Географското положение и историческото наследство дефинират стратегическите шансове на тази политика.

Златна епоха?

Когато погледът на Давутоглу почива върху картата, от нея започват да изплуват картини на османската цивилизация. Златната си епоха, пише той, обитателите на Балканския полуостров са имали по времена Османската империя. Тогава е било възможно от сръбското селско момче Байо Ненадич да стане Великия везир Паша Соколович. А от незначителни ъгълчета като Белград или Сараево са се развили градове със стотици църкви и джамии. Едва след падането на тази цивилизация са се появили онези етнически конфликти и прочиствания, които привидно са типични за Балканите. Но регионът трябва да бъде схващан в своята цялост, за да може отново да се открие духа му. Основа за това са един нов политически диалог и жива обмяна на икономически и културни стоки. Давутоглу и неговите сподвижници биват понякога обозначавани като „неоосманисти“. Това е едно ислямско-повлияно поколение, което постепенно заменя национално-турския кемалистки елит. За разлика от кемалистите те се отнасят положително към мисълта за Османската империя и гледат спокойно на мултиетническите общества.

Опити за посредничество

Какво означава това за тяхната балканска политика? На политическо ниво Анкара се застъпи с успех за подобрение на отношенията между Сараево и Белград. И напротив, в самата Босна опитите им за посредничество между босненци и сърби се провалиха. Дали ще бъдат по-успешни опитите за миротворство в сръбския Санджак, където турците се опитват да сдържат вътрешно-мюсюлманските борби за власт, остава неясно. За разлика от това, нарастващата икономическа роля на Турция е видна още отсега: тя строи пътища в Сърбия, летища в Прищина и Скопие, и сключва щедри търговски договори, които дават привилегии на балканските страни.

Изненадваща е може би турската употреба на „мека власт“ (soft power): в много страни Анкара финансира възстановяванията на паметници от османско време. Възстановяват се компетентно не само масивните турски крепости, но също и пазари, и чешми. В Албания, Македония и Косово частните турски училища и университети се радват на отлично реноме, а студентите гостуват за отделни семестри в Истанбул и Анкара. Турските плажове са сред най-любимите почивни дестинации на туристите от Балканите. А турските сериали се конкурират успешно с испанските теленовели във вечерните програми. „Не са така екзалтирани като испанците, приличат по-скоро на нас“, казва една моя белградска позната. С една дума: турският полумесец не може да не бъде забелязан над Балканите. Но когато човек се вгледа по-внимателно, се вижда, че до момента неоосманистите се обръщат най-вече към балканските мюсюлмани. Дали историческото наследство предлага изобщо някакви ориентири за бъдещето? Онова, което християнските балкански народи обозначават като „турско робство“ – 500-годишното османско владичество – не е било тирания, преобръщаща с главата надолу цялото общество. Тук става въпрос по-скоро за една теокрация, т. е. религиозно владичество, която е позволявала на управляваните да запазят вярата си (чрез системата „милет“) и дори им е давала известна степен на самоуправление. Османците, според историка от Грац, Карл Казер, са установили една система на заслуги, интересуваща се преди всичко от събирането на данъците, за да може империята да се развива във военно отношение. Докато тази сметка е излизала, „Високата порта“ се е държала сравнително толерантно. Но не-мюсюлманите са били ощетявани в шансовете си, тъй като социалният възход е бил възможен единствено чрез преминаване към исляма.

Това преминаване е било осъществявано не само по собствена воля: по-късният Велик везир Соколович, за чиято слава пише турският външен министър, е бил отведен в Истанбул като жертва на „кръвния данък“, където децата са били ислямизирани, а след това обучавани като войници или управители. През 17 и 18 век десетки хиляди обитатели на днешна Албания и Босна преминават към исляма. В заключението си Казер обозначава османското господство като „културна катастрофа“, защото в продължение на столетия то е изолирало Балакните от напредничавите развития в останалите части от Европа. Нито Ренесансът, нито Реформацията или Просвещението са оставили тук някакви значителни следи; израстването на местна интелигенция е било винаги невъзможно.

След освобождението християните са си отмъстили кърваво под знака на новите национални държави. Между 1820 и 1920 стотици хиляди от техните турски съседи са били убити или прогонени. Мнозина от тях намират в Турция нова родина. „Пробуждащите се нации“ основават самочувствието си на героически стилизирани фигури, които са се борили срещу „турското робство“, като княз Скендербег при албанците или Лазар при сърбите. Този анти-османски елемент на националните идентичности днес е значително препятствие пред турската „мека власт“. Освобождението от владичеството на Истанбул за първи път е дало реална възможност за модернизация на Балканите. Заедно с това, по примера на немската романтика, те възприемат етноса като централна диференцираща категория. С това Балканите правят избор, който се оказва натоварен с изключително важни последствия за бъдещето им.

Онова, което междувременно е останало като продължаващо наследство от „турско време“, и то до ден-днешен, е недоверието към държавата от страна на поданиците, набързо превърнати в граждани, както и голямата роля на православните църкви, които още повече подсилват разделението между отделните етноси. Освобождението носи със себе си и една нова зависимост: Балканите се превръщат във военно-политическа игрова площадка за европейските „велики сили“. Това също е нещо, което по принцип продължава и до днес. Тесните връзки между Турция и Балканите не са започнали едва с възхода на нео-османистите. Решаваща роля изигра войната в Босна от 1992 до 1995. Анкара пое ролята на сила, защищаваща босненците, които, за разлика от босненските сърби и хърватите нямаха зад гърба си родни земи. Тази война засили и политическото значение на исляма на Балканите. Политическите приятелства и вражди започнаха да се очертават все повече по религиозен начин. До известна степен смекчени, но все пак придържащи се към този шаблон, са и днешните реакции към нео-османистките агитации. Ентусиазъм при босненци, недоверие при босненските хървати и сърби. Загреб и Белград, родините на малцинствата, се държат прагматично. Тук се разчита преди всичко на икономически предимства от регионалното сътрудничество.

Изпълненият с недоверие Европейски съюз

Но това не е единственото: интересно е да се наблюдава как при посещения на турците балканските домакини ревностно посочват многото културни и кулинарни сходства. В такива случаи турците кимат усмихнато. От османска надменност няма и следа. Имперската гордост бива умно прикривана. Това поведение различава положително в очите на малките балкански народи турците от множество „европейци“. Техните приказки за „европейски стандарти“ и спорадичните недодялани появи на умиротворителите им опъват нервите на немалко от местните политици. Нерядко се чува, че турците просто „разбират по-добре някои неща“. Сред кръговете на ЕС се реагира скептично на турските аванси по Балканите. Този регион не е много обичан. Но когато идват турците, все пак нечистото балканско дете бързо започва да се привижда като част от европейското семейство.

Източник

Андреас Ернст (род. 1960) е немски журналист, сътрудник на швейцарския вестник Neue Züricher Zeitung. Живее заедно със семейството си в Белград.

Коментари (30)

- 29-02-2012|БС2003

Най ми допадна следното:“В заключението си Казер обозначава османското господство като „културна катастрофа“, защото в продължение на столетия то е изолирало Балакните от напредничавите развития в останалите части от Европа. Нито Ренесансът, нито Реформацията или Просвещението са оставили тук някакви значителни следи; израстването на местна интелигенция е било винаги невъзможно“. Всъщност ние сме го учили на времето, но през последните десетилития кой знае защо не се споменаваше, сигурно е било обявено за комунистическа пропаганда -твърдение, с което се аргументират всякакви идиотизми през „новото време“…Турските политици са умен, коварен и богат противник. Ако искаме да запазим своята териториална цялост, трябва да сме умни и предвидливи. И да си мерим приказките, защото когато се репчат някои за Западни покрайнини, българи в Македония и др., трябва да знаят, че дават аргументи и на Турция, която да се обяви за покровителка на сектори от нашето население.

- 29-02-2012|Златко – re:
БС2003 писа:

Турските политици са умен, коварен и богат противник.

Противник? А защо противник? Защото така са ни учили мама и тате? Защо не успяваме да видим добрия, благодроден и щедър съсед, все тоя пусти противник ни е пред очите? И защо от един кош приказки, повечето от тях добронамерени и балансирани, само тази единствено ви направи впечатление, уважаеми?

- 29-02-2012|Златко

Едно от нещата, на които се опитвам да се уча всеки ден (колкото и да ми е трудно), е да не се доверявам на досегашния си опит (житейски и всякакъв). Няма по-голям капан – и за отделните хора, и за нациите, а сигурно и за „цялото човечество“ от сигурността, че „ние вече знаем, ние вече сме научени“. Това, разбира се, са празни и отвлечени приказки, погледнати откъм ежедневието на една страна, в която хора и кучета се съревновават за статуса на най-злощастно съществуване. Но алтернатива няма. Или ще се научим да гледаме към света през очи, различни от тези на предците ни, или… ей го къде е Искъро.

- 29-02-2012|Самолет 005 – … защо някои са объркани, а някои – не…

Нека да разкажа една история, разказана ми от моята майка. Нейният баща и мой дядо е бил млекар от шопско село и е снабдявал с мляко и млечни продукти квартал Подуяне – тогава вече част от София (говоря за 1940-те)… Баба ми е идвала с него и по женски е продавала повече неща, отколкото дядо ми. Сприятелявала се е с жените (между другото съвсем неслучайно най-голямото пазарище на тогавашна София се е наричало „Женски пазар“). Баба ми е влизала в апартаментите и е снабдявала гражданите с масло, извара, сирене… Една жена и› прави впечатление. Възрастна селянка, бежанка от Македония, живееща в луксозен за времето апартамент. Дъщеря и› работела „добра работа“ – била счетоводителка в банка. Майката обаче си страда за липсата на село и тегне към селски труд и продукция. Тогава баба ми и› предложила да и› помага в изморителната работа и жената се съгласила на драго сърце. Майка ми, тогава момиченце, я запомнила като баба Депа. И така баба Депа напуснала апартамента и дошла на село като пожелала да спи в сеното на плевнята, което с аромата на билките си и› действало здравословно и съновно (заспивала си повече от добре). Извикала и майка ми да спи с нея и така майка ми научила историята, която разказвам.

Дъщерята на баба Депа била избягала от Егейска Македония за София, където учила счетоводство, а съпругът на баба Депа бил убит. Тръгнали жени от селото (някъде сега в Гръцка Македония) да бягат за България, подгонени от кланета и войни. Имало и една жена с малко дете, което носела на ръце. Това, което майка ми запомнила от баба Депа е един стон, изпълнен с ужас и почуда – „Дете, дЕте!“ – казвала баба Депа на майка – „Гръчоман да не те гони!“. Гръчоман е диалектната дума за гръкоман. Гръкомани са етнически българи, които говорят български като матерен език, но по културни и политически причини се гърчеят. Бежанките жени били застигнати от орда гръкомани. Един от тях се вгледал в жената с дете и казал – „Тебе ли да трепя или копелето ти?“ Жената ужасена изпищяла – „Трепи мен! Остави детето!“. Тогава гръкоманът извикал – „Ама, кучко, ако те утрепя теб, кой ще ти мъкне детето!?“… и бум с пистолета – убил детето. Няколко дни след това жената го носила мъртво. Накрая, както разказвала баба Депа, „минахме покрай едно селско гробище, в което имаше забравена лопата; изкопахме женорята гробче и го заровихме“… Не ви питам за ужасите на идиотизма, а за друго…

Представяте ли си турчин гръкоман? Аз абсолютно не мога да си представя. Защо някои са объркани, а други – като Давудоглу, са наясно със себе си?

- 29-02-2012|Любомир Сирков

Преди да се впускаме да коментираме дали Турция е (или може да бъде) „противник“, „приятел“, „съюзник“, или просто „съсед“, елементарното уважение (и към назования човек, и към читателите) изисква да изпишем правилно името на турския външен министър (а то е „ДавУтоглу“, а не „ДавИтоглу“, както на няколко пъти е изписано в превода по-горе).

А на въпроса на Самолета: да, Самолете, трудно е да си представиш турчин гръкоман (но затова пък Златко и други като него не престават да си представят, че всички ние, българите, някак ще станем „евромани“ – и то дори тогава, когато някои от самите „кореняк-европейци“ в баш-Европата вече имат колебания дали са точно такива – или по-скоро биха предпочели да са нещо по-просто и по-ясно.).

А Турция все пак е бивша империя – това неминуемо оказва влияние върху мисленето – и на населението, и на политиците му. Мисленето там е „имперско“ – действията може и не винаги да са, но мисленето е. (Впрочем, средновековна България също често е била назовавана „империя“ от историците – западните – така че е напълно възможно и у нас, българите, да има някакви останки от едно такова „имперско“ мислене…)

- 29-02-2012|Георгиева – re: re:
Златко писа:

Противник? А защо противник? Защото така са ни учили мама и тате? Защо не успяваме да видим добрия, благодроден и щедър съсед, все тоя пусти противник ни е пред очите? И защо от един кош приказки, повечето от тях добронамерени и балансирани, само тази единствено ви направи впечатление, уважаеми?

Не, те не са противник, а търговец, по-скоро продавач, пласьор на турски и ислямски всякакви ценности с нео-османска багра, обслужваща националните интереси на една от наследничките на Османската империя – „бившата“ Република Турция, където Ататюрк вече не е на мода, изместен е ислямския нео-османски „ердоганизъм“ според повелите на т. н. „глобализация“.

Бихте ли казали, Господине, в какво се изразява „щедростта и благородното поведение“ на турските бизнесмени?

- 29-02-2012|Златко
Цитат:

Бихте ли казали, Господине, в какво се изразява „щедростта и благородното поведение“ на турските бизнесмени?

Уместен въпрос, наистина. Нека да представя отговора си така: от Китай до Англия турските (най-вече строителни) фирми печелят договор след договор и строят понякога гигантски неща (когато бях в Москва през 2005 г., с учудване установих, че повечето от новите, доста гигантски сгради там, се строят или от китайски, или от турски фирми.) Та така, как мислите: може ли един човек (или фирма, или нация) да има успех в бизнеса, ако преди това не се е научил/а, че отношенията между хората, и в бизнеса, както във всичко друго, се градят на двустранни връзки, тоест, че за да успеете да задържите някого като партньор, вие трябва да бъдете щедри, да не се опитвате да дърпате чергата на интереса само и единствено към себе си, да не се опитвате да прецаквате, да не гледате единствено себе си и своите (късогледи) интереси?

Ето това имам пред вид, когато говоря за турската щедрост. Ако това ви прозвучи като серия от празни думи, отидете в най-близкия български бизнес-обект и се опитайте да намерите някаква следа от „щедрост“. То сигурно затова и думи като тия тук могат да прозвучат като идещи от Марс: „Абе, тоя за какво говори, аджеба?“

- 29-02-2012|Любомир Сирков

:-) Ясно, разбрахме: всичко това, което се говори за даване на подкупи (или „рушвети“), са само празни приказки – всичко това е просто „щедрост“, господа! „Щедрост“, и нищо повече!

- 29-02-2012|Георгиева – А за качеството на строителството в самата

Турция да сте чели или чували?

http://e-vestnik. bg/12995

Е, предполагам, че в чужбина, по-скоро в Азия – Тбилиси, Алма Ата, Москва… турските фирми строят по-качествено.

- 29-02-2012|Златко

Чувал съм за много неща, а пък и знам от собствен опит, че човек винаги може да избере да филтрира и допуска до съзнанието си само информация, която вече пасва в готовите му представи за света и не го принуждава да променя нищо. Така че, да са живи и здрави децата и внуците ни. От самите нас вече сравнително малко може да се очаква, прекалено вкоравени и опечени сме, както изглежда…

- 01-03-2012|Л. Лозанов

„…за да успеете да задържите някого като партньор, вие трябва да бъдете щедри, да не се опитвате да дърпате чергата на интереса само и единствено към себе си, да не се опитвате да прецаквате, да не гледате единствено себе си и своите (късогледи) интереси?“

Златко, мисля, че идеализираш. И при строежа на магистрала Люлин, и в Шише джам турските бизнесмени показаха, че точно това не умеят. Заплащането беши диференцирано – високи заплати за турци и ниски за българи. Или пък условие: наемат с предимство български турци. Поговори с хора, работили на такива места, за да ти кажат какво значи финансова сегрегация.

- 01-03-2012|Майя Маркова – за магистрала Люлин

Твърди се – поне от наши официални лица – че турските работници на магистрала „Люлин“ са взимали заплати, по-ниски дори от българските. Забавянето на строежа се оправдаваше с бавене на визите на турските работници и невъзможност те да бъдат заменени с български поради несъгласие на българските да работят за толкова пари. Каквато и да е истината по въпроса, накрая фирмата натисна работниците си да довършват магистралата на юруш и в резултат трима от тях загинаха. Паднаха в бетона и бяха живи погребани. За мен такива прехвалени фирми са си съвременни робовладелци.

Относно материала – учудвам се, че авторът не казва нищо за политиката на Турция извън Европа, по-конкретно спрямо Израел/Палестина и Либия.

- 01-03-2012|Силвърмен

До БС2003

Пич, иди в Турция и се опитай да станеш турски гражданин, като си запазиш името. Примерно Иван Иванов. Няма да те огрее, ще стане Иваноглу. Това им е политика. За разлика от тук. Затова и Наим Сюлейманов, дето избяга щото му пипали името, там сам си го промени на Сюлейманоглу. И този път смяната на името не засегна самолюбието му. А турската политика е дълга тема а и няма да ме разбереш.

- 01-03-2012|Любомир Сирков

Това, което е написала по-горе Майя Маркова (виж 01-03-2012 09:09:41), е просто уникално по мащаба на дезинформацията в него…

Цитирам какво пише Майя Маркова

„Забавянето на строежа се оправдаваше с бавене на визите на турските работници и невъзможност те да бъдат заменени с български поради несъгласие на българските да работят за толкова пари.“

Пълна лъжа е това. Просто наистина по-голяма лъжа не бях срещал през последните може би 20 години!

Истината е, че българските работници на магистрала „Люлин“ бяха принудени да обявяват дори гладни стачки, за да може някой да им обърне внимание, да им вдигне малко заплатите и да им бъдат осигурени тоалетни на обекта.

Виж тук

Цитирам публикацията на в. „ТРУД“:

„Във фирмата не може да има стачка. Необходимо е съгласието на повече от половината от работниците. А българите и турците са в съотношение 50:50. Затова Илияна Гогева и колегите ѝ се принудиха да направят тяхната гладна стачка като последен отчаян опит някой да ги чуе“, обясни Наташа Ангелова. 700 лв. средна заплата до октомври взимали нашите работници според нея. А турските им колеги – около 1400 евро. Те обаче се разписват на ведомости за суми, близки или същите с тези на българските работници, видя документите репортер на „Труд“. Другата, по-голяма част от заплатата си, комшиите получавали в Турция и сами разказвали за това на българските си колеги.

Това е било положението към декември 2009 г.

И едва през август 2010 г., „след едногодишни преговори“, се постига споразумение за лекичко увеличаване на заплатите:

След едногодишни преговори между синдикалната организация на КНСБ при дружеството „Мапа Дженгиз“ и структурата на КНСБ в Перник за условията на труд и заплащането на работниците и служителите, основните трудови възнаграждения на работниците на магистрала „Люлин“ бяха увеличени. Това съобщиха от Регионалния съвет на КНСБ в Перник, предаде БТА.

Основните трудови възнаграждения за кофражисти са нараснали от 685 лева на 850 лева; за кранисти – от 685 лева на 750 лева и за общи работници – от 380 лева на 410 лева.

Виж тук

- 04-03-2012|методи захариев

Османско присъствие или варварско турско робство

Огнян Стамболиев

„Не искайте от безпристрастие от мен– аз видях Батак!“

Иван Вазов

„Още от онзи черен за човечеството ден когато кракът на турците стъпи за първи път в Европа, те са олицетворение на най-нехуманния човешки вид. Където и да са се появявали, навсякъде са оставяли след себе си широка кървава диря и където и да е прониквало тяхното господство, цивилизацията е загивала и изчезвала. Навсякъде те представляват власт на грубата сила в противоположност на властта, основана на закони, на цивилизацията..“

Из „Уроци по клане“ на Уйлям Гладстон

Въпросът ми е реторичен и всеки нормален и честен българин би казал, че вярно е второто. Тук не искам да припомням позицията на някои наши управници, които не смеят да произнесат тези две думи: „турско робство“. Това направи дори и доскорошния ни президент агент Гоце, който се оказал, че бил дипломиран историк! Но нека да ги оставим, историята скоро ще ги забрави. Да се поровим малко в нея, да припомним само някои факти и моменти.

Без съмнение, всеки народ в своята история е бил през определени периоди под чуждо владичество. За по- дълго или за по- кратко. Нашето иго продължи от 1393 до 1878 и се оказа не само сред най- дългите, но и сред най- страшните, най- варварските, най- жестоките. Защо?

Защото един народ, като турският с една твърде

НИСКА СТЕПЕН НА ЦИВИЛИЗАЦИОННО РАЗВИТИЕ,

завладя с дивата си, агресивна военна сила един далече по-напреднал, по-цивилизован и по-културен народ като българския. И това е нашата огромна трагедия, с фатални последици, които усещаме и досега. През далечната 1393 година, когато пада Търновград – България е държава на 712 години, а Турция едва на 72! Знаем, че в началото на 14 век Осман I основава в Мала Азия една военна, примитивна държава с главен град Бурса, а по- късно разсипва прекрасния Константинопол, Втория Рим, за да го превърне в своя столица и да оскверни и загрози с минарета импозантния християнски храм „Света София“. Оттогава до Кримската война / 1856 / тази въоръжено до зъби азиатска империя воюва непрекъснато повече от 500 години – по точно 532 години. Тези „диви орди“, както ги нарича народният поет Вазов, воюват за чужди територии, поробва цели народи, унищожават материални и духовни ценности, древни култури, и не създават нищо, за разлика от другите империи през този период – Англия, Франция, Австро- Унгария. А България поне три столетия преди това вече има свои книжовни школи / Преслав, Охрид, Търново/, писатели / Константин Преславски, Константин Костенечки, Патриарх Евтимий /, развита просветна система, самостоятелна църква и дори своя патриаршия. Докато Османска Турция е изостанала във всяко отношение, безпросветна, примитивна държава, която се олицетворява от спахията – турчин на кон с ятаган в ръка, готов във всеки момент да граби, опожарява, насилва, мародерства и убива по най- варварски, зверски начин. И той го прави цели 485 години! И това е най-страшното и дълго робство, преживяно от европейски и християнски народ в света. Според тази най-агресивна, ретроградна и човеконенавистна религия – исляма, в който е обучен да вярва сляпо без изобщо да мисли, колкото повече християни или неверници изтреби на земята той, толкова по- щастлив ще бъде в мюсюлманския рай!

Над 300 000 българи са били насила включени в турския еничарски корпус. За него български момчета- християни са били насила вземани на възраст между 7-10 години. Това е бил страшният „кръвен данък“. И само за 10- 12 месеци са били превръщани в жестоки еничари, т. е. мюсюлмани, „аскери на султана“. Обучавали са ги в изключителна жестокост към своите сънародници българи и насила са ги превръщали кръвожадни мюсюлмани- фанатици. Еничарите са извършвали са най-кървавите, най-зверските изстъпления към своите сънародници. Робството е било официално регламентирано в Османската империя. Отменя се след векове, при това частично, едва през 19 век, под натиска на Европа.

ГЕНОЦИДЪТ -

над българите е страшен, непрестанен!

Започва още с падането на столицата Търновград и масовото избиване на цялата българска аристокрация, интелигенция и духовенство. А България, както знаем, тогава е сред водещите, цивилизовани държави в Европа. До смазването на един цял народ – една невиждана по своите размери жестокост, непозната за цивилизования свят тогава. Геноцидът продължава с различни темпове и сила до „културния и европейски“ 19 век, до многострадалния Батак / оказа се, че акцията „Анти- Батак“ се субсидирала не толкова от Берлин, колкото от Анкара!/, до опожаряването и зверските кланета в Стара Загора / избити са 14 500 невинни мъже, жени и деца а сега там премиерът Борисов откри… „музей на исляма“! /, Търговище и още в десетки градове и села по време на Априлското въстание и дори когато турците губят войната. За да избухне отново през 1913 година с изтребването, ограбването и прогонването на тракийските българи, за което и Турция и доскорошния ни президент, и сегашният ни премиер, който се прегръща с неосманиста Ердоган и допусна в България да проповядват агресивния ислям 800 арабски и турски емисари, упорито мълчат.

ПОРАЖЕНИЯТА -

от Геноцида са огромни усещаме ги и днес.

Според учени- демографи, ако не беше поробена от азиатската и ретроградна Турция, / така е и днес, въпреки козметичните промени!/, България сега щеше да бъде една от големите европейски държави с по- обширна територия и близка по брой на населението до Англия, Германия и Франция, повече от 50 милиона жители, но за съжаление след 1878 година българите са малко над 3 милиона. Това говори за системен геноцид, за огромни безвъзвратни поражения върху генофонда.

Но пораженията са не само в посока на намаляването на населението. Те са във всичко, във всяка област: икономика, просвета, култура, църква. Турците обграждат България с висока „китайска стена“ за векове. Българинът е просто в затвор. Напълно лишен от контакти с цивилизования свят. И едва след Кримската война, когато европейски войски прекосяват страната, той вижда за първи път като „туземец бели хора“. А и Европа не подозира, че на Балканите има някакъв християнски народ с минало и славна древна история…А това, че църквата ни като православна остава без подкрепата на католическия и протестантски Запад също е сред факторите, забавили освобождението ни. То идва твърде късно, с помощта на Русия. Но не, както ни го втълпяваха продажните русофили и комунистите, толкова заради „славянските си братя“, колкото заради користните ѝ подбуди, битката за Проливите и хегемонията ѝ над Балканите.

ТОВА, ЧЕ ПОРОБИТЕЛЯТ Е ПРИМИТИВЕН -

нанася огромни, непоправими щети върху България.

И други народи на континента попадат за по- кратко или по- дълго под робство, но по време на австрийското робство италианците се радват на Ла Скала и аплодират Росини, Доницети и Верди, чехите и унгарците имат своите Сметана, Лист и Дворжак, поробените от испанците холандци се гордеят със своите Рембрандт, Ван Дайк и Рубенс. А българинът тлее в мрака на бездуховността – през 16 век, например, в България е останал само един книжовник и почти цялото население е напълно неграмотно. То е просто една безправна „рая“, едно стадо от „гяури“ / както най-безцеремонно и безнаказано – сега самозабравили се министри и депутати от незаконната турска партия ДПС наричат нас, българите!/. Това, че България е заобиколена от поробени или васални на Турция земи, че не граничи поне с една свободна и цивилизована европейска държава, е наистина трагедия и това за дълго спира нормалното ѝ развитие… И сега поради продажната политика на новите правителства, за съжаление и това на ГЕРБ!, една трета от България е вече под „второ турско робство“, което и сегашните управляващи се правят, че не го забелязват. А то е факт: достатъчно е да отидете в Кърджали, Девин, Ардино, Джебел, Дулово, Хасково, Търговище, Разград, за да се уверите, че „там не вече не е България“.

ИЗКРИВЯВА СЕ -

националният характер на българина.

Той е принуден да живее във вечен страх за физическото си оцеляване. Ужасната отрова на страха, която разнебитва нервите и смазва душата, парализира неговата воля. „Преклонена главица сабя не я сече!“ Страшна поговорка, без аналог в европейските езици! Може би затова българинът приема и днес всяко насилие и безправие и не протестира, държи се по-малодушно дори от народите от бившите средноазиатски съветски републики, които проявяват вече повече смелост и национално достойнство. Сигурно имаше право Кобургът като каза, че ни бил „сбъркан чипа“!

Но най- лошото е, най- ужасното е, че това дивашко, варварско турско робство, този затвор довежда до две големи морални злини: отчуждаването на българина от общото, от държавата / тя е враг за него и досега!/ и до известна степен и от вярата в Бога, защото, след като един народ се моли 500 години на Бога да го спаси от Злото, а той не го спасява, вярата лесно може да се изгуби. Българите са много по- малко вярващи, отколкото румънците, поляците или руснаците. Да, пораженията върху националния характер са видни и днес. Много и разнопосочни са отрицателните ориенталски влияния. От една цивилизация, ако може да се употреби тук тази дума, с подобна ниска степен на развитие, с нисък морал / с хареми и роби / и принизени естетически критерии, не може да се очаква друго, освен ниска култура и нисък морал. И грозните остатъци от Ориента са видни и днес: Глория, Ивана и Азис, чалгата, повсеместната анадолска простащина и грубост, корупцията, мръсните улици, чалгата, целенасоченото опростачване на нацията.

Общество, изградено върху рушвета / подкупа /, в никакъв случай не може да се нарече „цивилизовано“ и „морално“. Виждаме го и сега как се налага най- вече от актива на една антиконституционна и пагубна за страната ни партия.

Поражения има и върху

ЕЗИКА-

– хубавият и звучен български славянски език се замърсява чувствително от грозните турските думи и елементарния строй на този недоразвит азиатски език през тези столетия. Развитието на българският език, за разлика от руския, се забавя много – той просъществува под формата на множество диалекти, близо 90, за да се оформи едва в края на 19 и началото на 20 век. Но грозно звучащите турцизми все още неоправдано битуват в речта ни и я замърсяват, много географски топоними също носят старите и некрасиви турски имена. В същото време в заграбените ни от съседите изконни български територии не е съхранен нито един топоним, там и имената на етническите българи са турски или гръцки със закони още от 1934 година!

ЗА РОБСТВОТО –

са изписани хиляди страници. Днес някои продажни историци безродници, главно от БСП или купени от незаконната партия-мафия ДПС, / тя системно и целенасочено руши българската държава! /

се опитват да го омаловажат и дори зачеркнат. С турски пари те пишат похвални оди за главорезите Мидхат паша, Кемал Ататюрк и други подобни, хвалят омразната агресивна Турска империя, осакатила ни за векове! Под диктовката на някои продали се на Анкара политици, депутати, университетски преподаватели и министри, те вече пренаписаха учебниците по история и литература и промиват мозъците на нашите деца. „Робство е нямало, имало е някакво османско присъствие и българинът е живял относително добре и спокойно“ А една маститата писателка- османистка Вера Мутафчиева, известна още и като агент“Атанас“, се опита да ни убеди, че „турският спахия не бил чак толкова лош и вреден човек“../!?/…Същото твърди и небезизвестният историк и депутат от БКП Андрей Пантев, че „геноцид не е имало“, може би забравил, че прадядо му, като бунтовник е бил зверски набучен на кол от турските варвари в родното му село Раковица.

Всъщност, това целят плановете Йозал“ и доктрината „Дълес“ – народ без историческа памет, без добро образование, с ниска култура, народ на слуги, черноработници, проститутки и безотечественици… Анкара плаща щедро на наши кириакстефчовци от всички партии и от НС, за да ѝ слугуват и да работят за противобългарската и противоконституционната партия- мафия ДПС.

С една дума – унищожението на българите и България, което цели и съвременната доктрина на Република Турция „Планът Йозал“- Една опасност, пред които продажните ни политици и някои жалки интелектуалци и купени журналисти у нас сега си затварят очите. Експанзията на Анкара в България не е секнала още от времето на Ататюрк. А осъждането на т. н. „възродителен процес“, внесено от един от най-непопулярните наши политици и ГЕРБ, както и непризнаването на Арменския геноцид и Геноцида над тракийските българи от нашите „народни избраници“ в НС е наистина изключително срамен, позорен акт, който следва да бъде заклеймен от всички честни и нормални българи.

- 04-03-2012|Николай – Ужасно точно

Леле, господин Захариев, колко сте нетолерантен, ретрограден, назадничав и захлупен, също като мен и се радвам, че имате енергията да напишете всичко това така ясно, но не очаквайте от либералите разбиране, те отново ще ви напомнят какви клишета имате в главата, без да обърнат и капка внимание на фактите, защото те не обичат фактите, а обичат да се опитват да ни променят, да отварят очите ни, да сме били прогледнели, да заобичаме исляма и всички пискюли, защото са изключително красиви, все едно сам Орхан Памук не е описал колко са грозни и жестоки. Либерализмът е коварна и безлична всеядност.

- 22-03-2012|Пламен Иванов
Николай писа:

Леле, господин Захариев,… не очаквайте от либералите разбиране, те отново ще ви напомнят какви клишета имате в главата, без да обърнат и капка внимание на фактите, защото те не обичат фактите, а обичат да се опитват да ни променят, да отварят очите ни, да сме били прогледнели, да заобичаме исляма и всички пискюли, защото са изключително красиви, все едно сам Орхан Памук не е описал колко са грозни и жестоки. Либерализмът е коварна и безлична всеядност.

НЕ СТЕ ПРАВ – TE ОБИЧАТ ФАКТИТЕ. Но само наполовина: например факта, че е било „възможно от сръбското селско момче Байо Ненадич да стане Великия везир Паша Соколович“, но ще премълчат другите факти, че стотици хиляди момчета от неговото село са живели векове в пълна мизерия и са умрели, докато са работели без пари за местния ага, или строят същите тези градове, джамии, пътища и бани, с които се хвали Турция, или са били изклани в някое въстание по време на толерантната и мирна не-тирания на теократичната монархия, наречена Османска империя.

Най-забавен ми е израза: „Златната си епоха обитателите на Балканския полуостров са имали по време на Османската империя“. Ако турците бяха успели да завладеят Виена през една от двете обсади сигурно и Австрия щеше да влезе в кюпа. Сигурно и авсрийският златен век щеше да се свързва с джамии и бани, защото хората нямаша да имат нито Моцарт, нито опера, нито дворците на Хабсбургите. Ама за жалост на Давутоглу и Ердоган – Ян Собиески им е объркал историята. И горките австрийци са си останали без Златна епоха…за разлика от балканските народи!

- 22-03-2012|Пламен Иванов – re: re:
Златко писа:

Противник? А защо противник? Защото така са ни учили мама и тате? Защо не успяваме да видим добрия, благодроден и щедър съсед, все тоя пусти противник ни е пред очите? И защо от един кош приказки, повечето от тях добронамерени и балансирани, само тази единствено ви направи впечатление, уважаеми?

Аз пък се питам дали немските мама и тате на сегашните германци са ги учили като малки, че Турция и турците са противници? Или днешните немци не харесват турците по техните градове заради собствения си житейски опит?! Вие, като живещ там, може би ще ми отговорите от първа ръка на тази гатанка! Защото на мен като на човек, живеещ в България (а не в Германия), не ми е ясна причината за краха на мултикултурализма в родината на Меркел.

- 22-03-2012|Иван Рангелов

Той крахът на мултикултурализма в родината на Меркел се вижда дори още по-добре не толкова по отношенията между германци и турци – а по някои съвсем други, общо-европейски факти (неудобни за споменаване, май…).

Замисляли ли сте се някога защо са толкова малко германците, които отиват на работа във Франция? (Както и обратно: защо са толкова малко французите, които отиват да работят в Германия?)

Изобщо, като погледнете Европа – защо има по-силна миграция от извън Европа към Европа – и не чак толкова силна миграция ВЪТРЕ в самата Европа, от една европейска страна към друга?

- 22-03-2012|Самолет 005

Мисля, че мултикултурализмът не претърпява крах, а разбирането за него е в крах. И то идва от идеята за melting pot (амалгамирането)… Не всяка амалгама е сполучлива. Ще дам два примера от кулинарията, която е всъщност проява на хранителните обичаи на дадена култура. Ако смесиш виенски шницел с баклава и ги поднесеш се получава помия. Ако си изядеш шницела, а след това си хапнеш баклава се получава вкусен обяд. На мултикултурализмът трябва да се гледа като на наука за съчетаването. И тази наука трябва да си даде ясна сметка, че има несъчетаемости или поне, че нещата се съчетават не в помиен модел, а другояче… Другият пример е, че човек може да яде отделно месо, и отделно зарзават. Но от съчетанието им се получава гювеч. Тогава каква е разликата между гювеч и помия. Ами при напитките не е ли така? Коктейлът всъщност какво е – всичко друго, но не и melting pot…:)

- 22-03-2012|Златко

Както обикновено, всички говорим според нивото си на информираност. Кой каквото прочел. По въпроса за краха на мултикултурализма има много и различни мнения. Но това не е най-важното. Важното, както винаги, е в това дали човек може да раздели на две магарета сламата, тоест да извлече от информацията, която не подлежи на съмнение, правилните изводи. А това, което не подлежи на съмнение е, че в Европа има много десетки милиони хора от неевропейски произход и че броят им се увеличава непрекъснато. Което, поне според мен, означава нещо много просто: „крах“ на мултикултурализма не може да има, просто защото по този път западните общества ще стигнат до силни социални трусове. Тези хора са тук, те ще бъдат тук и алтернатива на приемането им няма. Разбира се, нашенските професори, особено тия тук във форума, които все още живеят под „турско робство“, не могат да преглътнат лесничко тия инак толкова прости разсъждения. И така се стига до ситуация, при която ябълката пада и пада, и пада върху главата на учения, но той се почесва умно и казва „няма такова нещо!“ А другият, на някое друго място, се пита „хм, а защо всъщност това нещо пада на главата ми?“

Дребна, но съществена разлика.

(Между другото, по въпроса за „краха“ на мултикултурализма тук има небезинтересна статия: Европейците против мултикултурализма)

- 22-03-2012|Иван Рангелов

Абе дали ще го наречеш melting pot, гювеч, коктейл, туршия, кайма или омлет, „мултикултурализмът“ си е все същата „боза“ …

Проблемът на тази боза е, че в един момент се вкисва – и тогава покрай сухото изгаря и мокрото, и покрай мръсната вода изхвърлено бива и бебето, и т. н. – народните мъдрости за тези случаи са безброй, харесайте си която искате – няма да сгрешите.

При всички тези варианти (melting pot, гювеч, коктейл, туршия, кайма или омлет) проблемът е, че не се запазва структурната обособеност на съставните части. А това е основен конструкционен принцип: каквото добавяш, добавяй го така, че ако се наложи, да може и да го махнеш.

Като предупреждение за такива случаи народът е казал: „Сол се слага, но не се вади“ и „Ударил яйца на масло“.

- 22-03-2012|Самолет 005 – re:
Иван Рангелов писа:

===

и покрай мръсната вода изхвърлено бива и бебето

===

Сол се слага, но не се вади.

Ами то първото (за бебето) е съобразено с основния конструкционен принцип… слагаш бебето в легена и го вадиш, но някак си въпреки изпълнението на кострукционния принцип нещата са станали погрешно… Знаеш, че обичам да се шегувам с мъжете, които все го докарват до слагане и вадене, слагане и вадене, а после се чудят защо жените ги заместиха с вибратори. Причините явно не се отнасят само до конструкционния принцип. С примера със солта явно се доближаваме до нещо, което е еднакво важно с конструкционизма… човешкият ни опит.

Иван, ние нямаме отговори, докато не ги потърсим. Народът също така е казал: „Сух гъз риба не яде!“ Думата „гъз“ е употребена от народа… моля да не ми се вменява липса на финес…:))))

- 22-03-2012|Пламен Иванов – re:

Тоест, или правим гювеч (смесваме всичко и то си губи своята природа и се превръща в нещо друго нито е вече месо, нито е вече зарзават, а е нещо трето), или ядем отделно шницела и отделно баклавата (тоест турците си живеят в Турция, а австрийците в Австрия). Лошото на метафорите е че обикновено не са точни защото се отнасят за други обакти, а не за този, който дискутираме. Хората и културите не са месо или напитки. Месото не протестира ако го печеш с гъби, вместо със сини сливи. Така че дай да не използваме ненаучни доводи от кулинарията!

ТВЪРДЕНИЕТО

Златко писа:

„крах“ на мултикултурализма не може да има, просто защото по този път западните общества ще стигнат до силни социални трусове.

Социалният свят не е рационална математика или филмов сценарий, който се пише от един човек предварително. Тук не важат и заклинания. В противен случай цялата човешка история щеше да е един безкраен рай с хепиенд! Така че това не е довод. Освен това „да приемеш ислямските общности и културни порядки, защото нямало друг изход и иначе щяло да има война и трусове в Европа“ не е решение, защото пак ще има трусове, само че с обратен знак (други ща са жертвите) и след повече време, а не веднага. Единствената разлика е, че Европейците ще попаднат в ситуацията на коптите в ислямски Египет, където те са онеправдани и тероризирани от мнозинството периодично, особено след новия възход на ислямистите в резултат на „революцията“. В един коментар някой беше питал защо няма турци гръкомани. Защото мюсюлманите са възпитавани, че тяхната религия е най-прововерната и само Аллах е истинския бог, а всички останали са неверници и гяури. Затова никой не може „да се върне назад“ към по-ниското ниво. Ти може да си толерантен към тях, но мюсюлманите пак те смятат са по-ниш от тях, за гяур. Тоест, те никога няма да са толерантни към теб, ако те са мнозинство (или са по-силни). Ако някой възпитава децата си че белите са по-висши от негритте – той е нетолерантен расист, нали така? А ако някой възпитава децата си, че ние сме гяури (кафури – неверници, тоест втора ръка хора), това май не впечатлява никого от либерално-мислещите.

Затова империите са нестабилни образувания – или трябва да има силна ръка (насилие) в тях за да потиска противоречията между народите и културите им, или те се разпадат при първия вятър. Грешката на Европа беше, че след войната позволи притока на емигранти, особено от ислямския свят който е радикално различен от християнската европа. Те са от друга цивилизация. Това е все едно будистите да пуснат американци да се заселят при тях и да започнат да индустриализират природата или да строят лифтове и хотели в Тибет за да развиват ски туризъм, защото от това се печелят пари!

Затова единственият изход е всеки да си живее отделно и само да си ходим на гости или екскурзия. Иначе след 50 години ще има искане за приемане на ШЕРИЯТА като закон в ЕС, както правят сега в Либия, Египет, Сирия и дори Турция, където ислямът се завръща и е във възход. Всички трябва да са теократични монархии като Саудитите, Катар и прочие. Това е толкова ясно, че не знам как умни хора не го виждат. Цялата арабска пролет се разви в светските държави и не засегна нито една монархия!!! Не е ли странно, а?!

- 22-03-2012|Пламен Иванов – re:
Любомир Сирков писа:

„Във фирмата не може да има стачка. Необходимо е съгласието на повече от половината от работниците. А българите и турците са в съотношение 50:50. Затова Илияна Гогева и колегите й се принудиха да направят тяхната гладна стачка като последен отчаян опит някой да ги чуе“, обясни Наташа Ангелова. 700 лв. средна заплата до октомври взимали нашите работници според нея. А турските им колеги – около 1400 евро. Те обаче се разписват на ведомости за суми, близки или същите с тези на българските работници, видя документите репортер на „Труд“. Другата, по-голяма част от заплатата си, комшиите получавали в Турция и сами разказвали за това на българските си колеги.

След едногодишни преговори между синдикалната организация на КНСБ при дружеството „Мапа Дженгиз“ и структурата на КНСБ в Перник за условията на труд и заплащането на работниците и служителите, основните трудови възнаграждения на работниците на магистрала „Люлин“ бяха увеличени.

… за кофражисти от 685 лева на 850 лева; за кранисти – от 685 лева на 750 лева и за общи работници – от 380 лева на 410 лева.

Златко писа:

Защо не успяваме да видим добрия, благодроден и щедър съсед, все тоя пусти противник ни е пред очите?

БЕЗ КОМЕНТАР

А нещо да се чува от добрите съседи за обезщетение на имотите на тракийските българи, изгонени около Балканските войни? Защото парите за турските имоти след войната 1877-78 г. са били платени от Русия с приспадане от дълга на Турция. Ако ставаше дума за еврейски имоти щеше да пише целия свят и да ги подкрепя, ама нали става дума за българи – никой не лобира за нас!

- 25-03-2012|Пламен Иванов

Ето ви пример от вчера – 24 март 2012 г. за ЩЕДРОСТТА на нашия съсед: София /КРОСС/ „Въпросът с имотите на Тракийските бежанци от Турция е решен за Анкара с подписване на спогодбата за приятелство между двете страни през 1925 година. Това каза пред БНР посланикът на Република Турция в България Исмаил Арамаз. Страните в тази спогодба заявяват, че те се отказват от претенциите си за обезщетения между 1912 и 1925 година, коментира той. Посланикът каза още, че Турция продължава да има имуществени претенции към България за периода след 1925 г…“

С две думи, Турция ни казва в пряк текст, че няма да плати нищо за имотите на тракийските българи, но има претенции за ново време към бълг. държава!!! На хора като Златко им е лесно – стоят си в Берлин и ни учат да сме толерантни към турция, която иска да ни командва и обира. Турски фирми строят в Б-я като получават европейските пари, които са предназначени за развитие на българския бизнес, назначават ни главен мюфтия, правят си тук фондации строят по селата джамии, готвят в техни дух. училища духовници, които да проповядват удобни за турция учения в Родопите, инструктират кметовете от ДПС и т. н. Кмета на Кърджали потроши луди пари за глупости – стотици милиони левове потънаха в едно езеро и един пазар (и двете не работят), Доган построи безумен язовир за 380 милиона евро (без лихвите по кредита) с мощност 120 мегавата. Тоест, политиката на Турция е да ни изцеди икономически за да ни обезкърви. Вие това ли наричате „приятелско отношение на добър съсед“?

- 25-03-2012|Пламен Иванов

Вместо да се пишат статии „по принцип“ и да се развиват „кабинетни теории“ – защо не се пише за самите събития и факти? Да кажем: за протеста в Бохум срещу връчването на награда на Ердоган, или да преведете на български език речта на Ердоган пред турците в Германия… Тогава ще се види от първа ръка за какво става дума: Дали Турция е „щедър и добронамерен съсед“ или става дума за „религиозен национализъм в настъпление“! http://de-zorata. de/blog/2012/03/17/erdogan-stana- pishman/

- 25-03-2012|Пламен Иванов

Тогава ще стане ясно, че дори турците не искат и нямат намерение да се интегрират в Германия, а Ердоган ги окуражава в това – http://de-zorata. de/blog/2012/03/17/erdogan-stana- pishman/

- 05-05-2012|БС2003

Приемам, че османското господство пагубно е задържало развитието на народите, населяващи империята. Приемам, че робството е изобилствало с жестокости и варварски произвол като все пак не считам, че тази ужасна действителност може да се характеризира като „геноцид“. Но не вярвам, че турският език е възпрепятствал развитието на българския или че турцизмите са грозни- употребени на място, те придават изразителност на речта. Доколкото знам, членуването е възникнало в нашия език под въздействие на турския и считам, че то е голямо предимство. За жалост българският е загубил падежната система, възможно поради условията на чуждо господство, а това вече определено е обедняване на езика. Някъде споменах, че Турция е наш противник. Това е обективен факт, който произтича от факта, че Турция е стъпила на пътя на експанзията на Балканите, засега икономическа, но при наличието на големи маси туркоезично население…Неслучайно в съвременна Турция се идеализира епохата на Османската империя-теза, която се възприема охотно от младото поколение на страната. И като направим съпоставка между двете държави -едната в икономически възход, с многобройно младо население, с обмислена външна политика, интелигентни и амбициозни ръководители, а другата -с разсипана неефективна икономика, застаряващо население, некадърни управници, можем да си представим какво може да се случи в бъдеще. Вероятно това са го предвиждали авторите на възродителния процес, защото неговата цел независимо от всичко, което с право може да се каже по негов адрес, беше запазването на суверенитета и териториалната цялост на България – още едно доказателство, че в интелектуално отношение периодът на социализма много надхвърля сегашното ни окаяно ниво…А иначе мултикултуризмът може да бъде нещо много хубаво, но при други обществени условия.

- 11-05-2012|Димитър Пешев

Либералите са поддържници на модернизма, т. е. отричане на неудобните факти и измисляне на такива, които служат единствено на интересите на тези, които владеят света чрез банките си.

Сега е модерно да се славослови Турция и да се отрича нещастието, което е донесла на България и Балканите.

Авторът Златко високоумно подиграва мненията, доказващи желанието на Турция за възраждането на една нова османска империя.

Ако му се плаща от турски или еврейски фондации, разбирам – човекът има нужда от пари, подкупен е и с това спазва модерния дух на времето.

Ако го прави от „вътрешна убеденост“ и „ерудиция“, то трябва да му се признае голяма глупост и политическо късогледство!

Къде животът е по-тежък – в Лондон или в София

Автор: Юлиан Попов

Англия и България. Кой живее по-зле. Ние си знаем отговора на този въпрос. Ние живеем най-зле. Най-бедни сме, най-изостанали, въздухът ни е най-мръсен, политиците ни не са стока, нямаме си нобелов лауреат, нямаме си милиардери и всички слушат чалга. Освен това материалът ни е лош, само цигани и пенсионери.

Ако попиташ англичаните кой в Европа живее най-зле, сигурно ще ти кажат, че вероятно българите. Най-бедни са, въздухът мръсен и какво ли още не. Това за чалгата може би ще го пропуснат.

Изглежда, че по един въпрос Европа може да постигне съгласие: българите са най-зле. Вярно, ако сравняваме жилищната площ, българите живеят на тясно, а англичаните малко по-нашироко. Англия обаче е обитавана от 50 милиона жители, а има площ горе-долу колкото България. В България живеят малко повече от 7 милиона.

С други думи българинът живее много по-нашироко. Англичанинът живее в един голям град с паркове из него. Българинът живее в голям парк с къщи тук и там, пръснати между 39 планини. Англичанинът, който обожава планините, има няколко хълма. И това е.

Разбира се, човек не живее само по склонове и поляни. Живее в къщи, за които англичанинът казва „моят дом е моята крепост“. Истината обаче е, че за англичанина „моят дом е моята ипотека“ и ако си загубя работата, може бързо да си загубя и крепостта. Англичанинът живее в постоянна несигурност, че може да си загуби дома.

Когато българинът си загуби дома, което се случва почти само при развод, той се прибира при майка си или при баба си. Англичанинът няма къде да се прибере. Майка му си има свой живот, а баба му е в старчески дом. В Англия обитателите на старчески домове са 16 пъти повече на 100 000 души, отколкото в България.

Когато англичанинът си загуби дома, дори и да го прибере майка му, тя няма да го нахрани, защото не гледа домати и прасе, а цветя и магнолии.

Голямата беда на англичанина е, че в продължение на 10 години правителствотo го убеждаваше, че животът ще става все по-добър, защото министърът на финансите на Блеър (Браун) бил забранил икономическите кризи. Очакванията на хората по времето на Тони Блеър и Гордън Браун (последните двама премиери) се качиха неимоверно нависоко. А от високо се пада зле.

Сега англичанинът е силно травмиран от голямото падане. Българинът няма подобен проблем. Той винаги е бил убеден, че живее зле и че ще става по-зле. Ако става по-зле, тогава нещата вървят според очакванията. Но ако икономиката малко се позатопли, българинът има сериозни основания да се радва (посвоему, разбира се, оплаквайки се с все по-силно въображение).

Когато кризата започна, английските университети се задръстиха от кандидати. Когато младите останат без работа в Англия, те няма къде да ходят, отиват да учат. Когато кризата започна в България, университетите се изпразниха.

Българинът има накъде да бяга: в Испания, в Англия, Либия или другаде. Англичанинът няма. Вярно, 5000 англичани са избягали в България, но след като българският не е задължителен в английските училища, това преселение е по-трудно и си има своите бариери.

Когато англичанинът избяга в България, неговият единствен шанс е да си остане в България. Когато българинът побегне на гурбет в Англия, той се връща богат в България и става значителен. Вдига къща, насажда праскови и си прави механа с плазмен телевизор. Съседите му завиждат. Ако е оправен, може, докато си претака зелето, да получава и социални осигуровки от Англия.

Освен това българинът не плаща данъци. Англичанинът плаща, а както знаем, няма нещо, което да те прави по-нещастен от това да плащаш данъци. Особено ако нямаш доверие на държавата.

А англичанинът като българина няма много- много доверие в държавата.

Затова и всички постоянно събират пари, за да може да издържат неща, които в Холандия холандците очакват да ги плаща държавата. Като например болници и детски градини.

Като стана дума за болници, ние все се оплакваме от здравеопазването. И с право. Болниците са за това, да се оплакваш от тях. Да чукам на дърво, засега не са ми се налагали много сериозни болнични манипулации. Но след като веднъж на ул. „Елин Пелин“ в София ме ухапа куче и трябваше да преживея имунизации в Първа градска болница и безкрайно ходене по мъките да намеря кой да ми бие втората инжекция в Лондон, не знам дали англичанинът е в много по-изгодна позиция.

Разбира се, човек не може да сравнява две страни, ако не сравни и органите на реда. С български полицай може да се разбереш. Ще поговорите, ще му обясниш, че жена ти е болна или леля ти бременна и ще те остави да си ходиш. Друг е въпросът, че българският гражданин много обича да раздава и двайсетолевки на полицаите, независимо дали някой му ги иска, или не.

Английският полицай няма чувство за хумор Държи се сериозно, върши си работата. А как да се разбереш с полицай без чувство за хумор.

Ние често се оплакваме от медиите. Но и тук българи и англичани са в неравноправно положение. Днес всеки в България може да гледа Би Би Си, докато, ако някой англичанин се докопа до „Шоуто на Слави“ или до „Господари на ефира“, така и няма да разбере за какво става дума. Ние наистина имаме достъп до всичко английско. Обратното не е валидно.

Примерите могат да се точат безкрайно. Заключението обаче е едно. Животът на англичанина е тежък. Защо обаче не се оплаква, никой не може да разбере.

Източник

Юлиан Попов живее в Лондон от 1994 година, където работи като журналист и консултант. Женен е и има двама сина, 7 и 9. Завършил е Софийския университет, работил е като редактор в списание „Факел“, Директор на литературния музей „Ангел Каралийчев“ и Изпълнителен директор на Нов български университет. Той е почетен секретар на британската благотворителна организация „Приятели на България“ (www. friendsofbulgaria. org. uk), която подпомага деца със специални образователни нужди в България. Член е на Асоциацията на чуждестранните журналисти в Лондон. Юлиан е познат в България със статиите си, които често се появяват на страниците на „24 часа“, „Дневник“ и други издания, и с коментарите си по радиото и телевизията. През 2004 година издателство Ciela публикува книгата му „Английска България или Швейцария на Балканите“. Критиката даде висока оценка на книгата с квалификации като: „Не е за пропускане“; сбирка от „политически провокации“, на които авторът отговаря „елегантно и остроумно“, но също така и „безпощадно иронично“; препоръча на читателя да я поема „на хапки с насладата на политически кулинар“; нарече я „чудесна и важна“ книга.

Коментари (19)

- 04-03-2012|Н Драгнева

Sporna tema ste zahvanali, goliama, trudna. Kato ste ot 1994 v Anglia, malko nesta ste videli, uveriavam vi…

- 04-03-2012|Гост

чудесна статия!

- 05-03-2012|Крачун –?

Нямало е смисъл да се публикува това нещо.

Освен ако беше на ученик от 7-и клас.

Плоско и невярно с изключение на малки и незначителни наблюдения.

- 05-03-2012|помнещ – мъка…

От 2-та братя, този е по-перфиден. Защо ли май се е поолекотил през GB-мисията си? Покрай туй-онуй с едни други 2-ма братя „емигранти-говорители/коментатори“ (& те доверени лица) се е намъчил по тази дива ул.“Елин Пелин“, а & как е оцелял горкият по врем на имунизцията в!-ва градска?

- 07-03-2012|Лазар от Англия – манипулация или ирония

Ако не е ирония, статията компроментира доста автора и неговия пост – ректор на ВУЗ, защото е изцяло манипулативна.

Защо ли?

1. Никой в Англия не се интересува от бедните страни на Европа. Европа за тях е Континента и с изключение на Франция и Германия, всички са бедни и не представляват интерес за англичаните. България пък е съвсем безинтересна, даже нея и нейната столица я няма в джобните и настолни календари.

2. Площта-територията на Англия не колкото България, а над 130 000 кв. км. а заедно с извънморските им владения е около 400 000 кв. км.

3. Хълмовете в Англия са 13 456 бр. само аз ежедневно за работа преминавам с колата между 6-7 които се намират между Дувър и Фолкстън на Инглиш ченал/Ламанша /.

4. Англичанина дори и да си загуби работа, веднага му предлагат временна най- малко 6-7 вида, на нормална заплата между 8-10 паунда на час, такава работа която я работят милионите емигранти от Азия, Африка, Полша, Румъния, Русия и пр.

5. Българинът не си губи жилището само при развод. Посетете бракоразводната колегия на СРС сградата на ГУСВ и ще намерите 36 789 обяви от съдия изпънители за публична продажба на жилища и други имоти резултат на глупостта на българина.

6. Англия никога не е падала от високо, защото е в Общност от 48 други държави-Комънуелт от всичщки крайща на света.

7. За младите в Англия винаги има работа, ако не Англия им предлага и работа и жилища в Австраалия, Канада, страните от Бермудския триъгълник, които още са английски владения и пр. да не изброявам.

8. В България живеят едва 23 английски семейства, половината от които се връщат обратно на блегом и заявяват тук по телевизиите „Хубава е Бългирия, лошото е че в нея живеят българи „.

9. Гурбедчиите се връщат в България и с спестените си пари построявят къща или вила, кола, но нима това е богатство.

10. Авторът не познава Лондон, ако беше звъннал само на мен, щях да му изпратя първо моята съпруга лекар за инжекцията или съседката мед. сестра.

11. Прав е за полицаите, тук полицията с действията си възпитава хората към ред и добро.

ЖИВОТЪТ В АНГЛИЯ НЕ Е ТЕЖЪК, А УДОВОЛСТВИЕ, ТУК Е ПОСТИГНАТА КОМУНИСТИЧЕСКАТА МАКСИМА: РАБОТАТА И ТРУДА ДА СТАНЕ ЖИЗНЕНА НЕОБХОДИМОСТ.

БЛАГОДАРЯ.

- 07-03-2012|без значение

„Но след като веднъж на ул. „Елин Пелин“ в София ме ухапа куче…“ само това изречение е достатъчно. Представете си само как звучи „Но след като веднъж на ул. „Кенсингтън“ (също близо до парк) в Лондон ме ухапа куче…“

- 07-03-2012|Мари – Момченцето, което не схвана вица

Сигурно си спомняте, как когато бяхме деца, често имаше едно моменце, което когато слушахме някой виц не се смееше, не виждаше нищо забавно и беше ядосано на разказвача и на онези които се държаха за корема, а може би на себе си, но някак е по-трудно да си го изкараш на себе си…

Това есе на Юлиян Попов е шеговито, то си признава всичко още от началото, излага общоприетите истини за двата града, двата народа, двете култури. Дори предугажда всичките намусени реакции на хората досегнати, че не европейски шампиони по неблагополучие, отчита ги и им се усмихва с учтиво несъгласие. После минира общоприетите истини с шеговити, но не по-малко точни заради това сравнения.

Някой по-горе погрешно разбира есето като покана за спор и дребнаво оборва това и онова. Гледам и се чудя – 130 000 кв. километра не са ли общо взето като 111 00 кв. км. или пък като 790 000 кв км (Франция) или 10 млн кв. км (САЩ, Канада и Китай)? Май, че да. Колониите, струва ми се, принадлежат на Великобритания и на короната, не на Англия. А планините на Англия, да не са възникнали в някакъв тих геологичен катаклизъм откакто минавах оттам преди 7-8 години? Не напразно летната олимпиада е в Лондон а зимната в Сочи.

Ипотеките задушават в безпощадните си клещи мнозинството англичани, американци, канадци, и т. н., а в България има над 90% лична собственост на жилищата (преди години чувах за 97%), почти всички изплатени. Това е една истинска аномалия, от която очаквам все повече да се възползват хищници предлагащи обратни ипотеки (reverse mortgage).

Така, че нека изпуснем ядовития въздух и се позасмеем на забавното сравнение, докато се изкачваме на Витоша и ядем бобена чорба и ашуре в някоя хижа и си мислим, как преуспяващия лондончанин в този (или почти всеки друг)момент го вали дъжд, докато е затиснат в задръстване или сменя три влака за да стигне на работа и се блъска с безименните тълпи. На него безспорно му е по-добре, няма начин да не му е!

- 08-03-2012|Самолет 005

Защо една моя приятелка от Уелс отиде на екскузия до Килиманджаро много по-лесно, отколкото аз до Рилския манастир?

Не се правят сравнения, ако не отчитаме контекста. Life is unattainable and in that sense wild (превеждам, за да видите, че и ние от Горубляне владеем езици – Животът е непостижим и в този смисъл див), казва любимият ми професор по философия Винсент Колапиетро. Искам да прочета статия за контекста… а мъ де!

Например „а мъ де!“ в какъв контекст да го разположа… или „дърти мъди уедър“, какъвто е днешният Кларацеткинов празник?:)))

- 08-03-2012|Лазар от Англия

Към автора:

Съгласен съм с тълкуването на статията по горе, по стила разбирам, че Вие го правите, но…ако един средно статистически студент в БГ/ нивото ние го знаем/ я прочете и както все още трудно мисли, би ли проявил чувство за хумор? Не би ли приел всичко написано буквално. Иронията в статията е много тънка, а манипулацията доминира. Съгласете се. Такъв хумор не върви в БГ-то, а утвърждава, че „по-длибоко и по- високо от Искаро и Витоша нема „.

Благодаря.

- 08-03-2012|Dodi Markov

Интересен пост и определено го разбирам като хумористичен поглед на неща, но не и реален, надявам се да е така, защото иначе си е много крива гледна точка. Все пак мнения много и като гледам в коментарите има много вярни неща, браво.

- 09-03-2012|Златко Ангелов

Предлагам на вниманието ви още едно място, което зе съревновава да живее зле, т. е., СКУЧНО. Това място е далеч, неизвестно, неекзотично, провинциално. И все пак …..

- 09-03-2012|Любомир Сирков

Да, наистина, примерът, който Златко Ангелов по-горе ни дава, е доста поучителен.

Той описва „отделна община с население около 1,000 души“ – и в бюджета на тази отделна община обаче годишно се вливат … по над 400 хил. долара само от данък „сгради“… и около 60 хил. долара от глоби от автомобилен трафик…

А разходите – например за полиция и пожарна, сумарно, са приблизително колкото са постъпленията от данък „сгради“.

Ето го проекто-бюджета на тази община (за 2012-2013 г.):

ТУК

- 09-03-2012|Златко Ангелов

Дори за още по-поучително аз намирам обстоятелството, че целият бюджет до стотинката е публично достояние и дори човек от България може да го види. И второто, бюджетът се изпълнява. Всъщност страхът от дефицит кара някои съветници да искат високото жилищно стрителство, което ще увеличи според тях приходите значително.

- 09-03-2012|Любомир Сирков

Ама то това – „целият бюджет до стотинката е публично достояние“ – го има вече и в България.

Ето например бюджета на община Балчик:

here

Има дори записани такива разходи:

„Web реклама с интернет банер“ – „20 000,00 лв.“

Така че разликата между българските и американските общини е по-скоро в активността на техните граждани, а не толкова в откритостта на бюджетите на администрацията.

- 23-03-2012|Коментар от Англия

Добър ден и благодаря за уместния материал по-горе.

Господин Златко Ангелов благодаря, вие ме връщате през далечните 1993-94 г. когато многократно пътувах по 80 магистрала от Чикаго- Айова, Небраска до Денвър, щата Колорадо, където се установих да живея. Пътувах и пеех, почивах на рест ейриите и пак пеех и така две денонощия, преспивах в хотел преди Линкълн. Разбирате ме, нали?

Днес и децата са ми там, защо?

България си остана типична селска държава от 17-18 в. с 5123 села, без да прибавям малките градчета от селски вид- Костинброд, Ел. Пелин, Сливница, Драгоман и пр. в които живеят над 2 500 000 души / по данни на НСИ/. Наблюдавах, проучвах, изследвах, Тези индивиди на първо място не харесват да живеят в общество, още са в нещо като номадско състояние на духа, но най- лошото, възпроизвеждат семеподобни. Изследвах подробно, почти на мястото на всеки починал селянин се настанява неговия наследник, обикновено син, който показва качества два пъти по нецивилизовани отколкото неговите предци. А това е почти половин България. Освен това тези хора не участват в пазарната икономика, ако хипотетично утре Турция им каже, от днес Вие ще се наричате турци, те ще кажат УРА, защо не, все ми е едно. Това са хора които се държат шумно, раздразнително, лесно се палят, говорят несвързано, мислят нерационално. Мъжете са много незряли като личности и от страни изглежда, че не ги е грижа за нищо. Неподдържани, в лошо физическо състояние, косите им посивяват, отслабват, остаряват толкова бързо, потиснати, след алкохол се оживяват. Нямам думи повече, излишно е, плаче ми се.

- 24-03-2012|Маргарит – re: манипулация или ирония

Това е по-добро от статията:)

Лазар от Англия писа:

Ако не е ирония, статията компроментира доста автора и неговия пост – ректор на ВУЗ, защото е изцяло манипулативна.

Защо ли?

1. Никой в Англия не се интересува от бедните страни на Европа. Европа за тях е Континента и с изключение на Франция и Германия, всички са бедни и не представляват интерес за англичаните. България пък е съвсем безинтересна, даже нея и нейната столица я няма в джобните и настолни календари.

2. Площта-територията на Англия не колкото България, а над 130 000 кв. км. а заедно с извънморските им владения е около 400 000 кв. км.

3. Хълмовете в Англия са 13 456 бр. само аз ежедневно за работа преминавам с колата между 6-7 които се намират между Дувър и Фолкстън на Инглиш ченал/Ламанша /.

4. Англичанина дори и да си загуби работа, веднага му предлагат временна най- малко 6-7 вида, на нормална заплата между 8-10 паунда на час, такава работа която я работят милионите емигранти от Азия, Африка, Полша, Румъния, Русия и пр.

5. Българинът не си губи жилището само при развод. Посетете бракоразводната колегия на СРС сградата на ГУСВ и ще намерите 36 789 обяви от съдия изпънители за публична продажба на жилища и други имоти резултат на глупостта на българина.

6. Англия никога не е падала от високо, защото е в Общност от 48 други държави-Комънуелт от всичщки крайща на света.

7. За младите в Англия винаги има работа, ако не Англия им предлага и работа и жилища в Австраалия, Канада, страните от Бермудския триъгълник, които още са английски владения и пр. да не изброявам.

8. В България живеят едва 23 английски семейства, половината от които се връщат обратно на блегом и заявяват тук по телевизиите „Хубава е Бългирия, лошото е че в нея живеят българи „.

9. Гурбедчиите се връщат в България и с спестените си пари построявят къща или вила, кола, но нима това е богатство.

10. Авторът не познава Лондон, ако беше звъннал само на мен, щях да му изпратя първо моята съпруга лекар за инжекцията или съседката мед. сестра.

11. Прав е за полицаите, тук полицията с действията си възпитава хората към ред и добро.

ЖИВОТЪТ В АНГЛИЯ НЕ Е ТЕЖЪК, А УДОВОЛСТВИЕ, ТУК Е ПОСТИГНАТА КОМУНИСТИЧЕСКАТА МАКСИМА: РАБОТАТА И ТРУДА ДА СТАНЕ ЖИЗНЕНА НЕОБХОДИМОСТ.

БЛАГОДАРЯ.

- 27-03-2012|Дивенков – Слаба статия

Незнайно защо но след кратка справка с някой интернет/източници и доста мой познания(включително и живот във Великобритания) мога да обобщя, че статията е пълна с неточности и измислици. Според такива автори ще се окаже, че живеем в най-чудната държава и си имаме най-чудния премиер(най-честен и неподкупен а също така и не свързан с борци и подземен свят).

- 04-04-2012|Анета – Неубедителна и обидна статия

Помислих си, че ако една статия носи такова заглавия, не само е амбициозна, но и трябва да бъде изкючителна от начало докрай, за да се справи с такава невъзможна задача да сравнява. А именно какво сравнява – опитва се да постави в два чехъла две държави и да се обуят чехлите, когато авторът има повече мазоли и еухапан от куче, освен това, отколкото оригиналност за да реши да докара докрай тази тема. Четох и ми стана тъжно – мислих си, че Юлиях се е справил с невъзможното.

Мисля си, аз, че не бива да се пишат такива писания – така насилено да се сравнява, защото, ако англичаните не са се обидени от статията и няма да се обидят и оплачат, нали се твърди от автора, че те не се оплаквали(?????), то къде останаха българите в тази постановка на неравност? Никъде. Няма ги. Ако авторът уважава българското, няма да говори така коварно за българите през гърба на англичаните. Да каже, ако нещо има да казва, и да го каже направо, а не чрез такава изкуствена тема. Разбира се, не е лесно да жиееш в Лондон да няма кой инжекция да ти сложи – съгласна съм, че това си е бед и давам моето истинско съчуствие за тази преживяна трудност. Но от това статия не става. Темат има нужда от нещо друго…не така опростенческо, има нужда да се субуди душата на това какво е да си тук и какво е да си другаде, какво е това да живееш и да разбираш къде живееш.

- 05-04-2012|Анета – защо Юлиан не знае защо не се оплаквата англичанит

Краят на статията на Юлиан Попов ме изненада: защо един текст, който има претенция да покаже сериозни впечатления и познаване по темата – колко им е тежко на англичаните и на българите, завършва с това, че авторът не знае, защо не се оплакват тези пусти негови нови сънардници, англичаните, и българите, да оплакват се и то много.

Мислих 24 часа по въпроса, по-скоро открих че мисля, че някакси никак не съм съгласна с този финал на статията. Днес под душа ме осени това:

Не се кахърят тези, които знаят как да защтават своите права като граждани. Затова не стои въпросът защо не се оплакват англичаните, а как те протестират, когато се засягат правата им и това рефлектира върху живота им. Да се бориш е въпросът, а не да хленчиш, че си зле.

Не живея в Англия, не съм там в този момент, а и не съм ходила там. Но следя новините от света и знам, че студентите в тази държава много активно се противоспоставиха на повдигането на цените на така скъпото висше образования в тази държава. Давам само този пример, защото стана дума за студенти в университетите в авторовия текст. Защо Юлиан не се е замислил да споемене това, нали именно в това може да се види разликата между англичани и българи, и не само между англичани и българи, но и между нас и много други граждански общества. Не е въпрос да се вайкаш в едно общество, а да защитаваш гражданските си права със законни протести,? Сещам се защо – Юлиян не е ли активист на косервативната партия в Англия, неин вдъхновен представител?

Да, консерваторите са големи консерватори…

Санстефанските митове и българските комплекси

Автор: Георги Папакочев

Според проф. Пламен Цветков единственото събитие, достойно да се чества от българите на 3-ти март, е Брест-Литовският мирен договор, сключен на този ден през 1918 година. Тогава България, заедно със съюзниците си от Първата световна война – Германия, Австро-Унгария и Турция – е на страната на победителите. Този договор не носи на страната някакви териториални придобивки, но е документ, който я спасява от унищожение, тъй като е резултат от големия подвиг на българските войски в Добруджа, които отблъскват руската агресия към Цариград и проливите, и осигуряват оцеляването на българската държава.

Този факт е доста по-важен от осъществяването на националното обединение по-късно. Естествено, когато малка държава отблъсне агресията на велика сила, тя заплаща по-висока цена и тази цена в случая е непостигнатият национален идеал, който е движел няколко поколения българи в тези години, казва проф. Цветков.

Според него трябва да се прави разлика между самата война и договорът, с който тя приключва. И той не е Санстефанският, а Берлинският договор. Санстефанският договор е предварителен мирен договор, който фактически регламентира окупацията на България от Русия и е продукт на известния граф Игнатиев.

Освободителна война?

С руско-турската война, която според известния историк е по-правилно да се нарича войната от 1877-78 година, Русия се стреми да си осигури хинтерланда Цариград, отричайки по същество България. Сърбите пък искат да заграбят Нишко и Поморавието, които дотогава са били част от територията на българската екзархия. Румънците пък воюват за независимост, тъй като през този период те са били васални на Османската империя.

Несъмнено българското опълчение и четници се бият за свободата на своята родина, уточнява проф. Цветков. Целите на Русия обаче не са били освобождението на страната и това е обилно документирано. В договора от Сан Стефано се говори не за България, а за „балканска област“ и това може да се прочете в архивите на руския окупационен фонд. Македония можела да бъде включена в тази „балканска област“ само ако България остане протекторат на Русия. Това също може да се прочете в архивите, както и това, че името на България там изобщо не фигурира!

То се появява едва в Берлинския договор, който налага международен контрол върху руската окупационна администрация, който ограничава времетраенето на руската окупация от две години на девет месеца, и който изрично задължава Русия след изтичането на 9-месечния период да изтегли всичките си войски от страната. Именно това е договорът, който де факто полага основите на съвременната българска държава.

Смяната на османското върховенство с руско владичество, подпечатано с договора от Сан Стефано, е всичко останало, само не и освобождение, продължава проф. Цветков. Той обръща внимание и на един важен аспект от по-новата история на страната – за комплекса на българите, че някога са били роби. Това, според него, е крайно ирационално и дори вредно за съвременните отношения на българската държава със съседите ѝ.

Българският език на унижението

Професорът-историк говори за „Санстефански комплекс“ в българската история. Вече 104 години от Прокламацията на българската независимост през 1908 година на българите не им се удава да превъзмогнат своя комплекс за малоценност спрямо Османската империя и всичко турско. Това влияние може да се проследи дори и в начина, по който България реагира на някои стъпки и инициативи на съвременната турска република.

„Докато не превъзмогнем комплекса си за някакво робско минало и собственото ни антибългарско русофилство, ще изпитвам сериозни съмнения за пълноценното бъдеще на България“, казва професорът. Според него няма добро чуждо владичество, а османското върховенство с нищо не променя тази максима. Той предпочита да говори за върховенство вместо за робство, защото след учредяването на Българската екзархия България все пак има някаква автономия в рамките на империята.

Словосъчетанието „турско робство“ е твърде емоционално и няма нищо общо с науката, продължава ученият. Българите не са били роби на турците поради една проста причина – робството в Османската империя е било силно ограничено. В много по-силна степен отколкото, да речем, в Америка до войната между Севера и Юга. В този смисъл българите до такава степен се самоунижават, че искат да се изкарат роби в миналото! Дори и „видни“ съвременни български държавници говорят на този език на унижението, твърди професор Цветков.

Истината, цялата истина

Ние българите имаме нужда да погледнем историческата истина в очите, както навремето това е сторил в „Записки по българските въстания“ възрожденецът Захари Стоянов, казва Цветков. Например да не си затваряме очите за това, как българите са се отнасяли към мюсюлманите по време на Априлското въстание и войната от 1877-78 г., както и по-късно по време на Балканските войни. Захари Стоянов е написал, че не турци, а българи-мюсюлмани са клали българи-християни в Батак, както и в много от 200-те селища, последвали съдбата на това паметно място.

Стоянов е писал и за чудовищния акт по време на бунта в Панагюрище, при който българин е пил от кръвта на заклан османлия. Той пише още, че българите не биха се вдигнали срещу султана, ако Османската империя е била просветена и напредничава страна, припомня професор Цветков.

Той вижда и паралел между нелицеприятните проблеми при осмислянето на българската история от самите българи с аналогичния процес в съседна Турция, където с изключение на най-просветените умове никой не иска да признае позорния за страната Арменски геноцид. „Трябва да оставим историята да свърши това, за което е предназначена – да ни каже истината, само истината и цялата истина за миналото“, заключава професорът-историк Пламен Цветков.

Източник

Георги Папакочев е български журналист, медиен анализатор и блогър.

Коментари (33)

- 05-03-2012|Самолет 005 – … за истината…

Истината е въпрос на съгласие, поради което науката история е най-далече от истината. Това, което историците трябва да правят е да затрупват с мнения, тълкувания и прочети; да издирват източници и извори. Останалото е въпрос на констелация, родолюбиви и неродолюбиви ситуации, културни влияния и просветеност на самата нация (Оле-ле, мале-ле!). Онзи ден в трамвая двама пенсионери се наддумваха за това дали наистина Константин Велики е видял нещо в небето и то ли е причина да се разрасне християнството. А Константин Велики е роден в Ниш и често е идвал до Сердика на баня – абе, пълен Вуте и типично по шопски като например да ходиш от Горубляне до Панчарево на баня!). Аз отдавна твърдя, че шопите сме в основата на днешния прогрес… ама такива игноранти като вас изобщо не ми вярват!:)))

- 05-03-2012|Б. Павлов – последния мит

Проблемът е, че на Балканите, „историите“ живеят автономно, като успоредни „истини“, което сигурно означава, че не трябва да ползваме исторически аргументи за доказване на Истината – в историята можем да открием, в най-добрия случай, основания за съгласие. Лошото обаче е, че подобни „съгласия“, обикновено са коалиции срещу някого, което ги прави напълно безмислени.

Та, историята си е жанр от фолклора – мит – по начина си на съществуване извън научните публикации. Най-опасното е, когато тя е единствения мит. Според мен това е темата върху която си заслужава да помислим…

- 05-03-2012|Златко

Онова, което самият аз не разбирам (при цялото си усърдие за развеначаване на митове) е кому сега е нужно да премахваме стари омрази (Турция), създавайки нови (Русия). Кога най-после ще се научим да се разделяме с миналото си без да търсим у някой друг вината за него, хич не ми е ясно.

- 05-03-2012|Б. Павлов – митът е неразрушим

Може би причината е в това, че дълго време митът беше монополизиран и цинично експлоатиран и сега махалото се връща назад към точката си на равновесие. Фолклорът е толерантен, митовете не враждуват за разлика от тоталните митологии. Тоталната митология води до разпадане на митичното съзнание, отнемайки му перспективата да се развива, а митът е живо същество, той е личност и свободата е негово неотменимо право.

За мен, реакцията да се създават контра-митове е насочена срещу тоталната митология, по-точно, срещу колективния ѝ носител, етикиращ се като „фил“ или „фоб“.

Слава Богу, ние не можем да създаваме митове, макар че можем успешно да ги рушим. Един „разрушен“ мит има шанса да оживее отново за разлика от една митология, която рядко надживява създателите си.

- 05-03-2012|Силвърмен

Няма комплекси, има неизпълнени национални идеали. За които никога не е късно, въпрос е на подходящ момент. Досадно е разни съседски държави да се правят на велики и да говорят български диалекти.

- 05-03-2012|Самолет 005

Кой е обединителният елемент на българите? Ако установим, че сме хтонично племе с хтонична култура, то това е земляческият елемент. Но земята лесно може да бъде отнета – в Македония например много скоро ще се говори не български диалект, а албански.

Ако обединителният елемент е религията, то тя твърде лесно се опорочава и профанизира (засега евреите обаче „държат фронта“)…

Затова се питам кое обединява българите и по отношение на какво ги обединява. Не мога да си представя днешен обединяващ елемент по отношение на по-добър живот… Кое вдига един народ на крак, кое го буди от сън, кое го задейства от инертна биомаса към обединени и осъзнати действия… кое оформя младите от чалгаджийки към разумни жени и майки… само на физиологията ли разчитаме… кое кара хората да полагат усилие?

- 05-03-2012|Любомир Сирков

То въпросът не е „да се разделяме с миналото си“ (както Златко по-горе пледира) – а да се научим да извличаме от миналото това, което има смисъл и в днешния ден.

Ето, например, по-горе в публикацията на Дойче Веле (на Георги Папакочев, който просто препредава думи на историка Пламен Цветков), най-ценното е споменаването на Брест-Литовският мирен договор (защото на този договор действително до момента е обръщано съвсем малко внимание у нас).

Другите неща обаче, които Пламен Цветков разправя по-нататък, са верни само отчасти. Той поставя под съмнение дали войната била „освободителна“.

Но реално има достатъчно аргументи и в полза на тезата, че войната е била именно „освободителна“ – все пак Санстефанският договор е сключен именно на тази дата – 19 февруари – за да съвпадне с датата, на която императора преди това обявява „освобождаването“ на крепостните селяни в Русия – един вид: „императорът вече освободи крепостните селяни в Русия – а сега на същата дата освобождава и християните на балканския полуостров“.

Но добре, нека не е точно „освободителна“ – тази война може да се приеме и по-скоро като една „хуманитарна интервенция“, казано на днешен език. Защото преди Берлинския конгрес, когато граф Шувалов разказва на императора какви договорености има постигнати (тайно) с Англия по въпроса за териториалното разпределение на Балканите, императорът казва нещо такова:

„Добре, не ме интересува дали България ще е на две или на три части, важно е да няма турски войски там и да няма повече проблеми като предишните.“

Т. е. за императора е важно да не се повтарят насилията на турските въоръжени формирования спрямо местното християнско население – които всъщност и стават повод в Русия през 1876-1877 г. да се разгърне едно широко и мощно гражданско движение с искания да се започне война срещу Турция. Самата руска официална власт дълго време не желае да се ангажира с война срещу Турция (Русия обективно и не е готова за такава война) – но под натиска на общественото мнение (с активното участие например и на Достоевски) императорското правителство в крайна сметка се решава да започне войната.

Действително към онзи момент в руското общество се е развило едно особено настроение – дори и най-обикновени хора са жертвали от спестяванията си и са ги дарявали за воденето на тази война! Събрани са над 800 000 рубли волни пожертвования от населението. Има и други факти, показващи едно истинско народно надигане в полза на войната: в публицистиката си Достоевски например съобщава, че от 2800 ранени руски бойци, върнати да се лекуват в Москва, след излекуването им всичките, без изключение, пожелали отново да бъдат пратени на фронта срещу Турция (въпреки че като ранени в боя са имали право да останат в тила).

Такива факти от историята трябва да си припомняме днес – а не да свеждаме всичко само до нечии „имперски амбиции“ и „митове“…

- 05-03-2012|Б. Павлов – търпението „за“, а не „срещу“…

Единственото, което е пречило на „физиологията“ ни да достигне на европейска висота е липсата на свобода. Просто трябва да имаме търпението да си създадем сами култура на свободата.

- 05-03-2012|Любомир Сирков

Съгласен съм, че трябва сами да си създадем „култура на свободата“ – само че с изричното уточнение, че това трябва да бъде не само „свобода от …“, но и „свобода да …“.

- 05-03-2012|Самолет 005 – re: търпението „за“, а не „срещу“…
Б. Павлов писа:

Единственото, което е пречило на „физиологията“ ни да достигне на европейска висота е липсата на свобода. Просто трябва да имаме търпението да си създадем сами култура на свободата.

Съгласен съм с теб, но винаги, когато изтъквам този аргумент, са ми отговаряли (англоезичните ми приятели), че и ирландците са нямали свобода. При нас като че ли се случва все да сме били спъвани при изграждането на култура на свободата. Питам се обаче феноменалното ни българско постижение, условно наричано от някои „Слави Трифонов“ или дори „bTV амбиент“, култура на свободата ли е… тоест мутрашкият потоп след връхлетялата ни толкова неочаквано демокрация по никое време израз на коя свобода е – и все си отговарям, ами на физиологичната… Гаргантюа…:)

- 05-03-2012|Б. Павлов – физиологията ни не е за изхвърляне:)))

Нямам нищо против „физиологията“ си нито срещу историята ни. Нищо в миналото на моя род не ме кара да се съмнявам в потенциала на „българите“, а онова, което знам за съседите ми – и във възможностите на живеещите до мен гърци, арменци, роми, турци…дори шопи:))). Ако поставя под съмнение свободата на Слави да развява простотията си, ще лиша от оскъдните плодове на „прогреса“ по-голямата част от народа ни – а той заслужава, през четиридесетте неизбежни, „пустинни“ години, малко душевен уют.

Историята не започва и няма да свърши с нас. Ядосват ме само опитите да ни тълкуват извън широкия, европейски контекст в който се е създавала традицията ни. Бих допуснал дори, онова, което ни свързва да е онова което „свързва“ британците и ирландците. Колкото и да е жестоко това да се изрече, конфесионалните противоречия там са надмогнали „физиологията“ и в безчовечността си са човешки, като феномен накултурата; а сполетялата ни, болшевишко-мужишката напаст ни запрати в топоса на един духовен минимализъм, по-разрушителен от религиозните войни, защото обезмисли изобщо културата като въпрос на дебат и избор. Но ето, че и „окупацията“ ни е вече в историята.

Затова съм далеч от фаталистичните, „народопсихологични“ окайвания. Физиологията ни не е за изхвърляне нито пък историята и географията ни. Онова, което трябва да ни се случи не винаги идва през парадния вход. Наше, лично поражение ще е само ако желаното то ни „сполети“ неочаквано, като демокрацията…:)))

- 06-03-2012|Любомир Сирков

Към Б. Павлов: любопитното в случая е, че ситуация от същия този тип (при която желаното ни „сполетява“ неочаквано, като демокрацията) изглежда е имало за някои хора точно в онзи момент, за който се говори в публикацията по-горе (Санстефанският договор от 1878 г.).

И на тези хора тогава (през 1878 г.), както и на техните духовни потомци днес, явно някои исторически събития им идват като „гръм от ясно небе“ – и както тогава, така и досега, това са хора, които просто отказват да приемат фактите, такива, каквито те са.

Един от тези хора е именно цитираният по-горе преподавател Пламен Цветков.

Този човек дотолкова се е преизпълнил с идеята, че трябва непременно да „отвърже“ всичко българско от всичко руско (и изобщо от всичко славянско), и да зачеркне всякакви евентуални връзки, че с лекота стига до невероятни „дълбини“ на научната недобросъвестност.

Ще цитирам тук само два момента от „уводната лекция на проф. ПЛАМЕН ЦВЕТКОВ, д. н. на семинар „Славяни ли са българите?“ 13 март 2007 г.“, публикувана в официалния сайт на Нов Български Университет.

here

Цитат:

Във всеки случай съвременният български език съвпада със славянските не повече, отколкото с индоевропейските и уралоалтайските езици, но носи в себе си някои типично балкански черти.

Цитат:

Колкото до днешните българи, като всеки народ и те имат смесено потекло, в което все пак доминиращият елемент са старите българи (така наречените „прабългари“). Може

да се каже, че разликата между българите от времето на Кубрат и днешните

дунавски българи е забележимо по-малка, отколкото разликата между гърците от

времето на Омир и Аристотел и днешните гърци. Нещо повече – по всичко личи, че

днешните българи са много по-малко славяни, отколкото днешните гърци, албанци,

румънци и унгарци. С това не искам да кажа, че днешните гърци, албанци, румънци

и унгарци са славяни, а просто, че съвременните дунавски българи са дори по-

малко славяни, отколкото гърците, албанците, румънците и унгарците.

Забележете до какви гърчове на мисълта прибягва Пламен Цветков, само и само за да „обоснове“ някакви свои тези…

- 10-03-2012|Дона Фанучи – Не нам, не нам, а имени твоему

Хората, които подкрепиха Путин на последните избори, са потомците на онези, подкрепили войната на Русия ог 1877-78 година – все същите хора, обладани от мания за имперското величие на Матушка Рус. Неоправдано онеправдани, ала самовнушително велики. Народопсихология, непонятна нам. За нас, ефектът от тази война е само една лъскава парица, намерена по дългия ни път на Запад.

- 11-03-2012|Георги Чалдъков – Quo vadis, професоре!

Сега пък „османското върховенство“, нали беше „османско присъствие“. А то си е турско робство!

Този професор и авторът на тази статия да пият турско кафе с онази продажна българка в Германия, която пишеше, че няма клане на българи в Батак. Напомня ми на цинизма на социолога Андрей Райчев, който нарече Левски „конекрадец“, а Левски и Ботев – „хлапета с отклоняващо се поведение“. Подобно на Милена Кирова – професор по българска литература в Софийския университет – „Медузата“, която пише с ехидно пренебрежения за творчеството на Ботев, Вазов, Йовков… И за Левски написа: „С всяко десетилетие, с всяко поколение иконата Левски става все по-скучна“. Може и Иван Костов – един арогантен и досаден рудимент на българския политически преход – който неотдавна внесе в Народното събрание предложение за декларация за асимилация и етническо прочистване на турците в комунистическа България през 80-те години на миналия век – и депутатите приеха декларацията…

Накратко, тази, както и други подобни статии, публикувани в „Либерален преглед“, прекаляват с „либералното“ си отношение към достойнството България и българите.

- 11-03-2012|БС2003

Каква гадост. Май дойде време да се откажа от „Либерален преглед“. Напоследък много материали ме дразнят, а и съставителят се държи доста невъзпитано в отговор на каквато и да е забележка. Имаше и хубави неща, за съжаление, но ако трябва да се сблъсквам с подобни тези като по-горната, ще мина и без тях. В интернет хубави работи с лопата да ги ринеш, два живота няма да ти стигнат само да ги погледнеш. Чао.

- 11-03-2012|Любомир Сирков

Разбира се, когато някой тръгне със задна дата да въвежда за историческите явления някакви нови понятия (от типа на „османско присъствие“ или „османско върховенство“), по този начин той просто издава стремежа си да прави не наука, а пропаганда.

Впрочем, знаете ли как един известен английски историк – Арнолд Тойнби – нарича същия този период?

„Смъртоносната тирания на турците“ – това е заглавието на неговата книга, издадена през 1917 г.

Можете да я прочетете

ТУК.

И този английски историк започва книгата си с цитат от Гладстон:

„Let the Turks now carry away their abuses in the only possible manner, namely, by carrying away themselves. Their Zaptiehs and their Mudirs, their Bimbashis and their Yuzbashis, their Kaimakams and their Pashas, one and all, bag and baggage, shall I hope clear out from the province they have desolated and profaned.“

GLADSTONE.

- 11-03-2012|Р. Михайлов

Интересно съвпадение- пореднoто подсещане за бързо забравящи, абсолютизирани идеологеми на неуморни дейци на свободното интерпретиране на липсващи исторически паметници се появява когато се почита паметта на Св. Софроний Врачански.

- 11-03-2012|Боряна Статкова

Колко радостно, че има хора, които се вълнуват и размишляват върху национален празник!

Моля да ме простите, че не пиша по имена цитатие, но мисля, че по-важно е в тази малка размяна на мнения да се достигне до някъде. „Констелацията“ на народопсихологията и „констелацията“ от знания от различните науки и на отделни хора при определянето ѝ и формирането ѝ, както и дали е робство или „върховенство“ – политическо, а културно?, жестокостите на отминалите векове при постигането на цели, „омразата“ минала и нова като начин на постигане на целите от политически, държавни, до междуличностни и колегиални, ярно още не са достатъчно изяснени при разделянето с миналото, преминало и през съдебната система и като закони и като го помним, ще ни даде това някъде и до

цели и начин на живот – по-добър ли, качествен или даже красив и даже нов идеал.

- 11-03-2012|Иван Рангелов

Хубаво стана, че по-горе някой спомена за Софроний Врачански. За мой срам и аз през последните години се бях пооткъснал от тези неща и едва сега се подсетих и прочетох отново части от неговото „Житие и страдания…“

И тъй като видях сега в една друга статия тук и Златко Ангелов отново си прави устата да гъгне как не било правилно да се използва думата „поробители“, тъй като „не сме били роби, а граждани на империята“, нека си припомним какво е писал Софроний (и нека Златко Ангелов си отговори на въпроса: в тази ситуация Софроний като „гражданин“ ли е бил третиран от своите „съграждани“ – турците?)

Ето как пише Софроний:

У един мя ден позоваша на Карнобат да венчая една сватба. И попитах отгде ест тая девойка. И они мя сказаха, како тая девойка, що хочеше султану да я уземе за вторая жена, ала ѝ подаде позволение сеги да са омужи, и тако я приведохме тука. И аз повярувах и венчах их. След три дни разбрах, како гонил султан отца ея да го убий, а он побягнал и уфатил брата ея, и бил го много, и углобил го. И аз тогива убоях се и приидох в усумнение голямое.

След това поидох на едно село, що са нарича Костен. Тамо токмо има церова у все Карнобатский кадилик – да служа литургия в ден святих апостол Петра и Павла. Прииде някой человек на име Милош, та ме позова заради една борзая работа. И аз след обеда востанах и отхождахме сас того Милоша в пут наш. Гледаме на едном място, мало от путю далечко, мужие и жени жнут нива и двоица турци селят при них на коне. И като минувахме у пут, позоваха ни да поидем при них. И като приближихме, рече Милош: „Султану ест.“ И аз потекох да му целуна скуту, а он мя попита:

– Ти ли си на тия села поп?

И аз отговорих:

– Аз есм раб ваш.

А он ми рече:

– Ти ли венча Кованджиювая дъщеря на Карнобат?

Отговорих:

– Аз есм человек чуждинец, наскоро приидох и не зная коя ест Кованджиюва дъщеря.

А он той час вдигна пушка своя и мя сас тепенджику два пути по плящима моима. После извади пищол на мене, а аз, като бях близо до него, фатих му пищолу. А он привика на человека своего:

– Скоро дай въже да обеся того пезвенка!

И той пойде и узе от моя кон юларя, що беше два ката, и фърли го на шия моя. И имаше тамо една верба древо, и той час възлезе он на вербата и теглеше мя сас юларя нагоре. Ала руце мои като не бяха сверзани, держах юларю и теглях го надолу, и молях ся на султану да мя пощади. А он седяше на коня своего, викна на Милоша сас голям гняв и рече:

– Прииди и вдигни того пезвенка бре!

И Милош начена да му са моли зарад мене, ала като го удари сас пушечний тепенджику по лицето, разкъса му чолестта. Тогива султано са обърна къмто вербата лице свое и вдигна пушката на человека своего и викна му:

– Защо не теглиш въжето бре? Сега тя свалям от вербата!

Он теглеше нагоре, ала и аз теглях надолу, почто руце мои не биша сверзани. И като вдигна султану очи свои нагоре, Милош, другар мой, побягна и не имаше кой да мя вдигне. Тогива султану рече на человека своего:

– Слези долу да поидем на село и тамо да го обесим, да го видят вси человеци.

И подадоха ми в руце мои коня моего да го водя за юздата, и ония ме повлече сас въжето на шията ми, а султану идяше след мене и псуваше мя, и думаше мя: „Коги аз тебе не убия, ами кого да убия? Да венчайш ти моята жена със гявурина…“ И аз молчах, почто бях отчаял себе от живение

То нататък в писаното от Софроний и още има по въпроса, ама хайде нека не претоварваме тука „дискусията“…

- 12-03-2012|Абдул Азис

Много е забавно, когато някой се възмути, че турското робство не е робство. Само Вазов не стига, другари. Прочетете и някой учебник по история (може даже и от соца).

- 12-03-2012|Любомир Сирков

Тъй като по-горе виждам се е обадил някакъв човек с ник „Абдул Азис“ (вероятно фен на султана със същото име), ще му препоръчам да се запознае с едни по-слабо известни, но всъщност решаващи за съдбата на империята факти (още повече, че тези факти са интересни и с оглед на днешната ситуация в Европа):

„Ottoman Financial Integration with Europe:

Foreign Loans, the Ottoman Bank and the

Ottoman Public Debt“

by EDHEM ELDEM (Boğaziçi University)

http://www. uadphilecon. gr/UA/files/964411180.. pdf

- 12-03-2012|Абдул Азис

Г-н Сирков, робство в Европа не е имало от Античността насам.

- 12-03-2012|Самолет 005

Има хора, които го наричат „турско робство“ и мразят турците. Има хора, които го наричат „турско робство“ и не мразят турците.

Според мен въпросът е в това как българите гледат на турците и за колко години тdзи „визия“ може да се промени… Не смятам, че нещата са подвластни на бърза или на кардинална промяна.

От Борис Пастернак разбираме, че руснаци са клали руснаци така, както само руснаци могат да се колят; от други автори разбираме, че французи са клали французи така, както само французи могат да се колят; англичани са експлоатирали англичани така, както само англичани могат да експлоатират… Ние не сме имали шанса да се колим и експлоатираме сами и затова си мислим, че българин за българина е брат, помощник и опование.

Човечеството ще продължава да се „коли“ – бъдете рахат… Ще продължаваме да се експлоатираме и при това още по-свирепо. То е част от матрицата на човечеството. Няма спасение.

Има ли обаче отърваване?

===

Не ми вярвайте, бе! Пошегувах се. Има спасение – ще ставаме все по-благородни и умни, а също и отзивчиви. Снощи Парис Хилтън ми предложи няколко милиона, ей така да ми ги подари, но аз отклоних предложението за бедните в Индия и си платих тока, като си останах все така в дългове към роднини и приятели…

- 12-03-2012|Dafina – re:

Г-н Сирков, робство в Европа не е имало от Античността насам.[/quote]

Ами официално падишахът е отменил робството, което не е съществувало през 1839 г., ако не се лъжа, а иначе с търговия на роби в Цариград са се занимавали евреите.

Гр. Алжир е бил средище за търговия с бели роби. И още си спомнят не само френското робство, но и османското.

- 12-03-2012|Любомир Сирков

Г-жо Dafina, и г-не „Абдул Азис“ (или обратно) – приемете факта, че дейците на българското Възраждане (които вие се правите, че не съществуват), още навремето са имали ум поне колкото Вашия – и са били съвсем наясно, че тяхното ЛИЧНО положение не е „роб“. Те обаче, за разлика от Вас, са имали ум и повече от това – и са били наясно, че когато използват думата „робство“ (а те са я използвали – и Ботев, и Вазов, и всички останали истински борци), тя се отнася не за положението на един или друг отделен човек в Османската империя, а за народа.

Вие сега днес това отказвате да го разберете, но дейците на българскотоВъзраждане са го разбирали много добре: те не са се борели да подобрят своето ЛИЧНО положение – а са се борели да подобрят положението на НАРОДА си. Те са били наясно, че не те лично, а НАРОДЪТ в Османската империя е в неравнопоставено положение – и са се борели той да извоюва своята равнопоставеност с останалите народи.

А това се постига по един начин: чрез създаване на собствена, независима държава.

Това е. Не е толкова сложно. Сигурен съм, че дори и Вие можете да го разберете. Дори и онзи автор – Златко Ангелов дето се именува – дори и той е способен да разбере това, сигурен съм. Защото и най-неуките хора в България през 19 век още са го разбрали.

И благодарение на това съществуваме ние днес. И благодарение на това имаме възможност да пишем тук.

- 13-03-2012|Dafina

Разбира се, че говорим за свободата на духа и самостоятелна държава.

Но това не означава, че робството не е съществувало. Точно затова наблегнах на годината през която е било отменено от падишаха.

- 13-03-2012|Джони

Към въпроса за абсурдите на понятията робство и възраждане в българската историография горещо препоръчвам Александър Везенков и наскоро излязлия двутомник на Албена Хранова „Историография и литература“, четива с наистина висока класа. Обикновенно историографията говори за две робства политическо и духовно, турско и гръцко, учудващо обаче имаме обаче само един освободител -политически. Вторият освободител нещо се губи и интересно никой не пита за него: къде е изчезнал и кой го крие. През Възраждането този логичен въпрос е има интересен отговор. Българите след Височайшия султански ферман за създаване на екзархията са имали съзнание, че вече са освободени: в благодарствено писмо българите от Охрид и повече от 60 околни села благодарят на султана, когото наричат и цар, че е освободил именно от робство българската църква. Същото се повтаря с българите от Скопско и откъдето си изберете. Сега този освободител не се споменава, след султанът идва друг герой освободител, който ни освобождава от предходния. Припознаването и досега на Русия, най-голямата империя на земята, владееща стотици чужди народи, като освободител, показва, че и досега в българската история доминира руската гледна точка, а българската е подчинена. Дори българските завоевания в историята не винаги са определяни като освобождение: така Аспарух завладял /не освободил/земи на юг от Дунав. Виж Русия два пъти не ни завладява, а направо освобождава от турско и фашистко иго. Ако вложим малко проста мисъл освобождаването предполага намерение: намерение да освобождава у освобождаващия. Само на неграмотен селяк, не и на професор пишещ история подобава мисълта, че безкрайната имеприя, която води повече от 10 войни за проливите, ще събере войска и ресурси, за да освобждава. Руският цар никого никога не е освобождавал/питайте поляците/: дори след Сан-стефанския мирен договор прави нов военен план за завладяване на Цариград, като гони всички несагласни с лудия му план генерали/може би е искал да освободи за цариградските българи царя на градовете./ Създадената в княжеството българската армия влиза в разчетите на империята като руска армия с български войници, а руснаците правят седем преврата за първите 10години от живота на Княжеството за да го контролират напълно. Освен поставянето на Русия в свободителна позиция руската гледна точка на историографията ни си личи и от конструирането на култовите за историята ни понятия-недоразумения: русофили и русофоби. И двете понятия са изцяло психологически и представят българите като неуравновесени идиоти ръководещи се от крайни чувства, въобще хора рожба на патологията, а не на огромния натиск от страна на руската политика да превърне страната в послушна губерния. Българските историци рядко споменават за организирани от Русия преврати, купени с рубли политици и руски агенти, с които се работи по списък още от 50-60те години на 19 век и противодействието на това от младата държава, Вместо това българските историци изведнъж сменят професията, стават психолози и обясняват събитията чрез някакви симпатично видиотени русофили и русофоби, които не са под натиска на имперската политика, ами нещо са прегряли с емоциите. Всички спонсорирани и инспирирани от руската политика държавни преврати, държавни измяни, убийства и войни в младото княжество, се представят не като престъпления, политически актове и последователна терористична политика, ами като дело на някакви конструирани от историографията отклонени от нормата психо-типове: русофили и русофоби. Превратаджията не е държавен изменник, руски агент и платен предател, ами се оказва русофил, човек който обича. Напрово да ти стане симпатичен. Виж този, който по света наричат патриот и който, възпира и се бори срещу насилствената смяна на властта от чужда сила и е лоялен на държавата си герой, какъвто би бил по-цял свят, този същия е зъл човек, русофоб, той не обича, той мрази. Цялата руска имперска ескпанизиотична политика се скрива зад зле конструирана и намърдана на мястото на историята психология и това се прави от български /не руски историци/, което поставя под съмнение свободата на публичното пространство и отново изкарва напред въпроса за освобождението и въпроса за втория скрития от историографията освободител, който можем да си бъдем само ние.

- 13-03-2012|Самолет 005 – re: психологическа история
Джони писа:

Към въпроса за абсурдите на понятията… препоръчвам… четива с наистина висока класа. Обикновенно историографията говори за две робства политическо и духовно, турско и гръцко, учудващо обаче имаме обаче само един освободител – политически.

===

Българите след Височайшия султански ферман за създаване на екзархията са имали съзнание, че вече са освободени: в благодарствено писмо българите от Охрид и повече от 60 околни села благодарят на султана, когото наричат и цар, че е освободил именно от робство българската църква.

===

… и досега в българската история доминира руската гледна точка, а българската е подчинена.

===

Вместо това българските историци изведнъж сменят професията, стават психолози и обясняват събитията чрез някакви симпатично видиотени русофили и русофоби, които не са под натиска на имперската политика, ами нещо са прегряли с емоциите.

Радвам се на този отговор. Време е да се създаде научен корпус по психологическа история. Явно горните две четива действат в тази насока.

- 13-03-2012|Любомир Сирков

Ей, като почнат някакви хора тук да си редят пропагандата („Джони“ имам предвид), и не се спират пред нищо! Пред нищо!

Препоръчвал да четем Александър Везенков – ами той този човек се занимава със съвсем други теми („социалистическа урбанизация“ му е една от темите…).

И този нашият тукашен „Джони“ се опитва да ни убеди, че Русия тогава правела това и правела онова, а всички останали „велики сили“ (и Англия, и Германия, и Австро-Унгария, и Франция) в Европа са били някакви невинни девойчета, дето нищо не са правели – само са гледали, как Русия прави нещо си на Балканите… И за нищо друго не са мислели, само как да защитят интересите на българите…

Извинявам се, но чак такава наивност не би трябвало да има, поне сред интелигентите хора.

Русия се била месила в политиката на България – ами то не само Русия, всички са се месили (кой както умее: един – с войски, друг – с пари) – не само великите сили, но и съседните нам страни. (Например, за Л. Каравелов е ясно, и то не от вчера, че е бил добре платен от Сърбия).

И, за да се върнем все пак на темата за Сан Стефано и Берлин 1878 г.: много често се говори за териториите: кой каква територия взел, кой каква дал…

Само че в Берлин 1878 г. дипломатите са обсъждали и друго: едни съвсем конкретни, при това често частни, материални интереси. Едни представители на западната дипломация са се вълнували какво ще стане със собствеността и функционирането на железниците на българска територия, други са се вълнували да останат и занапред в сила и върху територията на България предишните търговски споразумения, които западните страни са имали с Османската империя (и по-конкретно: България да няма право да налага никакво мито на стоките, които преминават през нейна територия от Западна Европа към Турция), трети са се вълнували как точно ще се преразпредели османския дълг (т. е. каква част от него ще бъде прехвърлена да се изплаща от новообразуваните български държави – Княжеството и Източна Румелия) – изобщо такива едни неща, за които на някои хора днес просто им е неудобно да говорят…

И съвсем разбираемо е защо им е неудобно: защото в Берлин представителят на Русия не поставя никакви въпроси от този тип. Защото докато останалите делегати обсъждат такива неща, руският делегат кратко и ясно заявява: Русия няма на Балканите никакви материални интереси, има интереси само нравствени!

И не само го заявява – това си е самата истина, тя личи и от текста на Берлинския договор.

И това се знае – и от западните историци, и от руските – остава да го узнаят и някои „български“ историци от типа на „Джони“, Везенков, Хранова и другите знайни и незнайни агитатори…

- 13-03-2012|Самолет 005

Сирков, трябва сега да ни кажеш кога България е имала възможност да провежда собствена политика. Джони се опита – сега е твой ред:)

Ние винаги сме били подчинени. Каква е политиката на подчинения? Да се съобразява… или греша?

- 14-03-2012|Джони

Сирков, според теб и схемата на доста историци нещата стоят така: великите сили имали интерес, за Русия не се споменава нищо, и следователно Русия е Освободителка. Не е ясно само защо тя води над 10 войни с Турция, бленува Константинопол /вкл. Достоевски и Толстой/, не предвижда клауза за изтегляне на войските си, непрекъснато тероризира политическия ни живот след като ни е „освободила“ и е срущу всички по-важни актове на Княжеството /вкл. Съединението /, че дори и подбужда Сiрбите на война срещу България/. Смяташ ли, че е прави всичко това от липса на инетерс и с освободителни намерения. Въобще човек да се чуди как при тази незаинтересованост и освободителност на Русия в пределите и са се оказали по случайност най-много чужди народи от всички други империи. Не се сещам за по-канозирана пропагна на представянето на Русия като Освободител: това е действаща пропаганда -изучава се в училищата между 10 и 12г и е институционализирана в национален празник. Никой не нарича в учебниците другите велики сили Освободители, тъй че пропагандата е единствено проруска, а не критиката към нея. Интересно, че в различните периоди историографията невинаги определя действията дори на Българските владетели като освободителни, но руското освобождение е канонизирано. Историята на първите години от съществуването на Княжееството също се пише от пропагандана руска позиция: често се критикуват руските действия, че били прекомерни и се изразява съжаление за това, тъй като тази прекомерност вредяла на руските интереси, т. е. съжалява се, че тези методи пречат на установяването на руски суверенитет в България. Грешни били методите, но не и целта-превръщането на България в руска марионетка. Това миже да го видиш в бележките на историците към Строители на съвременна България /единия е всеприсъстващия Пантев/ и почти всеки учебник. Подарявайки епохата след Освобождението на руската позиция, историците изпускат най-важния период в историята ни, в който с мъжество българските политици отстояват позиции, конституционен ред, свобода, независимост и освобождаване от „освободителите“. Като говорим за пропаганда: случайно или не българчетата пропускат да получат от собствената си история един малкото истински уроци по гражданска доблест, конституционализъм, изграждане на институции, отстояване на свобода и лоялност към законовия ред. Вместо това примерите за това се разтварят в историческата чалга на разделението русофили-русофоби

- 14-03-2012|Любомир Сирков

Джони, твоите пристрастия са съвсем очевидни.

Ти пишеш така: „Въобще човек да се чуди как при тази незаинтересованост и освободителност на Русия в пределите и са се оказали по случайност най-много чужди народи от всички други империи.“

Това просто НЕ Е ВЯРНО.

Сигурен съм, че в рамките на Британската империя са се „оказали по случайност“ много ПОВЕЧЕ чужди народи…

Ти питаш: „защо тя води над 10 войни с Турция“ – ами абсолютно същите въпроси могат да се зададат и за всички други войни по света: защо щведи водят война с Русия? Защо Наполеон води война с Русия? Какво дири там?

Същото важи и за британския флот – който през 1878 се навърта около Босфора – какво дири той там? Сигурно е дошъл да освобождава нас, българите?

Изобщо, цялата тази постройка на мисълта, която изразяваш, може да накара човек да си помисли, че тогава – към 1876-1877 г. – е имало някак си безкрайно много варианти и перспективи за нашето, българското освобождаване… Едва ли не още малко и ще почнеш да ме убеждаваш, че и Германия, и Франция, и Англия, и Австро-унгария – всички тези страни само това са мислели – как да освободят по-скоро България – пък ето на, изневиделица, Русия скокнала и коварно изпреварила всички, почнала война с Турция, и така развалила прекрасното бъдеще, което са ни готвили, на нас, българите, по своя инициатива и със свои средства, всички останали европейски велики сили…

- 15-03-2012|Джони

Сирков, смятам, че когато някои действа, за придобие контрол над тебе и го наричаш и Освободител, а собствентата си съпротива русобоство, това означава, че изразяваш чуждата гледна точка, нямаш своя и контрола е факт.

Шокова терапия за училище

Автор: Любослава Русева

„Повечето училища в Ню Орлиънс са руини, както и домовете на децата, които ги посещаваха. Това е трагедия. Това също е нова възможност.“

Годината е 2005-а. Ураганът Катрина току-що е връхлетял американския щат Луизиана. Ню Орлиънс е под вода.

Трагедията за едни обаче е възможност за други, както забелязва Нобеловият лауреат по икономика Милтън Фридман. Другите са частните предприемачи, които пристигат в града, съзирайки златния шанс да участват в неговото възстановяване.

По онова време Фридман е на 93, но все още има сили да експериментира. Идеята му е следната: вместо отпускането на милиарди долари за обновяване на училищната система в опустошения щат, правителството да даде на семействата ваучери, които да използват в частни институции.

„В остър контраст с ледниковата скорост, с която бяха поправяни дигите и електрическата мрежа – пише канадската разследваща журналистка Наоми Клайн в книгата си „Шоковата доктрина – възходът на капитализма на бедствията“ (2007) – аукционирането на училищата се случва с военна скорост и прецизност.“

След 19 месеца обществената образователна система е напълно приватизирана, но междувременно Фридман умира и не може да се порадва на осъществената си идея.

Което си има и добрите страни, защото поводи за радост липсват.

Оказва се, че за година и половина много ученици отпадат поради бедност, тъй като ваучерите не могат да покрият таксите им за образование. Обществени училища обаче няма, т. е. децата са лишени от възможност дори за мизерно обучение в гетата, което води до още по-сериозна сегрегация.

Всъщност идеята на Фридман за образователните ваучери датира още от 1955 г., а прилагането ѝ в повечето случаи не постига шумно анонсирания на теория успех.

За пръв път той има шанса да изпита своята доктрина в реална икономика след преврата на ген. Аугусто Пиночет в Чили.

През 1975 г. Фридман отива в Сантяго и апелира за „шокова терапия“ – тотална приватизация и драстично орязване на държавните разходи, включително в образователната система.

Пиночет приема съветите, но през 1982 г. чилийската икономика се срива. Дългът нараства експлозивно, стига се до хиперинфлация, безработицата надхвърля 30%, а половината от чилийците не могат да си позволяват да посещават училище.

Всичко това принуждава Пиночет да направи радикална корекция на поетия курс, като национализира голяма част от финансовите къщи, които са изкупували активите на държавата с пари от кредити, генерирайки дълг в размер на 14 млрд. долара. Така десет години след шоковата терапия настъпва период на стабилен растеж, но цената, която междувременно плащат големи слоеве от населението, е повече от драматична: до 1988 г., когато икономиката се стабилизира, 45% от чилийците попадат под прага на бедността и са почти неграмотни. Същият ефект се наблюдава в Аржентина, Боливия, Уругвай и други латиноамерикански страни, където Чикагската икономическа доктрина на Фридмън успява да експериментира на практика.

Дори в развита икономика, каквато е британската, въведената за кратко от Маргарет Тачър ваучерна система в училищата се проваля с гръм и трясък. Рекламирана като опит за финансово облекчен достъп до по-качествено образование, реформата постига точно обратния ефект. Освен, че допълнителният разход натоварва държавния бюджет, частните институции с традиции не само не намаляват таксите, а издигат допълнителни финансови бариери, за да ограничат наплива на „сноби“. Отнасят го бедните заради тихомълком намалената издръжка на обществените училища, което съвсем естествено предизвиква социално напрежение.

Тачър се отказва от ваучерната система, но не и Фридман. В статията си „Обществените училища: да ги направим частни“ (1995 г.) той доразвива идеята си така:

„Ваучерите могат да насърчат бърза приватизация, само ако създадат голямо търсене на частни училища, което да породи реални стимули за предприемачите да навлязат в отрасъла. Това изисква, първо, ваучерът да бъде универсален, на разположение на всички, имащи правото да изпратят децата си в държавните училища. И второ, ваучерът, въпреки че ще е по-малък от това, което правителството харчи за един ученик, да бъде достатъчно голям, за да покрие разходите на частно печелившо училище, предлагащо висококачествено образование.“

Разглеждайки образованието преди всичко като „отрасъл“, който подлежи на пазарна регулация, Фридман очевидно е загрижен много повече за предприемачите, отколкото за потребителите. Той освен това изхожда от предпоставката, че частното е по-добро от общественото, като свежда ролята на държавата единствено до тази на донор.

Предложението му на пръв поглед изглежда изкусително: парите, които държавата е длъжна да отделя за образованието на всяко дете, следват детето без значение какъв тип учебно заведение изберат родителите му. Частните училища и детски градини получават единния разходен стандарт за ученик и автоматично намаляват таксите. Това съответно води до по-голям избор, а всяко състезание, както знаем, повишава качеството.

Така е на теория, но на практика се получава същото, както в Ню Орлиънс, Чили и Великобритания.

През 2008 г. например Естония се отказва от системата на финансиране по единни стандарти, защото тя убива малките училища в селските райони (Боян Захариев, сп. Foreign Policy, 2011 г.). Навсякъде, където са правени опити за чисто финансова реформа на образованието под една или друга версия на мотото „парите следват ученика“ – пише Захариев, който е експерт по публични политики, съществуващите дисбаланси във финансирането не са били коригирани, а в някои случаи дори са били усилени. От това страдат преди всичко училищата в малките градове и селата.

Дори емблематичният пример за успешно прилагане на идеи, близки до ваучерната система – Швеция, дава дефекти: след първоначалния ентусиазъм се забелязва сериозен спад в резултатите на учениците по четене и математика в сравнителни международни изследвания.

Адептите на Милтъновата доктрина обаче са като адвентистите от седмия ден – те вярват неотклонно на теорията за Второто пришествие, въпреки че практиката ги оборва. В сайтовете на българските неолиберални тинк танкове ще срещнете десетки позовавания именно на шведския модел, само че без споменаване на дефектите.

„През 1993 г. Швеция въвежда ваучерите в образованието. Ученикът получава определена сума, с която избира училище – сред общинските и частните – пише да речем в сайта на Института за пазарна икономика. Там се твърди още, че десет години след реформата броят на децата, избрали частните училища, се увеличава с 400%, като качеството на образованието в общинските училища също нараства значително поради конкуренцията в страната.

Освен, че успехът е силно преувеличен, тук не е предложено и обяснение защо повишеното качество в по-евтиното общинско училище не води и до увеличаване на неговото търсене. Старателно се избягва и примерът с друга скандинавска страна – Финландия, където учениците излязоха няколко поредни години на първо място в тестовете на PISA, въпреки че там няма нито едно частно училище.

Поклонниците на „единните стандарти“ пропускат още нещо:

Първо, срещу отпускането на еднаква сума за годишната издръжка на дете, всяка държава предявява ясни претенции към т. нар. частници. В Швейцария такова е регламентираното участие на общините в управлението на училищата, а в Дания таксата не може да превишава държавния ваучер.

Второ, и по същество най-важното – искреното намерение за промяна в качеството се оглежда в отделения за образование процент от брутния вътрешен продукт. В България той е 3.4% на фона на около 5% средно за Европа. В Дания този процент е 7,2%, а във Финландия, Норвегия и Швеция – страните с най-добри образователни постижения – 6.1%.

Тези показатели не са скучна статистика. Те говорят за отношение към образованието.

Това отношение не зависи от логиката на пазара, защото в него има преди всичко история и етос, традиции и морал, „бит и душевност“. Пряко свързано е с мястото, което заема образованието в ценностната система на едно общество.

Фактът, че у нас то се пада някъде доста назад, не се нуждае от друго доказателство, освен мизерните 3.4% от БВП. И доколкото изглежда твърде съмнително, че процентът, особено по време на криза, ще бъде рязко увеличен, прокараната в новия училищен законопроект идея за държавно финансиране на частните училища и детски градини буди меко казано недоумение.

Ако средният стандарт за издръжката на един ученик е 1200 лева на година, това ще натовари допълнително бюджета с около десет милиона. В същото време нищо не гарантира, че частните училища ще станат по-достъпни, като намалят таксите (засега има само голи обещания в тази посока).

Десетте милиона обаче все трябва да бъдат взети отнякъде и най-логично е това да стане за сметка на обществените училища.

„Лишени от достатъчно деца и средства, нови и нови училища ще се закриват или по-вероятно ще се дават на частниците на безценица. Това са процеси, които родната бюрокрация не е в състояние да управлява“, писа публицистът Валери Найденов, забелязвайки още, че „училищната приватизация ще предизвика радикални социални промени, защото децата на по-заможните българи изобщо няма да имат контакти с обикновените деца.“

Прогнозата може да изглежда попресилена, но пък реверансът към частните образователни институции чрез пряко копиране на Фридмановите теории е повече от очевиден. И сега неравнопоставеността между децата в големите и по-малките градове се забелязва в плачевните резултати от годишните матури, та какво остава, когато бедните училища станат още по-бедни…

Пробутването на аргумента, че родителите на частните ученици също плащат данъци, е отблъскваща демагогия, защото по тази логика и хората, които карат частните си автомобили, вместо да ползват обществения транспорт, трябва да бъдат компенсирани от държавата. Такава компенсация се дължи и на онези, които си наемат охранителна фирма, тъй като не изпитват кой знае какво доверие към МВР.

Проблем има и около обстоятелството, че срещу държавната подкрепа частните училища не поемат никакви конкретни ангажименти. Твърдението, че те предлагат по-добро образование изобщо не е достатъчно, камо ли вярно (познавам момче, което в девети клас още срича, но срещу басноловната такса, която плаща неговият баща, завършването на средното му образование е гарантирано), а обещанието, че ще ревизират таксите, не звучи достоверно.

Но докато нищо не предвижда сигурен наплив към „елитните“ училища, то разслоението на образованието според материалното благосъстояние е на път да продължи под пълна пара. При това с любезното съдействие на държавата, която в случая не просто саботира най-нуждаещите се, а налива обществен ресурс в ямата на несправедливостта.

Дали става дума за добре планирано социално инженерство е спорно. Факт е обаче, че вместо да спасява закъсалите публични училища, днес държавата е загрижена за съдбините на частните предприемачи в „отрасъла“. И не толкова, защото лобира за тях, а вероятно опитвайки да се разтовари от функцията си на основен доставчик на услугата „знание“, прехвърляйки я на чужд гръб. Ефектът обаче е еднакъв – пак го отнасят социално слабите…

Забелязвайки, че „шоковата терапия“ много често означава тъкмо терапия за богатите и шок за бедните, Наоми Клайн, която цитирах в началото, казва нещо важно:

„Навсякъде, където радикалният капитализъм, проповядван от Фридман, е имал шанса да бъде приложен на практика, се получава драстичен разнобой по имуществен ценз. Никъде това не се осъществява толкова брутално и с такива фатални последици, както в образованието, и с риск да прозвучи сиромахомилски и дори невъзпитано, ще обобщя с една култова реплика от комедията „История на света“ на Мел Брукс: „Бедните да го духат!“

С риск да прозвучи сиромахомилски и дори невъзпитано, аз също ще цитирам цитираното от Наоми. Нещо повече: в случай че идеята за държавно финансиране на частните училища се осъществи, ще напиша „Бедните да го духат!“ на голям плакат, ще го забия пред Народното събрание, а после на бегом ще изтичам да изтегля банков кредит, за да изпратя децата си да учат далеч оттук. Далеч, колкото се може по-далеч.

Преди това обаче ще поискам държавата да ми плати ваучер, с който да си погасявам кредита. Много моля – и аз съм данъкоплатец.

Текстът се препубликува от сайта „Редута“. (Виж „Източник“)

Източник

Любослава Русева е българска журналистка и колумнистка в списание „Тема“.

Коментари (25)

- 14-03-2012|Любомир Сирков

Авторката се напъва да каже нещо, но какво точно – и тя сама не знае.

Каква е ползата за нас, след като сме прочели тази статия? Какво научихме?

Че Милтън Фридман е лош чичко? (Който и на дърти години пак писал вредни статии?)

А Наоми Кембъл е добрата леля? (Която и занапред ще продължи да пише книги как ДРУГИТЕ провалили това или онова, което иначе си било толкова хубаво досега?)

Ами добре – каква полза от всичко това?

Каква полза да узнаем, че ОЩЕ някой бил лош?

Или: че ОЩЕ една идея за промяна в образованието не струва?

Нали дори и да ме убедиш, че и още 100 различни други идеи за подобряване на образованието все така не струват, това пак не решава истинският проблем, който стои пред нас.

А той е: коя е действително правилната идея за промяна?

- 14-03-2012|име

Браво на Любослава, това е един от най-добрите ѝ и най-икономически текстове. Не харесвам Фрийдман и съответно статията ми допада извънредно:) това с ваучерите е уместно само за висшето образование, защото там ще повиши достъпът, който в момента е нисък и ще даде възможност за достъп до частни университети у нас, които са по-добри.

Обаче държавните училища у нас са по-добри от частните, и освен това държавата е длъжна да осигури напълно безплатен и освен това необременен от бюрократизми и трудности, каквито представляват ваучерите, достъп до начално и средно образование. Освен това началното и средното образование задължително трябва да са напълно безплатни, а не да се „икономизират“ и осмислят финансово от родители и деца. Те трябва да ходят там, за да учат, а не да си играят на икономисти. За детските градини не знам, може би ваучери трябва да се дават само за недоредилите се до държавна детска градина. Само на тях, и то само ако имат действителни социални нужди, които да се проверяват по доход на двамата родители и всички останали показатели. Освен това родителите да са задължени да ползват ваучера и да нямат право да го прехвърлят.

Но истината е, че ваучерите имат смисъл у нас само по отношение на висшето образование, което така или иначе е наистина въпрос само и единствено на избор, тъй като както знаем бройки има навсякъде, и въпросът е само в парите. Но не мисля, че учениците трябва да се изправят пред подобни избори и да се рискува да останат без средно или основно образование, заради бюджетни проблеми на закъсали за ваучери учебни заведения и целия хаос, който би настъпил.:)

- 14-03-2012|Майя Маркова – хартовите училища

Аз подкрепям държавното образование на всички нива. Децата ми са в общинска детска градина и училище съответно. Доволна съм.

НО…

Да не се дават училищни ваучери е чисто и просто изнудване на бедните и средната класа. Независимо дали са доволни от държавната образователна система или не, те са принудени да натикат децата си в нея, защото не могат да си позволят да плащат таксите за частна детска градина или училище. След това чиновниците могат да рушат образованието колкото им душа иска и когато протестираме, да ни заявяват нагло: „За без пари – толкоз.“

Не съм проучвала как работи системата с ваучерите там, където я използват. Това, което знам, е, че ако си черпиш сведенията от Наоми Клайн, не ти трябват бабини деветини. Лидия Стайкова неотдавна писа по този повод:

„Мисля си колко хубаво би било ако у нас можеха да се създават чартърни училища като в САЩ. Тези училища следват своя програма, но в същото време са част от обществената образователна система и получават публично финансиране – на принципа „парите вървят с ученика“. Те нямат право да вземат такси, но могат да получават дарения. Такива в момента са повечето училища в Ню Орлийнз след разрушенията, причинени от урагана Катрина (а не частни, както се опитва да внуши Наоми Клайн в Шоковата доктрина). Бих основала поне едно такова училище.“

here

(Изобщо можете да погледнете последните постове на Лидия, here- там се обсъжда образованието, как родителите и децата трябва да имат избор и как държавата не трябва да налага волята си насила с голямата тояга.)

Ето пък какво пише Уикипедия за училищата в Нови Орлеан:

„In the years leading up to Hurricane Katrina, the New Orleans public school system was widely recognized as the lowest performing school district in Louisiana… Only 12 of the 103 public schools within the city limits of New Orleans showed reasonably good performance at the beginning of the 21st century. Following Hurricane Katrina, the state of Louisiana took over most of the schools within the system (all schools that fell into a nominal „worst-performing“ metric); many of these schools, in addition to others that were not subject to state takeover, were subsequently granted operating charters giving them administrative independence from the Orleans Parish School Board, the Recovery School District and/or the Louisiana Board of Elementary and Secondary Education (BESE). Presently, the majority of public school students in the NOPS system attend these independent public charter schools, the highest percentage in the nation. The last few years have witnessed significant and sustained gains in student achievement, as outside operators like KIPP, the Algiers Charter School Network, and the Capital One – University of New Orleans Charter School Network have assumed control of dozens of schools. The most recent release of annual school performance scores (October 2009) demonstrated continued growth in the academic performance of New Orleans‘ public schools.“

here

- 14-03-2012|Любомир Сирков

Обърнете внимание по-горе човекът, който подкрепя мнението на Любослава Русева (виж „име“, 93.152.134. xxx|,14-03-2012 11:15:53) с какви абсурдни аргументи си служи: „това с ваучерите е уместно само за висшето образование, защото там ще повиши достъпът“…

Истината е точно обратната. В момента в България „достъпът“ до висше образование изобщо не е проблем – по-скоро проблем е обратното: прекалено много хора стават студенти просто ей-така, без никаква особена мисъл какво ще правят по-нататък. Самите ВУЗове просто прекалиха с развъждането на нови и нови специалности – и затова сега положението е такова:

„Близо 70 на сто от студентите в България се обучават по общоикономически специалности, за които няма търсене, и така се произвеждат безработни млади хора, заяви в Кърджали д-р Томчо Томов, ръководител на Национален център за оценка на компетенциите.“

(в. „ДУМА“, 24. Февруари 2012, брой 46, виж тук)

Положението е и такова:

„Университетите в България не са успели да запълнят местата си през учебната 2011-2012-та година. …

Над 7400 места са останали незаети, сочи разликата между отпуснатия от ведомството планов прием за частните и държавните университети (71 780) и бройката на приетите в тях студенти (64 369).“

(в. „Дневник“, 23 фев 2012, 17:45, виж тук)

- 14-03-2012|Любомир Сирков

Но как все пак да си обясним факта, че толкова лесно хората се подлъгват да си правят толкова погрешни изводи от едни на пръв поглед верни данни, които цитира Любослава Русева в статията си по-горе?

Авторката дава като положителен „пример“ няколко страни: Финландия, Норвегия, Дания, Швеция… – в които процентът от БВП, заделян за образование, бил по-висок.

Така е, по-висок е – обаче всички знаем, че, както се казва, дори и в образованието не всичко е въпрос само на пари.

Дори и да имаш едни и същи суми за образование, и дори и да похарчиш тези суми за едни и същи образователни подходи, когато ги приложиш към страни с различна структура на населението, се получават, разбира се, съвсем различни резултати (и по PISA, по който друг критерий си изберем).

Погледнете таблица Table 3.2 от този статистически доклад на Европейския съюз:

here

Таблица 3.2 показва какъв процент от децата преждевременно напускат училище – общо за всички страни-членки на ЕС.

Там данните са подредени в следните колонки:

1. Persons with a native background (Лица от местен произход)

2. First-generation migrants (Имигранти първо поколение)

3. Second-generation migrants (Имигранти второ поколение)

(които от своя страна са разделени на две под-групи: 3.1. Persons with a mixed background и 3.2. Persons with a foreign background)

Този показател – преждевременното напускане на училище е възможно – е важен, защото това е най-крайният, категоричен тип образователен неуспех. (Дали това е неуспех на „системата“ – или на индивида – това е отделен въпрос – но със сигурност преждевременното напускане на училише си е проблем.)

И какво показват данните? Най-нисък е процентът на преждевременно напуснали училише при лицата с местен произход (Persons with a native background), по-висок процент имат лицата, които са второ поколение имигранти, но със смесен произход (т. е. от смесен брак – единият родител е местен, а другият е имигрант), още по-висок процент напуснали училише има сред лицата, които са второ поколение имигранти, но с изцяло чужд произход (т. е. от брак между двама, които са първо поколение имигранти) – и, най-накрая, най-висок процент преждевременно напуснали училище имаме при децата, които са първо поколение имигранти.

Т. е. закономерността е съвсем ясна: колкото по-“местен“ е даден човек, толкова по-добре се възползва той от съответната образователна система.

Така че ако видите в някакви данни по PISA, че страни като Финландия, Норвегия, Дания, Швеция имат по-високи резултати от страни като Германия, Франция, Великобритания, то не търсете разлики в процента от БВП, заделян за образование – разликите са съвсем другаде – в състава на населението.

- 14-03-2012|Майя Маркова – Сирков е прав за университетите

Моите наблюдения и опит ме карат изцяло да се съглася с Любо Сирков, що се отнася до университетите. От близо 20 години работя в Медицинския университет – София. Веднъж организирах едносеместриален курс в известен частен университет. Когато започвах, доброжелателни колеги ме предупредиха: „Имай предвид, че там нивото не е като в Медицинска академия.“ Трябваше обаче ясно да ме „светнат“, че във въпросния частен университет нивото е под гимназиалното и ако искам да се впиша в пейзажа, трябва да се съобразявам с това:-). След края на семестъра се разделихме с частния университет по взаимно съгласие.

Малко извън темата – студентите ми (тези, които издържаха до края на курса) и началниците ми поискаха курсът да завърши не с изпит, а с приготвяне на реферати. Едва тогава осъзнах защо разните реферати, есета, проекти, портфолия и тути кванти са толкова популярни напоследък. Рекламирани като „насърчаване на творческото мислене у студента (ученика) вместо зубрачеството“, те в действителност служат да прикрият неспособността на все по-голям брой студенти да се справят със стандартен изпит с конспект.

Още нещо за текста на Любослава Русева: той (както и текстът-първоизточник на Наоми Клайн) прекрасно илюстрира соц-мисленето. За всеки соц-мислител няма нищо по-лошо от неравенството. Русева и Клайн се притесняват не толкова, че определени деца (бедни и от малки селища) не получават прилично образование, а по-скоро, че други деца намазват прекалено много. Ако държавата просто забрани частните училища, истинският соц-мислител ще бъде доволен и няма да го е грижа, дори ако всички гимназисти почнат да сричат.

- 18-03-2012|Мишева

Госпожо Маркова, моля прочете книгата на Наоми Клайн. Тогава ще може да говорите за соц мисленето на Русева и Клайн. Това се отнася до всички, които пишат по въпроса за неравенството не само в образованието.

- 18-03-2012|Мишева – Bravo

Браво, Любослава!!

- 18-03-2012|Боряна Статкова

Имам някакъв опит в педагогиката като учител в различни училища и много малко в университет. Мисля, че от основно значение са критериите за равенство в образованието като правото на достъп до образование и самостоятелност на училищата: как- чрез изпит, тест и др. или по документи и с какви изисквания ще приемат деца в училището и пр. Финансирането на образователната система, главно не зная по какви причини трябва да е от БВП. Това е ивенстиция и е от зависимост от менталните възможности на поколението със задължителни минимално покритие на изисквания за знание. Частните училища са с програми, които би могло и те да си правят според изискванията на страната, в която са. След това следват проектите, спонсорите, даренията, фондациите…Реформата, мисля, че не е започнала още, а в основата е грамотността, образованието. Не са изяснени

и критириите при образуването на заплатата на учителите. А от там нататък многото проблеми.

- 18-03-2012|Боряна Статкова

Още си мисля кой си задава въпроса какви са последствията от последната стачка на учителите? Какво означава стачка на учителите в България?

Защо учителите не вземат участие в дискусиите? Защо не споделят мнения за педагогическите методики, с които работят? Защо не се правят анализи и се публикуват причините за резултатите от външното оценяване, от тестовете и матурите?

- 18-03-2012|Боряна Статкова

И малко фнансова икономика – явно още сме на стадия колко и как ще заплащаме, а не какво?

- 18-03-2012|Стоянов

Изключително смислена статия! Нямам икономическо образование, така че не мога да коментирам от тази гледна точка моделите за развитие на образованието. От много време обаче работя в тази система – в училище, после и в университет – и мога да твърдя, че в консервативна система, каквато е образователната, трябва много внимателно да се пипа и мисли. Икономическите модели изглеждат прости и самоочевидни, само дето образованието, освен че опира до пари, опира до традици, това, дето по инерция се нарича „народопсихология“, устойчиви социални и битови модели. Опира и до регламенти, които по нашите географски ширини трудно се правят, а като се направят, лесно се преодоляват, когато стане въпрос за училището на Х или на У или пък за детето на Z. Образованието все пак не е най-лошо работещата система в републиката, не че не трябва да се пипа. Ама опитът с превръщането на джипитата в еднолични търговци все на нещо трябва да ни е научил. Учител ЕТ и училище ЕООД – по-скоро го виждам като извращение. Може да стане, но не само бедните, а и средните ще го духат. Ще го духат и богатите, защото дечицата им ще са ВИП-ученици, клиенти, които трябва да обгрижват и да показват резултати. Е, резултати ще има – по отчетите. Изван тях ще е нещо средно между тъга, смях и безкрайна мъка…

- 19-03-2012|Гост – подвеждащо и некомпетентно

грешна информация, нелогични изводи, претенция за компетентност – това е тази статия… уви!

- 19-03-2012|Майя Маркова – частните случаи

В България държавната образователна система има дълга традиция и здрави корени. Дори да получат ваучери, хората едва ли масово ще се юрнат да правят частни училища и да си обучават децата в тях. Но смятам, че държавата е длъжна да остави тази вратичка отворена. Както от принципно-морални съображения, така и като авариен изход за някои частни случаи.

Ще дам един от тях като пример (надявам се Сирков да не следи вече дискусията, понеже той е много против аргументацията от личен опит).

Знам жена, дала детето си с увреждане в частна гимназия. Това дете е от малкото известни ми младежи, успели след частна гимназия да постъпят в държавен университет.

Тази жена е преценила, че за нейното дете частното училище е по-добро. Ако се върнем на аналогията с автобуса, майката е предпочела личния автомобил, но не защото е глезла, която презира автобусите, а просто защото – пак образно казано – автобусите не са били пригодени за инвалидната количка на нейното дете.

От самоуверените приказки на едро на авторката оставам с впечатлението, че тя нито се е сблъсквала с такива частни случаи, нито има въображението да си ги представи. Затова и накрая „заплашва“, че ще прати децата си в чужбина (типично български финал; представете си само германец или американец да роптае срещу образователната политика на държавата си и да завърши по този начин).

Мога само да ѝ пожелая да продължи да ѝ върви все така.

- 19-03-2012|Любомир Сирков

Майя, „аргументацията от личен опит“ трябва да се избягва не защото аз съм казал, а защото тя обективно има много ниска стойност – не по-висока от аргумент от типа „днес бях на пазара, чух там една жена да казва, че…“.

Т. е. стойността на „аргументацията от личен опит“ е точно същата, каквато е „стойността“ например на този „аргумент“ в статията на Л. Русева:

„(познавам момче, което в девети клас още срича, но срещу басноловната такса, която плаща неговият баща, завършването на средното му образование е гарантирано)“

Всъщност, всеки нормален човек у нас е наясно, че примерът на Л. Русева не доказва нищо – въпросното момче, което тя познава, със сигурност ще завърши средно образование и ако учеше в държавно училище (просто и държавните училища вече не са особено надъхани да осуетяват такива момчета да завършват средно образование)

Иначе съм напълно съгласен с първата ти – и съвсем принципна – аргументация: за това, че трябва да се остави „тази вратичка отворена“, за да има възможност за избор – и личен, и обществен.

И тъй като Л. Русева, естествено, няма никакви свои мисли по въпроса, а ползва главно написаното от Наоми Клайн, на мен ще ми е интересно да проследя занапред дали Наоми Клайн ще напише още нещо по въпроса за образованието – например, дали ще напише как хората в Япония се справят с това след едно природно бедствие при тях, което беше доста по-разрушително от урагана „Катрина“…

- 20-03-2012|Майя Маркова – деветокласникът

@ Любо, признавам, че личният опит (собствен и чужд) има големи ограничения, особено в развито общество, което работи главно чрез безлични институции. Въпреки това съм убедена, че той е ценен и човек, който пренебрегне личния опит, е глупак, който напълно заслужава да бъде повторно сполетян от най-лошите страни на въпросния опит.

Аз също обърнах внимание на откъса, който ти цитираш, дори се канех да го коментирам. Авторката не споменава причините (известни или предполагаеми), поради които познатият ѝ деветокласник срича. Съдейки по моя опит, много вероятно е това дете да има дислексия или друго увреждане. Въпросът дали такива деца трябва да завършват средно образование е голям и нелек въпрос, който може би няма еднозначен отговор. Но независимо какво ще решим – дали да си позатворим очите, да поразтегнем правилата и да им помогнем да се сдобият с диплома за средно образование, или да ги изхвърлим зад борда – бих искала да ги ценим и уважаваме. Затова ме дразни лекотата, с която авторката иска да изхвърли сричащия деветокласник зад борда.

- 20-03-2012|Яна

За жалост, това е поредната статия, в която поради липса на теза, прочетох несъстоятелни аргументи, с крайно некоректни опити за аналогия. Ще се спра на един такъв опит: „Пробутването на аргумента, че родителите на частните ученици също плащат данъци, е отблъскваща демагогия, защото по тази логика и хората, които карат частните си автомобили, вместо да ползват обществения транспорт, трябва да бъдат компенсирани от държавата.“ Отблъскващо е, когато хората не познават Конституцията на страната, чиито граждани са. Отблъскващо е, защото, ако я познаваха, щяха да знаят, че подобна аналогия, „по същата логика“, като горната, е изначално невъзможна. Конституцията въвежда задължително обучение на лицата до 16-годишна възраст. Конституцията обаче никъде не предвижда задължителност на който и да е вид транспорт, та да се налага държавата, видите ли, да компенсира ползващия друг. Та, къде е същата логика? А каква точно демагогия е втълпяването, че сме равни като социален и имуществен статус, като възможности за развитие?

Статията наистина е сиромахилска, но сиромащината не е материална, не е в опита да се поиграе на удобната струна „бедни-богати“, а се състои в нежеланието да погледнеш извън собствените граници, да предложиш /дори само да помислиш върху/ теза, която да развиеш на собствена почва и тя да не е елементарното „държавата трябва да осигури обучение и не бива да се разтоварва от тази функция“ – алтернативата пречи, тя е страшна /“момчето в 9-ти клас от частното училище не може да срича“, тук почти се разплаках/, добре е да се задуши в зародиш и да не се поощрява. Разбира се, пропуска се да се спомене, че във всяко изследване, в частност PISA, учениците на държавата, в която държавните училища имат огромно преимущество като брой, държат последните места, но статистиката е неприятна, тя не може да обслужи тази статия, затова ще посочим пример с деветокласник от частно училище, който не може да срича. Не бива да разбиваме капсулата, тя е така обществено удобна и приемлива.

Дали изобщо е възможна позиция, че обучението и възпитанието не са грижа единствено и само на свръх-родителя Държавата, а следва да са първа грижа на Обществото, веднъж като група, а втори път – индивидуално, поотделно? Ако една алтернатива все още не е самодоказала се /това се очаква от частните училища/, следва ли да я изключим като такава? Има ли възможности за избор? Възможно ли е И в нашата държава да се създават частни учебни заведения, които не си поставят целите да са първи по PISA или на матурите, а се опитват да възпитават и обучават духовни аристократи, мислещи същества, на които не е нужно да се извиняват, че са това, което са?

Учила съм в държавно основно училище, държавна гимназия, държавен и частен университет. Детето ми посещава държавна детска градина и е вече записано в държавно училище, тъй като частните тук, в града, в който живеем, не са достигнали моите собствени критерии, но, ей Богу, никога не съм си позволявала да отхвърлям алтернативата, възможността на когото и да е, да избере нещо различно, в един задължителен процес. А като данъкоплатец и част от обществото, не мисля, че ако се позволи парите да следват ученика /не твърдя, че сега заложеният механизъм е най-правилен/ и в частните училища, ще бъдем ощетени, аз или детето ми, или че ще се наруши нечий достъп до образование.

- 21-03-2012|Коментар от Англия

Не познавам авторката, но статията прави дълбок и правилен анализ на проблема. Изводите които прави обаче са много деликатно изложени и в България много малко хора ще я разберат. Новата идея за държавно финансиране е продиктувана преди всичко от това да подпомогне с държавни средства масовото закъсване на частните училища, което се пази в пълна тайна от обществото. А тези училища са училища на властта или на поставени от тях лица. Двете ми деца бяха влезли в частни училища-гимназии в София и още на втората година установих, че нивото на преподаване е много ниско, липсваха квалифицирани кадри. Учителите там идваха от кварталните общинските училища с познатите за нас умения и към нас родителите бяха по-ниски от тревата, а към учениците по нареждане на ръководството пишеха само 5-6-ци напълно незаслужени. Децата в тях бяха деца преобладоващо на новите така наречени бизнесмени – собственици на кръчми, паркинги, хлебарници, магазини, таксита и пр. деца от простолюдието. Над 50% бяха деца, безсемейни, на разведени родители обикновено лекари и зъболекари, прокурори, адвокати и пр. среди, където разпадането на семействата е най- масово. Тази ученическа среда вредеше на децата ми, бързо ги преместих в… познайте къде?

- 21-03-2012|Любомир Сирков

Горният „Коментар от Англия“ буквално изкърти всички останали все още читави мивки…:-)

Особено с аристократичната употреба на израза „деца от простолюдието“ …

Изобщо, какво ли не правят някои хора тук в напъването си да отстояват по възможно най-манипулативен начин някакви не докрай обмислени свои тези.

Обърнете внимание, че според горния „коментар от Англия“ има поне две категории деца, с които не е добре вашето дете да учи в едно училище:

1. Деца на „собственици на кръчми, паркинги, хлебарници, магазини, таксита“ – всички те са обявени за лоши, защото това е „простолюдие“.

2. Деца на „лекари и зъболекари, прокурори, адвокати“ – всички те са лоши, защото това са често деца на разведени родители…

Остава коментиращият от Англия да посочи кои са онези действително безупречни обществени прослойки, който при това не се и развеждат, за да можем да започнем да търсим за своите деца именно такива училища, в които се събират да учат децата на точно тези обществени прослойки…

- 21-03-2012|Коментар от Англия

Благодаря г-н Сирков за Вашето мнение. Моля да ме извините за недотам подходящите изрази, който използвах в моя коментар. Просто исках да споделя горчивия си опит с частните училища. Въпросът Ви обаче г-н Сирков, е с повишена трудност. От 25 години насам България е в процес на създаване на цивилизация за народ изостанал без вина близо 500-600 години. Все пак, нека се защитя с аргумент: В БГ-то има понастоящем над 5 321 села/ по данни от НСИ/ с вид и манталитет на хората от 17-18 век./ щях да напиш полуидиоти, но си го казах наум /.

И още, ако не Ви отегчавам: 2008 г. тук във Великобритания празнуваха 800 години от създаването на Университета в Кембридж, т. е той е създаден през 1208 г, а прословутата Магна Харта Либертатум е от 1215 г. т. е кодекс от закони регулиращи доста развитите още тогава обществени отношения между различните съсловия в Англия- кралска власт и чиновничеството, поземлената аристокрация и извинете ме, пак ще кажа за яснота, простолюдието. А ние в БГ-то сме още на етапа, цитат „Българина не се подчинява на правилата, ненавижда властта „. Благодаря.

- 29-03-2012|Mir

След като частните училища са коренът на всички злини, защо откакто има матури, все частни училища са на първо място?

- 03-04-2012|Анета – БРАВО!

Браво на журналистката Любослава Русева!

Най-сетне отппор на неолиберализма и в България! И то какъв!!!

Текстът е с аргумент и то издържан от начало до край. Има страхотна предистория, теза, анализ, последици, преспективи за бъдещето и много, ама много здрав смисъл и гражданското самосъзнание.

Това е то: ако на черното се казва бяло, нито Любослава е далностист нито ние, гражданите на тази държава. Права е да пита как така пари за тези, дето имат пари, а не за тези, които имат нужда от тях. Имат нужда не защото им се ще нещо ей така, по шик, а защото са граждани – значи хора с права, и то с основни права. Едно от тези права на законовата държава е всички деца да могат да се учат в своята държава, но не как да е да се учат, а да се УЧАТ като УЧАТ се пише с главни букви и с уважение. Човешко достойнство също се пише с ГЛАВНИ БУКВИ. А „мизерник с много пари“ е винаги с малки букви. най-малките, например, фридман.

- 04-04-2012|Асен Кънев

Ако някой наистина се интересува от същността на идеята за ваучери в образованието, нека пие вода от извора, т. е. от Милтън Фридман:

4 минути – http://www. youtube. com/watch? v=EUSOtID5RsQ&noredirect=1

1/2 страница http://www. edchoice. org/School-Choice/What-is- School-Choice. aspx

Ценя журналистическия талант на Любослава Русева, но в жанра „преразказ на левичарски критики на свободния пазар“ e още далече от сериозни постижения.

- 04-04-2012|Майя Маркова – линковете!

Асене, като даваш линк в коментар тук, маркирай го и натискай бутончето за линк от ивицата с команди. Тогава линкът ще може да се зарежда от коментара ти.

- 02-06-2014|Пламен – още една много навременна статия на Любослава

Браво,

Най-сетне книгата на Наоми (или поне новината за нея) пристигна в БГ! Браво на Любослава, че най малкото я прави популярна, защото страната тъне в духовна нищета и тази книга е като фар в тъмна нощ.

Съгласен съм със всичко, което Любослава споделя, защото то си е и преразказ на Наоми и слабите опити на слабия либерализъм в Америка да привлече вниманието към корпоризирането нa образованието, точно както е било корпоризирано крайбрежието на Индонезия след цунамито (по Наоми).

Сирков et al, могат да изяват своите аргументи (чудесно би било ако го правеха по цивилизован начин), но чисто философски, никой не може да отрече приноса на Disaster Capitalism. След няколкото десетилетия на десен уклон, започвайки с Татчър и Рейгън, подплатени с неубозданите експерименти на Фрийдман, е време баланса да се върне към средата.

Г-н Сирков недоволства, че Любослава и съответно Наоми, само критикували и виждали лошотиите. Спред приказката, понякога е достатъчно някой (дори и дете) да викне: „Царят е гол!“

Междувременно, докато трае този дебат, най богатите хора в света се срещат за да подтвърдят, че капитализма, така както Фрийдман го конструира и Татчър, Рейган и техните последователи го приложиха, е в сериозна криза. Те самите признават във момента, че продължаващато разделение на богати да стават по богати и бедни да стават по бедни не може да продължи.

В частност, и образованието, което както Любослава пише, се връща към елитарния и ексклузивен модел, а всички, които са запознати с Американската история знаят, че индустриална Америка от края на 19ти век става велика през първата половина на 20ти век предимно благодарение на общо образование и обществени библиотеки. Събитията след Катрина и съоветното корпоризиране на Американското образование са още едно доказателство за упадъка на още една империя.

Разбира се, за нео-либералите (не само последователите на Фрийдман) е трудно да преглътнат The Disaster Capitalism, защото бие право в целта и на никого не му се иска да изглежда алчен и нечовечен. Наоми, между другото, има в книгата и глава за Полша и Русия, където много ясно се обрисува положението на източния блок хвърлен във суматохата на Викторианския капитализъм през 90те от миналия век. Също така главата и за Южна Африка е абсолютно вярна; събитията там в момента я подтвърждават.

Любослава, продължавай да пишеш, критиките само те правят по силна! Което си е вярно, вярно е…

Бележки върху (соц)носталгията

Автор: Румен Аврамов

Бел. ред. Текстът, който публикуваме тук, е разгърнат вариант на изказването на Румен Аврамов по време на конференцията „Българският комунизъм – две десетилетия по-късно“, състояла се на 9 ноември 2011 г., за която в. „Култура“ писа в бр. 39 (18 ноември 2011).

Предстои той да излезе заедно с други изказвания в сборник, издаван от Центъра за академични изследвания – един от организаторите на конференцията.

Идеята за кръглата маса Българският комунизъм – две десетилетия по-късно беше провокирана от усещането сред част от историческата колегия и в по-широк обществен кръг, че отношението към комунистическото минало навлиза в нова фаза. Фаза, в която носталгията по него взима връх, страстите в оценките избледняват, а следващите поколения са обхванати от безразличие или невежество. За най-симптоматичен израз на тази промяна се посочва публичното честване на стогодишнината от рождението на Тодор Живков, разглеждано като провокативна проява на един войнстващ и в същото време все по-толерантно приеман реваншизъм.

Без да споделям тревожния патос на някои от инициаторите, смятам, че този феномен дава повод за размисъл върху по-общи проблеми, свързани както с неизбежно променящата се с отдалечаването във времето гледна точка към отминали събития, така и с отношението към комунизма, филтрирано през две десетилетия жизнен и обществен опит. Тук ще се огранича до кратко, тезисно, на места декларативно формулиране на отделни твърдения, напускайки формата на чисто академичното изложение и доказателство.[220]

I

1. Правомерно е, преди всичко, да се запитаме кога и в какви рамки историческата наука да се занимава с носталгиите на обществото?

Строго погледнато, те са проблем на когнитивната психология. Именно тази наука се интересува от това как функционират разни типове обществена памет (например, дълга или къса), кои точно събития се утаяват през ситото на годините, защо човек постепенно покрива личния си път с патината на умилението? При това, обектът е ефимерен –съществува в рамките на лично преживяното време, докато има живи свидетели…

Предопределеният периметър на социалните и хуманитарните науки е друг. Те търсят рационални обяснения за случилото се, причинността между явления, движещите сили и интереси зад тях… Но и за тези гледни точки носталгията е важна дотолкова, доколкото е в състояние явно или неявно да манипулира интерпретациите на миналото, да насочи неговото масово и индивидуално възприятие, да развива особена слепота или – обратно – свръхчувствителност към факти и тенденции. Тук вече носталгичните нотки се превръщат в легитимен обект на историографията. В идеалния случай те не би следвало да предопределят визията на историка, призван по силата на професионалната етика да борави безпристрастно със сечивата си. Ала на практика изследователят рядко е пощаден. От вечните трудности на занаята му е да си дава сметка и да огласява честно всякаква (включително носталгична) наклонност и зависимост.

2. Формулиран по друг начин, сюжетът на кръглата маса насочва към по-дълбинен въпрос: как обществото възприема важни моменти от своето минало, отдалечени във времето с около две десетилетия? Новата ни история предоставя достатъчно ясни маркери, които могат да послужат за тест в това отношение. Такива са три форматиращи събития: Освобождението, деветосептемврийският преврат и тъкмо крахът на комунизма. А техни референтни точки на ретроспекция са началото на ХХ век, средата на 60-те години от отминалото столетие и днешните дни.

Беглият поглед към маркерите навежда на усещането, че двадесет години са период, през който неизбежно настъпва преосмисляне в една или друга форма на основополагащи епизоди. Но най-често поривите на носталгия не са (само) емоционално отношение, а реакция към текущ обществен дискомфорт, метафора на налагащо се чувство за провал и упадък през изтеклите две десетилетия. Така, около 1900 г. българската интелигенция издава редица (само)унищожителни присъди, някои от които еднозначно твърдят, че „по турско беше по-добре“.[221] Естествено, при победилия социализъм, към 1965 г. никой няма правото гласно да изразява съжаление по съборения през 1944 г. режим. Но все пак: това е време за реформи, на признание, че настоящето е длъжно да бъде преустроено в прагматичен дух, ревизиращ някогашното „романтично“ революционно наследство. А що се отнася до днес, в мисленето и в речта дълбоко е проникнало клишето на инерцията и на говореното на едро („през последните 20 години“), неизменно натоварено с негативна конотация и с блоково отричане резултатите на прехода. То изтрива нюансите и съзнателно или подсъзнателно реабилитира годините преди 1989. Нищо, че представянето на комунизма като черна приказка е достатъчно широко разпространено…

3. След двадесет години по-остро се проявява наличието (отсъствието) на спояващи обществото утопии. На прага на новия век, около 1900 г., у нас, както и другаде, витае метафизиката на fin de siècle. Но декадентското в българския ѝ вариант със сигурност отстъпва пред виталната, експанзионистична еуфория, която съпътства копнежа по неосъществената „национална идея“. На пръв поглед, атмосферата в средата на 60-те години е съвсем различна, но нека припомня, че именно тогава е достигнат апогея на реформаторската вълна в историята на комунистическия режим.[222] Тя отново е подхранвана от илюзия – внушаваното „отгоре“ или спонтанно зародилото се чувство за изменимост на системата. Условният маркер на 1965 г. в България е белязан от предизвикващите големи надежди и съмнения „икономически реформи“; предшества едва с година-две Пражката пролет; в по-широк план почти съвпада с взрива на поколенческия и социален протест на Запад през 1968. Днешните депресивни настроения, обаче, контрастират с предходните два казуса. Двадесет години след 1989 г. перспективите са неясни, отсъстват структурирани цели. Отчасти това се дължи на вътрешно изхабяване езика на прехода, на компрометиране резултатите от разнопосочните промени и на формалното присъединяване към стратегическите съюзи, превърнали се в обект на желание още през 90-те години на ХХ век. Но, до голяма степен, то е резултат и от радикалните сътресения във външната среда, която все повече заприличва на антиутопия. Продължителната криза в нея води до разводняване на ценности, до бягащи или изчезващи модели на поведение, а оттук и до загубата на твърди ориентири.

4. В демографски смисъл двадесет години са относително кратък период. Въпреки че за това време съзрява едно ново поколение, предходното не се е отдръпнало, а активният му живот е разсечен. Маркерите, които избрах, се вклиняват в житейския цикъл на хора, които, в една или друга степен, опознават крайно различни общества: две десетилетия след Освобождението голяма част от населението носи спомени от времето на Османската империя; много от живеещите в средата на 60-те на ХХ век не могат да смятат опита си нито за изцяло „социалистически“, нито за напълно „буржоазен“; редица от днешните българи са с раздвоената памет, пренесла фрагменти и от комунистическите години, и от тези на прехода.

Съществен, в горния смисъл, е въпросът кой си спомня/пише историята? Образът на миналото силно зависи от това през какъв личен път се гледа на събития, случили се преди двадесет години. От днешна позиция, в частност, би било съвсем уместно да се декларира конфликт на интереси, тоест, да се заявява каква е траекторията на пишещия преди 1989 г. Нямам предвид толкова наличието на скрити или явни обвързаности, колкото неизбежното форматиране на визията. Една е, например, нагласата, когато активната биография е започнала преди дълбок поврат: поколение, видяло как се срива цяла обществена и политическа система и как, след бодри обещания, на нейно място се гради ново несъвършенство, е до голяма степен имунизирано срещу упованието в каквито и да е „революционни“ промени. Така, повярвали и разочаровани от илюзиите на комунизма, имаха разбираеми съмнения относно обещаваните гръмки промени през 1989 г., а със сигурност днес мнозина от преболедувалите надеждите на прехода са обладани от същия вид скепсис. Друга е нагласата на социализиралите се изцяло след установяване на стабилно ново статукво. За тях разклащането му изглежда трудно мислимо. С подобно усещане живееха много от израсналите и градили житейски планове при комунизма, а за родените след 1989 г. политическите свободи, частната собственост или пазара изглеждат необратими дадености.

Върху начина, по който се възприема минало с двадесетгодишна давност, оказва влияние и мястото на старите протагонисти в новия режим. В началото на ХХ век присъствието на турци в политическия процес е сведено до участието на няколко техни представители в Народното събрание и в местните органи на управление. Някогашните властници от османския режим просто ги няма. На пръв поглед, така изглеждат нещата и двадесет години след установяването на комунистическия. Старите „елити“ са или физически унищожени, или обезправени, или принудени да мълчат. Но не един техен представител, често измежду интелигенцията, намира способ за излизане от остракизма чрез политическа конверсия, опортюнистични съглашения, мимикрия, връзки, мрежи, понякога чрез използваеми от новата власт талант или интелектуални способности… И макар откритата проява на носталгия към „буржоазна България“ да е забранена, тя прави пробиви. Съществува като градска легенда, подхранвана и разпространявана от самите „бивши елементи“. А на моменти е подклаждана и за нуждите на режима, когато (от 60-те години насетне) той съзира в нея удобен инструмент за прокарване на свои си идеологически цели, особено на меки или по-твърди варианти на национализъм. След 1989 г., в условията на „мирен и демократичен преход“, носталгията вече има свободен израз с всички съпътстващи позитивни и негативни ексцесии. От една страна, тя бързо се изля в сантиментално умиление по додеветосептемврийска България. От друга, пред протагонистите на комунистическата власт нямаше формални пречки свободно да се интегрират в новата стопанска и политическа реалност. Нещо повече, те търсеха и индулгенции: мащабни политически акции от рода на честването на Тодор Живков; натрапчиви публични прояви, режисирани като морална и идейна реабилитация на изживяващите се като страдалци персони от някогашната интелектуална аристокрация; дори гротескни подписки на същия този кръг (съставен предимно от някогашни прононсирани атеисти и сътрудници на службите за сигурност) в защита на „поруганата“ православна църква[223].

Би могло да се помисли, че решение е лустрацията. Но никъде – дори там, където са приети такива закони – тя не е била преграда пред превръщането под една или друга форма на отломки и на цели отряди от предходната управляваща класа в нова икономическа и политическа сила. Обществените процеси са по-мощни от юридическите забрани и помитат административни и законови бариери. Ако даже в най-варварски смутове, когато действително падат глави (Френската и Руската революции; това, което се случва у нас през 1944-1947 г.), се намират предостатъчно вратички, през които „бивши“ си осигуряват място в новия ред, то какво остава за една „демократична“ рамка. В нея няма как да се избегне осребряването на предишния финансов и властови ресурс, на човешкия капитал, на връзките и мрежите. Потвърждава го не само видяното по време на прехода, но и прословутата денацификация, запазила множество пропускливи пролуки, че и допуснала 40 години след края на войната нацистки офицер (Курт Валдхайм) да стане президент на Австрия…

5. Обобщавам бележките дотук с твърдението, че за двадесетилетие след повратни исторически събития възниква практически цялата гама техни възможни интерпретации. Носталгичното отношение към отишлия си режим е една от тях. Нейната поява е неизбежна поради самия механизъм, по който работи паметта; заради „отмъщение“ към текущи неудачи и провали; вследствие естественото придвижване напред в историческото време на лица и социални пластове от миналото. Носталгията е част от нормалния емоционално-познавателен плурализъм на всяко отворено общество и тя, разбира се, може да бъде (често е) инструментализирана политически. Но историята не се повтаря дословно, не копира под индиго старите форми (факти). Тя се връща по много по-ефективни начини – чрез циклични и постоянно обновяващи се повторения на сходно съдържание (същности) и през мощните подмолни течения на longue durée. За моделиране на бъдещето, миналото не се нуждае от повърхностните трепети на носталгията.

II

6. Рефлексивните гледни точки на историографията, архивистиката, медиите или публичните чествания слагат различни акценти върху ключовите дати-маркери. Така, около 1900 г. върху обстоятелствата, съпътствали Освобождението, все още се стеле мемоарно-романтична мъгла. Двадесет години след 9 септември, случилото се до/на/след този ден е едновременно засекретено и грижливо реконструирано. А днес представата за (края на) комунистическия режим и за началото на прехода е изтъкано от публикувани и устни спомени, от къде системно, къде тенденциозно обнародвани архивни документи. Независимо дали става дума за 1878 или за 1989 г., обаче, добре е обществото да си дава сметка, че архивите не са универсален шперц. Те са абсолютно необходимо условие, за да можем да се връщаме назад, но не обемат цялото минало. Важни събития остават извън тях по различни причини – прочистване, загуби, начин на водене на документите или просто поради това, че редица възлови решения се взимат без следи върху хартия, от звук или образ.

7. Две десетилетия се оказват достатъчно продуктивен период за активното митотворчество. То, разбира се, търси не да обяснява, а преди всичко да кове героика, да разчиства сметки, да прави опит за изчистване на гузни съвести, да измива спомена за пасивност към (или направо за съучастничества в) престъпления. На границата на ХХ век Големият разказ за българската история, канонът за местните събития, довели до Освобождението, е плод на литературно творчество (Иван Вазов, Захари Стоянов), като едва започва да набира сила един по-позитивистки подход, прокаран, например, от Димитър Страшимиров.[224] В тоталитарна България за две десетилетия кристализира достатъчно устойчива властова структурата, която да изработи своя „завършена“ интерпретация на миналото. Главните роли са раздадени на доминиращата фракция, официалната историография е отсякла в полза на по-достолепната „революция“ за сметка на по-камерното и стихийно „въстание“. Родили са се, също така, съпътстващи митове, които се оказват особено жилави и надживяват режима: формулираната тогава позиция по „македонския въпрос“, например, остава практически непокътната; нахвърляна е конструкцията за „спасяването на българските евреи“, макар впоследствие водещите ѝ звена да се променят. Сегашните времена не правят изключение. Краят на комунизма е предмет на конкуриращи се интерпретации, в които Партията, „дисидентите“ и общественият напор си оспорват признанието на движеща сила.[225] Но дори на този, значително по-разкрепостен в сравнение с 1900 или с 1965 г., фон отново си пробива път тягата към изработване на вкаменяващи канонични версии. И ако за привържениците на (най-общо „лявата“) гледна точка това е донякъде обяснимо с интелектуална, професионална и организационна инерция, то по-любопитно е възраждането на тази тенденция сред част от критиците на комунизма.[226] Те също се поддават на изкушението за институционализиране на знанието[227], за вписването му в завършени и окончателни форми[228], за неговото използване в назидателни морални нравоучения или просто в (пре)възпитание на подрастващите. Всичко това е опаковано в купешката (всъщност мракобесна, доколкото предполага дефинитивна санкция) философия за „окончателно затваряне на страницата“. Така тънката граница към индоктринирането е прекрачена. А в момента, в който някакво знание застине в доктрина, то вече е враг на истината, тъй като негласно се приема раздвояването ѝ – една за проповядване и друга (често отричаща първата), която перманентно се преоткрива с препрочитането на фактите.

III

8. На разбирането за комунизма ще убягва пълнота и дълбочинна, ако то не бъде поставено в дълга перспектива. При нея митът за края е в известен смисъл по-маловажен, отколкото основополагащият мит за началото. А става така, че без значение с какъв знак се оценява този фрагмент от българската история, учредителният му мит почива върху идеята за прекъснатост. За положително настроените комунизмът е мощен модернизационен, при това телеологично неизбежен и справедлив тласък напред, който къса с предшестващия го антипод: поглед, вменил на пролетариата месианските мисия и смисъл на хегелианската „абсолютна идея“. Негативната версия представя режима като злощастна аберация, цезура и антитеза на минало, което се мисли като сладникава, „европейска“ нормалност.

Убеден съм, обаче, че за обясняване възникването на комунизма континюитетът и приемствеността са по-важни от прекъснатостта. Този модел на обществено устройство не е дошъл от никъде, не е природна стихия, историческа случайност или инцидент. Освен това, методологически непонятно е защо наличието на инфилтрат от миналото се допуска в независима България след 1878 г. (от османските порядки и традиции) или в днешната действителност (узурпация, конспирации и овладяване на позиции от сили на стария режим), докато и от „ляво“, и от „дясно“ комунизмът продължава да бъде представян като експеримент и херметически изолирано образувание в тялото на историята ни.

Комунизмът (както впрочем и нацизмът) е феномен със собствени корени, причини и привлекателни страни за достатъчно широки социални слоеве. Неведнъж съм писал (познавам и възраженията), че българското общество от началото на 40-те години на ХХ век е бременно с комунизъм.[229] Това, разбира се, е метафора, но тя обобщава съвсем осезаеми факти и тенденции – характера на авторитарно-полицейското политическо устройство през този период, обществената атмосфера, ментални или поведенчески нагласи и особено оформилата се финансово-икономическа структура.[230] Никой не може да отрече, че израждането на комунизма става с цезарево сечение, с насилие и външна намеса. Но няма как и да се пропусне, че години преди 9 септември (да не говорим за 1940-1944 г.) България не е еталон на демокрация; че превратът наследява една вече съществуваща идеологическа машина, която е впрегната веднага и почти непокътната (в началото дори тонът не се променя съществено), за да излъчва посланията на новата пропаганда[231]; че казионните масови организации (та дори такива атрибути като „бележките за благонадеждност“) са вече измислени и процъфтяват доста преди 1944 г.; че промяната заварва пределно одържавено стопанство с поголовно контролирана от правителствената бюрокрация послушна банкова система… За големи сегменти от обществото всичко това прави шока по-приемлив, поносим и във всеки случай, не толкова изненадващ, колкото го представя политическата история. Към датата-маркер настроенията и инструментите са налице и готови за действие (много от тях вече широко използвани), а всесилната политическа власт и окупацията ги превръщат в тоталитаризъм. Ако пък приемствеността бъде проецирана напред, се появяват шокиращите и причудливи допирни точки между национализма от 30-те години и комунистическите му метаморфози, на интелигентските ексцентричности отпреди войната с езотериката на Людмила Живкова и кръга около нея, между дълбоки пластове в един културен континюитет.[232]

Не трябва да се забравя също така, че онова, което се случва в България през 1944 г., отразява общ повей в Европа. След депресията и особено след войната стопанският етатизъм е добил неоспорима интелектуална легитимност, а въпреки довоенните репресии, политическата привлекателност на СССР е достигнала своя връх. В по-общ план, комунизмът носи една от доминиращите съставки в духа на първата половина на ХХ век. По-добре от историографията, това показва художествената проза. Едновременно изтънчено и дълбоко, Джонатан Лител[233] разкрива как в отличителен белег на онова време се превръща разбирането, че експерименти, опиращи се на масови злодеяния, са допустим начин за прокарване на социални промени. Корените на тази представа той намира в зверствата на Първата световна война, а комунизмът и нацизмът посочва като нейно естествено продължение и доразвитие.

Разглеждан в по-тесен ареал, комунизмът е завършено въплъщение на стари въжделения и настроения, характерни за България и за околните общества. Неговото продължително господство е израз (освен всичко друго) на миноритарното, маргинално, повърхностно и привнесено място на либералния граждански и стопански мироглед из нашите ширини. Преносите му в региона приемат странни форми, като дори през епохата на триумфиращия либерализъм на Запад тук той присъства като оксиморон, видоизменян е до неузнаваемост в идеи от рода на „либералния национализъм“.[234]

Накрая, кълновете на комунизма могат да се намерят в интимната микросреда на ежедневното лично и социално битие. Малките компромиси, конформизми или мерзости, треперенето пред началства от всякакъв ранг в „първата“ (а и в днешната „втора“) капиталистическа България са често фрапиращо съпоставими с тези от житието през колективистичните комунистически години. „Кооперативният човек“ отпреди 1944 г.[235], например, влиза до голяма степен подготвен в новия строй. Той може и да се бунтува срещу премахването на частната собственост, но в наложените условия се адаптира с познати му отпреди рефлекси и вирее в „комунална“ среда, която му е добре позната. А що се отнася до сегашния контекст, сигурно е, че ако системата не се беше сменила, мнозина измежду тъй активните, напористи и свободомислещи днес „елити“ биха били послушници или също толкова напористи активисти на една стройна авторитарна организация.

9. Да се наблегне върху елементите на приемственост в комунизма не значи, че те се изповядват от онзи, който ги изследва.[236] Означава само, че изследователят допуска възможността сходни феномени да се появят отново, макар и облечени в различни одежди. Достатъчно е стечение на обстоятелствата (да кажем, мощна кампания за промиване на мозъците, икономически интереси, внушение за външен натиск или опасност) и социумът се оказва в ситуация, където неща, които са изглеждали неправдоподобни, изведнъж стават приемливи.[237] В крайна сметка, тоталитарните и авторитарните режими успяват да създадат климат, в който маси от хора намират оправдания и даже морални основания за действие в съответствие с исканото от тях. „Линията“ и налаганата етика стават „нормални“ и „естествени“ или поне се превръщат в компромис, който може да бъде преглътнат. Тоталитаризмите изграждат мотивации, които не са чужди на човешкото съществуване и поведение: ето защо размахването на закани и анатеми срещу тях не помага и, следователно, не е изключено някаква тяхна разновидност да възникне отново. Съвсем не мисля, че трябва да се дава положителен знак на комунизма, но съм убеден, че отрицателният следва да бъде търсен навсякъде: и в настоящето, и в по-далечното минало. Патосът за противоборство на „злото“ не бива да присъства само в отношението към един период от българската история.

IV

10. Мислейки комунизма, историкът (а и всеки разсъждаващ човек) неизбежно се пита за въображаемите алтернативни сценарии. По хегелиански вярно е, че в историята е можело да се случи само онова, което действително е станало. Но спекулациите с имагинерни варианти (counter-factuals) остават привлекателно упражнение по интелектуална есеистика.

Трите дати-маркери дават добри отправни точки за обсъждане на хипотетични траектории през последвалите ги двадесет години. Мартин Иванов вече е очертал контра модел на развитие след 1878 г. Според него, евентуалните стопански рационални решения за нашите земи биха били в рамките на Османската империя, а не в тези на реално възникналата независима България.[238] Това е от многото примери в историята, когато политическата логика взима връх над икономическата.

11. При комунизма нещата са по-ясни. „Конкуренцията“ избуява буквално от другата страна на границата ни. С достатъчно основания следвоенна Гърция би могла да се разглежда като осезаемата виртуална алтернатива на комунистическа България от същия период. Осезаема, тъй като става дума за реално съществувало в други условия сходно общество, виртуално, защото то е огледален образ отвъд Желязната завеса, алтернатива, доколкото този образ е съзнателно граден и лансиран именно като по-добрата версия на случващото се у нас.[239]

Доводите Гърция да бъде приета за материализация на нереализираната „капиталистическа“ опция на България са няколко. В междувоенната икономическа и политическа култура на двете страни са налице ключови отправни точки, които им задават еднопосочна инерция, след като попадат във враждуващите лагери. В много отношения гръцкият краен етатизъм е мекият вариант на българската брутална национализация, а гръцката авторитарно-полицейска политическа система, просъществувала години след гражданската война, е мекото алтер его на българския тоталитаризъм. Сравними са хронологиите на дългосрочните тенденции на растеж, на „златните години“ и на сривовете. Политическата икономия, микро и макроикономика в съседните държави разкриват множество огледални (в рамките на отричащи се модели) подходи към аналогични проблеми.

Когато България започна своя преход, у нас на Гърция се гледаше като на пример за подражание и като на привлекателен, средносрочно достижим образец. Но случващото се днес там оголва всички язви на този образец – смазващо държавно присъствие, олигархично-клиентелистки образувания, кръвосмесителни отношения между политика и стопанство, изкривени пазари, отсъствие на воля и сила за реформи… Гърция в момента преживява крах на следвоенния си модел така, както България преживя двоен крах (през 1989 и през 1996-1997г.) на неговата алтернативна (комунистическа) хипостаза.

12. Как, накрая, изглеждат виртуалните алтернативи от гледна точка на двадесетгодишно отдалечение от комунизма?

Макар след 1989 г. тъй нареченият цивилизационен избор да изглежда направен (плакатно и гордо доказван с постигнатото членство в ЕС и НАТО), в неговите рамки обществото ни всъщност е изправяно пред серия не по-маловажни опции. Пътят през тези години до голяма степен ни се случи по силата на външни обстоятелства (икономическа условност; геополитика), но начинът на преработка на нахлуващите отвън разнопосочни послания отразяваше вътрешната предразположеност и приемственост. Това се прояви още пред съвсем ранните дилеми, когато професионалната, ценностната и социалната ориентация на старите и на новите „елити“ внушаваха страх от наложителната шокова терапия и предопределиха пределното забавяне на реформите. Вероятно още по-съществен беше изборът между двете Европи – тази на англосаксонския и на „южняшкия“ модел. Латентните (наследени отпреди комунизма и усилени до крайност от него) предпочитания се проявиха в очевидния уклон (отново по гръцки образец) към етатисткото (а не към либералното) лице на ЕС; в очакванията към Европа като към вечен донор на лесни пари; в загърбването на Веберовия и Шумпетеров архетип на предприемача за сметка на клонираните от брюкселската машина капиталисти, уповаващи се на разпределяни от бюрократи държавни/общностни субсидии. Силата на онова, което обобщавам като „комунално начало“, излиза наяве в странни лапсуси и рецидиви. Личностен лапсус на историята е (нека ми бъде простено сравнението) сходният типаж, начин на мислене, разбиране на обществото и флиртуване с него на фигури като Тодор Живков и Бойко Борисов. Интелектуален рецидив е настойчивото връщане (също от сегашното управление) към някогашното социалистическо („материално“) усещане за прогрес, въплътен в магистрали и други предметности, тогава, когато днес смисленият напредък е трудно измерим и изплъзващ се. „Икономиката на комините“ е отново противопоставяна като по-висш клас на непълноценната „икономика на услугите“ и на финансовата сфера. Националистически рецидиви изплуват в периодично припламващи изблици на тлееща етническа нетърпимост, лесно възпламенима от всяка дребна искра.

Новото в текущата глобална кризисна ситуация е, че тези реликти получават силно рамо отвън. Западът се приближава към онова, което през последните две десетилетия е критикувал в Източна Европа и особено силно в България. Най-силните послания на пещерен антикапитализъм и за край на и без това крехкия либерален консенсус идват вече, със слово и пример, от доскорошните извори на либералния модел. В същото време, на Изток Унгария твори обагрена с национализъм и популизъм авторитарност под погледа на загубената в юридическия си лабиринт и парализирана в политическата си коректност Европа. Живеем в момент, в който досегашните репери се пренареждат, елитите се дискредитират, размиването на (икономически и социални) ценности е повсеместно, пазарът, институциите и правилата се делегитимират.[240]

Всичко това неизбежно се отразява върху начина, по който е възприеман – най-вече от непреживелите я поколения – последната от трите повратни точки в новата българска история, тоест, самият комунизъм. За да се установи наново, че не съществуват закотвени (били те в рамките на някакви си двадесет години) представи за миналото…

Източник: в. „Култура“

Румен Аврамов (род. 1953) е български икономист и стопански историк.

Коментари (6)

- 25-03-2012|сухиванов

значи всички бивши комсомолски „фактори“, дето вършееха из научнокомунистичните среди, като тоя другар тук, а, приличат на спукани плондери – ще изпускат соцтерминологията си с години, досущ като чернобилски реактор;

държавата и революцията, която ги изпълваше до върха на самодоволните им кубета, сега се появявя носталгично?! като някаква есеистика. и нямам как да не така, след като властовия ресурс, дето им беше в доктринерските ръчички, сега е само възпоменания; те не могат да повярват, че хората не искат да се занимават със соца, където имало манджа за всички и прясно сготвен соцреализъм в изкуството, а тоя тук, който се изживява като велик инквизитор, едва ли не кардинал в сянка, ще ни занимава с излинелите си усещания. причината: не забогатял, като някои свои другари. сори. писна ни от вас.

пп. обърнете внимание, колко са „неразбрани“, демек каква я мислехме, каква стана, любимото оправдание; не, няма нужда от кръгла маса за социализма, защото нещата, които се случват не са мистични и са ясни за хората с морално съзнание. социализма беше царството на фалша, на имитацията и симулацията, на тоталната пошлост, ако някой изпитва носталгия по това, то значи е такъв. и може да си отговори на „питането“ защо е такъв, т. е. скапан комунист.

- 25-03-2012|Таня Иванова – Лъхате на следдеветосептемврийски реваншизъм, сухи

Не е ясно защо сте толкова груб, сухивнов. Опитвате се да обясните отрицателното си отношение към Румен Аврамов с това, че не се е възползвал от промените, но не сте прав – той не остана с празни джобове. Приличате ми на следдеветосептемврийски реваншист, който е успял да си върне дядовата едра градска собственост – това е всичко, което ни донесоха промените след 10 ноември 1989 г. Няма нищо посткомунистическо в това да си сит, образован и здравноосигурен – необходимо е всеки ден. Срамно е нови капиталисти като тези, които защитавате, да не плащат заплати, хората да са перманентно недохранени, децата да са необразовани, а болниците да са превърнати в бакалници, които продават здраве на килограм. Не си падам по „Броненосецът Потемкин“, обаче и тази кървава садистично-розова каша, която се лее от кино и театър не е кой знае колко по-добра от „прясно сготвения социреализъм“. Капитализмът в България и неговите защитници – като Вас, се издъниха, защото допуснаха ченгета и политкомисари да го правят. Нали знаехте какво искате. Аз лично и до днес не съм наясно какво стана. През последните 3 години сигурно 10 пъти съм казвала „Искам си соца“. Свобода – в това число и на словото, пазарна икономика на инициативни хора – това са тъпи клишета, с които се замаскира жестоката тотална принуда за къшея хляб. Преди беше комунистическата идеология, сега са парите. Има ли значение как се наричат.

- 25-03-2012|Комитата – Мога да допълня с един пример

Георги Марков напуска България през 1969г точно защото се опитва да рефлектира върху събитията от 1944г с документалната си пиеса.

- 25-03-2012|Дончо Аврамов

Икономист и стопански историк, какъвто е този автор не може да обясни тоталитарния режим 1944-1989 г. Единствено мини-историците и наред с тях публицистите-изследователи от типа на Христо Христов могат да вникнат в тази удивителна нелепост, наречена комунизъм – вярвайте само на тяхните изводи и тълкувания. Освен, че е далече от истината, четивото на този автор е и скучно. С тази научна апаратура, която ползува той не се стига до никъде, освен до баналният извод, че докато свят-светува ще цари бъркотия. Нещата се променят когато на нацизма и комунизма се гледа като на престъпление срещу човечеството. Що се касае до носталгията по миналото – още ли не разбирате, че тя не се налага, тя вече си отива! Крепи се единствено в спомените на все още живите екстремофили от миналото, които бяха открили, че животът без свобода е всъщност… удобен. Макар и позорен. Е, те си отиват, тези хорица, носталгията ще изгуби своите носители и любопитството на новите поколения – т. е. на любознателните части от тях – ще се отправи единствено към разкриване на безумието, наречено комунизъм. Има ли днес човек, който изпитва носталгия към нацизма? Не, естествено, освен някои стогодишни бивши есесовци. Но има нестихващо любопитство към чудовищността на това време. И на неговите деятели. Същото предстои да става и тук. Но до тогава всеки може да се забавлява с писане както намери за добре.

- 06-04-2012|случаен читател

Дончо Аврамов – нищо не ми казва Христо Христов, предсказуем от начало до край – стандартен пример на примитивна, скучна поръчкова идеологизираност, „в крак с времето“… Точно огледало на предишните професионално индоктринирани „пазители“ на идеологическата чистота… Предполагам, че и като загубим 90% от българите (за 22 години загубихме 20%) ще продължат да са фиксирани върху „престъпленията на тоталитаризма“…

Таня Иванова – напълно Ви подкрепям!

Румен Аврамов – не само професионалист- висока летва,

но и независим интелектуалец…

Поздравления за текста!

- 22-10-2012|читател

Вероятно след като обстойно е изучил носталгичното в историята, авторът ще се насочи към възторженото – кога историята ще се занимава с възторженото, в какви рамки и пр интересни неща.

Кандия

Автор: Васил Славов

„Всичко е в пречупването на светлината“ – пише С. Баура, който счита, че в Гърция липсата на сенки води до култ към изчистената форма и оттук към точния обем на скулптурата и яснотата на мисълта. Джулиан Джеймс приема, че в Древна Гърция за последен път в историята на човечеството се е осъществявала директната връзка Бог – Човек. Ветряла се е дясната сфера на мозъчното полукълбо, полукълбото на музиката и поезията, Богът е нашепвал, Човекът е следвал нашепванията, отворен, красив и изправен. След това идва обременеността, нашепванията се превръщат в сънища, сънищата в страх.

В развалините на Тера, Снторини, облаците пълзят ниско, повдигни се на пръсти, протегни ръка и можеш да докоснеш светлите им къдрици. Морето се е протегнало, е-хе, само късовете лава на Неокамени затварят погледа, поел натам, към хоризонта и отвъд. Далечни острови изплуват от булото на сутрешната мараня. Възвисено синьо, пръснато навсякъде, пренесло цвета и силата на морето в цвета и силата на църковните куполи. Където и да си, вдигнеш ли поглед, виждаш море и кръст, който го пази. Спокоен съм. Дишам. Може би летя. Небето и то, чисто като покривките, дето разстилат сутрин гъркините. А отдолу, в нозете на полета ти, скали, равност на суха и мъдра земя. Нашепването на Бога. Или това е топлият бриз, прокрадващ се в кедрите и пиниите на Кносос. Днес и двадесет века преди Христа. В мекотата на слънцето, в падането на залеза над Ойа, в усещането че няма страдание, защото сливането с безкрая е пълно. Минава пътят ни между белите лястовичи гнезда на къщите във Фира, бризва по тесните римни и кръжи в безмълвието на Пиргос, където човекът и козицата дърпат връвчиците си. Няма страх, разкаяние, гузни изкупления. Скромна изчистеност на природата – лози, пръст, плиснало се слънце. И там, в легендите за Богове, говорещи с Човека и за Човека, смеещ се с Бога, погледът се отпуска, кръжи, диша с пълни шепи. Бяло. Пред сините очи на църквите. Цветовете на морето и топлата светлина. И се питаш къде е междата, която очертава спокойствието на античната сила и мисълта към страдалеца ни?

Намирам моя отговор в Крит. Минойският, Микейският, Дарийският, Елинският, Римският, Византийският, Арабският, Венецианският, Османският, дори Египетският за десетилетие и Новохристиянски Крит. Пласт върху пласт. Вяра върху вяра. Битка след битка. Преливане на сила и отмиране на силата. Конете на минойците танцували, било изтънчено, префинено, дошъл и краят. Отпуснал се захватът на Римската Империя и влезли Сарацинските араби… Венецианците се били с Генуа, оставили следите си за повече от четири века и сетне влезли в най-страшната битка за отстояване на Христовата вяра. Битката за Кандия. Падат 150 000 мъже, пренесли кръстовете на Европа – свети наемници. Накрая пада Кандия. Последната крепост на вярата ни.

И там някъде, до сухата пръст, до натежалата от кръв пръст се изправя един простичък кръст, който будува. Гробът на Казандзакис. В шума и цветността на улиците, сред останките на Венецианските Ложи, до гордата красота на крепостта в която се блъскат вълните и пръските им покръстват, разбираш, че не е възможно никъде другаде православният дух да вдигне въпрос към себе си така, както прави това Казандзакис. Животът плиска, Крит носи в полите си силата на отстояването, на хвърлей планината Ида си спомня раждането на Зевс, шупти вино, лее се тежък зехтин, веят се гарвановите гриви на критянките. Това е възпявал Казандзакис. Възпявал е силата на живота, необяздеността му и в същото време е носил в себе си верността към традицията и видението за падането на последния Християнски бастион. И са се раждали писанията на Критския дух в борба между кръста и езическия танц на Зорба, в който танц има само радост от живота, без вяра в отвъдното, с твърдо потропване тук и сега – на тази силна критска земя.

Страшна е била борбата на Казандзакис. И накрая пада като Кандия. И се обръща към предците си и рапортува пред този, скрил се зад новото си име – Ел Греко. И не танцуващ Дионисий има на гроба му, а прост кръст, висок и любопитен. През деня той гледа морето, пази земите си, а вечер се заслушва в песните на капитан Михалис, в скромността на Манъолис и в стенанията на Буболина. И сухне за узо, ледено узо, което потомците му, загрубели и свободолюбиви, пият след залеза.

За миг се заслушваме. В шептенето на Казандзакис.

Светлината е останала непречупена.

Васил Славов (род. 1958) е български автор и поет. Завършил е английска филология в СУ „Климент Охридски“. Автор на няколко книги с поезия, разкази и един роман, между които: Спомен за Потоп (1989), Записки на Препарирания (2001), 7 Часа Слънце (2005). Живее в Питсбърг, САЩ.

Коментари (2)

- 04-03-2012|сухи

надценяване на православието пак.

- 06-03-2012|rheaervb

ква беше въобще връзката с православието.

и за кво става дума въобще в този текст – или това е есе, фикция, която цели да покаже, че писачът му е учил нещо за митологията и е чел казанзакис.

поредното словоблудство напоследък в Либерален преглед

Три истории за провала

Автор: Васил Георгиев

(или защо чуждият провал трябва да ни радва)

Всички знаят тази история, където Лора интервюира по телефона министър Божидар Димитров, а той каза онова за шибания народ.

Припомням я, защото скоро споменът за нея ще потъне като сладко от боровинки в липов чай и всеки опит да го извадя неразтопен, ще бъде невъзможен, както е невъзможно да се провалиш, а после да върнеш времето в секундата отпреди провала и да я изиграеш правилно. Тази невъзможност на отминалото време да се върне, ме задължава да извадя от него най-важните неща и като скъпоценни мощи да ги сложа в реликвария на житейския си опит.

Горе-долу подобни глупости ги ръсил министъра в интервюто, но все пак то вървяло в рамките на приличната естетика на любезния разговор. Поводът бил, че на остров Свети Иван, срещу къмпинг „Градина“, екип от археолози открил малък мраморен саркофаг с кокали, които същия този екип обявил за мощите на Свети Йоан Предтеча – братовчед и кръстник на нашия Спасител и Господ Иисус Христос.

Да се докаже автентичността на мощите е възможно единствено ако сравним ДНК от тях с това на Торинската плащеница на Христос, ако преди това сме сравнили ДНК от кръвта от плащеницата с доказано ДНК на някой от двамата. Тоест, работата нямало как да излезе от този омагьосан кръг на непознанието и затова Лора, която е журналист, се обадила на министъра. Целта ѝ била да го пита как точно е установил автентичността на мощите – дали благодарение на научния си капацитет, на някоя добре пазена тайна в тайните служби или благодарение на осенило го небесно откровение.

До петата минута министърът се справял чудесно с въпросите, без да казва нищо, което да го изобличи като пълен мошеник. Звучал достоверно и по всичко личи задачата и на двете страни била изпълнена. На Лора задачата била да полее с вода семето на съмнението за по-критичните слушатели, а на министъра – да убеди по-некритичните слушатели, ако не друго, то че археолозите не са изровили кокалите на някоя скромна прислуга от близката римска баня.

За зла беда, точно когато разговорът отивал към изчерпване, вторият телефон на господин Димитров започнал нахално да звъни. Министърът се ядосал на досадника от насрещната слушалка, но поради една позната особеност на човешката психика, насочил гнева си към най-непосредствения обект, занимаващ съзнанието му, а именно – към всички, които се съмнявали в автентичността на мощите. Направил го с неособено любезните думи, които повечето вестници цитираха така:

„Защо бе, майка му стара, защо толкова злоба, бе. Ей т›ва не мога да си обясня при този шибан народ, при тези шибани колеги. Защо го правят?! Ние, българите, сами ще се изядем наистина!“

В защита на министъра искам да отбележа следното.

Отвратително е докато говориш по единия телефон, да ти звъни другия. Това е било повод за скандалите ми с хора, които въобще не са заслужавали, но са имали лошия шанс да ми звънят по втория телефон, докато говоря по първия. Да не говорим за тези, които звънят първо на единия телефон и като чуят сигнал „заето“, веднага пресират на другия, за които хора определението „шибани“ е меко казано меко.

Не телефонът е обаче проблемът, с който искам да ви занимавам тук. Най-неприятното в случая е как този страничен детайл (телефонния звън) може да те доведе до такъв впечатляващ провал. Някои хора не могат да разберат защо думите на министъра са провал, но самото съществуване на такива хора категорично подкрепя тезата на министъра, за наличието и на шибан народ.

Двете други истории които искам да разкажа в тази връзка и които ме радват, както само може да радва чуждия провал (което признание пък подкрепя тезата на министъра за самоизяждането) са следните.

Сега веднъж един искал много да се изфука пред приятелката си колко е отворен и ѝ обещал да и намери амфети за някакво много вихрено парти на Renesanz.

Мацката била от онези криви същества, които за две линии са готови да ти посмучат пишката и уикендите да не се занимават с нищо друго освен с амфети и пишки, а в останалото време между понеделник и петък да се чудят защо животът им е скапан, дразнещ и лишен от смисъл. В случая обаче тя имала късмет и попаднала на нашия пич, който, освен че между понеделник и петък работел в офис, в останалото време искал да изглежда отворен.

Намерил той от свои приятели телефона на дилъра на амфети. Приятелите го предупредили да си приготви предварително парите и да не се бърка на място (не че пичът не знаел), за да не изглежда подозрително. Казали му също така, че е редно да проведе един кратък разговор с дилъра при срещата им. Важно е да изглеждате, все едно сте стари приятели – казали му те – защото ако има куки наоколо ще изглеждате като все едно сте стари приятели, а не като купувач и продавач на незаконни вещества. Можеш да говориш за времето или за квото си искаш, ебаси, най-големите тъпотии дори, няма никакво значение, и без това няма кой да те слуша.

Нашият бил сравнително опитен мъж, но все пак леко се притеснил. Било ден за размисъл, а на следващия ден били парламентарните избори, на които хората избрали министъра, за който стана дума по-горе.

Пичът внимателно подготвял репликите си. Мислел да каже, че днес е ден за размисъл, затова му били амфетите, ама му прозвучало тъпо, понеже дилърът справедливо щял да го вземе за идиот, защото вероятно в представите му гласуват само идиотите. А нашия все пак възнамерявал да продължава да угажда на кривото същество, което изчукал на някакво афтърче две седмици по-рано, което по необходимост включвало потребността от все по-чести срещи с дилъра и изграждането на един вид взаимно доверие със същия.

Отхвърлил идеята да говори за времето, а ако тръгнел да говори за колата му или да го пита как се казва, онзи можел да стане подозрителен. Мислил си дали да не говори за мачове, но мачове по това време нямало. Накрая му дошла спасителната идея да каже нещо за арабите и дюнерите, които били наблизо. Решил да каже, че арабите както днес режат дюнерите с големите си ножове, така утре ще режат с тях християнски глави. Това било вече ок като лаф и нашия пич продължил с тренировка на самото приемане и предаване.

Държал в ръцете си парите, сгънати между палеца и показалеца и вкъщи тренирал как ги бута в ръката на дилъра, докато двамата си стискат ръцете. Изобщо премислял варианти, но за да не ставам отегчителен, ще кажа че отишъл при дилъра, ръкували се, прехвърлили си стоката срещу парите и всичко минало чудесно. Дори не станало дума за арабите и техните големи ножове, главно защото дилърът изглеждал малко черничък.

Вече освободен от напрежение, нашият човек бързо закрачил към дома си, за да се отърве от неудобния товар, който парил в левия му преден джоб. По пътя му, по тесния тротоар пред него, някаква жена бавно се клатушкала с торби във всяка една ръка. Нашият пич бил леко припрян, а жената се засуетила пред него. Първо тръгнала наляво, после надясно, нашия се блъснал в нея, но леко. Тя леко го бутнала с ръката си, „внимавай къде ходиш, момче“. Нашият пич бил малко нервен още от сделката, иначе не бил такъв, но я бутнал и той не много силно и и казал „гледай къде ходиш ти, бе!“.

Тук обаче жената се оказала марда, загубила равновесие и паднала на земята с торбите и с все сила. Уплашил се нашия пич, тя още повече, разкрещяла се за помощ, завила като йерихонска тръба, която още малко щяла да срути кооперациите наоколо. Развикала се „ръката ми ръката ми!“, защото се оказало, че при падането някак е успяла да седне върху ръката си. Нашият пич тръгнал да се извинява и да и помага да стане. В този момент обаче отнякъде се появили двама мъже, хванали го под мишница, крадец ли си какъв си, звъннали на сто и дванадесет, а след две минути дошли двама полицаи, които откарали участниците в конфликта в районното. Там извадили вещите от джобовете на нашия и открили това, за което вече всички ние знаем че си купил малко по-рано.

Друг един пич пък решил да предложи брак на приятелката си в „Тобако“, където така или иначе се бил запознал с нея две години по-рано. Говорил лично с Ясен Петров, диджеят, последният да спре музиката някъде към единадесет та да може приятелите и да изпеят едно „хепи бърдей“ и той да ѝ предложи да се съюзят пред държавата, като ѝ подари годежен пръстен. Щяли да бъдат пичът, приятелката му и нейните приятелки и приятели, защото тя имала рожден ден и пръстенът щял да бъде един вид подарък, ведно със самия него.

Нашият пич се притеснявал и защото приятелката му леко се колебаела спрямо него. Но две години били период за който или трябва да решиш да предприемеш нещо или да си ходиш.

Купил за деветстотин лева пръстен от бяло злато с малък диамант от „Алтънбаш“ с опция за обратно изкупуване, при положение че тя откаже брака. Седнал в „Тобако“, веселил се с компанията и докато стане единадесет изпил три водки.

Точно в единадесет Ясен Петров спрял музиката изпяло се „хепи бърдей“ от приятелите и дошъл момента на истината.

Изправил се пича, заведението притихнало защото нямало музика, така или иначе било тъпо и очевидно че след хепибърдея двамата изправени млади хора ще са тези които ще направят вечерта интересна.

Пред погледа на всички нашият застанал на колене, отворил кутийката с пръстена и попитал приятелката си дали ще се омъжи за него. Тя изпищяла и избягала в тоалетната, но се върнала след по малко от минута засрамена, било емоционална реакция, малко като на министъра по-горе. Но нито „да“ нито „не“ казала, а казала „чакай да помисля“ и мислила пет минути в което време нашият пич изпил още една водка.

След това казала „Да!“

Настъпила такава еуфория и такъв купон, а за нашия пич и облекчение, което го накарало да почне да пие водка след водка. Хората го тупали по раменете, а той обяснявал на всичките приятелки на приятелката си как подготвил всичко и как не бил сигурен и как това било толкова яко. Изобщо бил център на внимание, което в последните две години на връзката му не се случвало толкова често.

В един момент започнал да си говори с тази приятелка на приятелката си, която навремето не би имал нищо против да изчука и която също май показвала някакъв вид интерес към него. Но вече нямало как да стане и за компенсация той почнал да и разказва как когато те двете са били заедно преди две години в „Тобако“, той се чудил коя от двете да сваля, но тя, приятелката де, тогава си имала гадже и в общи линии така се случило, че той избор нямал. „Което разбира се нищо не значи, но просто искам да знам че го знаеш“, казал.

Тя го знаела, защото той неведнъж вече ѝ го бил споменавал пиян. Освен това и тя била доста пияна, и както си говорили двамата започнали да говорят все по-интимно и подробно, а когато вече съвсем скъсали въжето, някъде към два и половина, започнали да се натискат един друг в женския кенеф. После влязли в кабинката и почнали някакво не особено удобно чукане.

Както стана дума, тази приятелка била приятелката, която най-често излизала с бъдещата булка и съответно на това двете, както често правят жените, ходели заедно до тоалетната. За десет години двете толкова пъти били ходели заедно до тоалетната, че приятелките им казвали, че си били синхронизирали отделителните системи. Това разбира се било невярно, дори неособено смешно, но истината била, че когато едната я нямало в бара, другата също усещала потребност да отиде до тоалетната за да не виси сама, дори и да имало други познати наоколо.

Получило се точно така и този път. Отишла бъдещата булка в тоалетната на „Тобако“, изчакала си реда възмутена пред зелената врата, зад която се чували охкания, а когато след като охканията спрели същата тази врата се отворила, тя видяла как приятелката ѝ и бившият и бъдещ съпруг, излезли, гузно намествайки дрехите по себе си.

Сега знам, че все ще се намери някой неособено интелигентен човек, който ще попита каква е поуката от тези истории.

Поуката, любезни мой читателю е …

Всъщност, дълбоко се съмнявам, че всичките ми читатели са любезни. Статистически е невъзможно. Може например някой читател да е отворил книгата малко след като е изчукал майка си отзад без нейно съгласие, а точно него да наричам любезен покрай всички други е прекалено. Затова, ако приема хвърлената ръкавица от тези, които непременно искат поука, ще се наложи да ви сложа в тази ръкавица, заедно с този невъзпитан и неуважаващ собствената си майка читател. Няма да го направя, но за да не разочаровам съвсем тези, които имат нужда от чуждо ръководство в този сложен и недобре обмислен свят, те нека да приемат следната поука. Тя е, че не трябва да си купуват наркотици, не трябва да обиждат арабите, не трябва да имат два телефона и не трябва да чукат приятелките на гаджето си. Нито майка си, разбира се, но това мисля да е общоизвестно.

За всички други, които знаят, че поуката не е нещо, което можеш да приложиш като матрица към всеки случай от живота, историите са едно напомняне, че провалът се крие под някое от всички еднакви павета, върху които стъпваме и чака да го настъпим, за да изплиска неочаквано мръсната си вода върху нас.

Ако достатъчно внимателно стъпваме по паветата или ако имаме късмет и провалът не ни сполети през целия живот, накрая все пак ще умрем, а по-голям провал от смъртта още няма открит. Затова мисля, че е по-добре злорадо и с удоволствие да изръкопляскаме на чуждия провал, пред това да се преструваме на омерзени от чуждото падение.

Васил Георгиев е български писател, автор на „Будистки плаж“, 2008, „Уличник“, 2010 и „Деград“, 2011. Последната му книга, „Деград“, спечели авторитетната литературна награда „Хеликон“ за 2011 г.

Коментари (4)

- 28-02-2012|Гост

Този текст си е чист провал. Да не говорим за отчайващата езикова култура на „автора“.

- 01-03-2012|Anna

PROBLEM!!! Kakvo tryabva da procheta za da neutraliziram bludkavia vkus sled „tova“…

„…avtoritetnata nagrada Helikon…M. daaaa.

- 02-03-2012|Гост

Още една история за провал:

„Било ден за размисъл, а на следващия ден били парламентарните избори, на които хората избрали министъра, за който стана дума по-горе.“ – тази изключителна глупост не трябва да се оставя да се размие като сладко от боровинки в липов чай и трябва да се напомня на автора ѝ до края на живота му.

Няма връщане назад, написаното остава.:)

Може ли един „носител на авторитетна награда“ да не знае, че избори за министри няма? След получаването на някакви литературни награди някои младежи се изживяват като авторитети по всичко, та се произнасят по въпроси, от които нямат най-елементарно понятие. Политическо невежество плюс досадна женска логорея с назидателни претенции – така оценявам този текст.

Освен недостатъците си, Божидар Димитров притежава знания, достойнства и заслуги, които могат да оценят само хора, прочели като него няколко вагона книги. Какво по-голямо доказателство от горния текст, че е прав за „шибания народ“?

Живей бавно

Автор: Люба Александрова

или Малко думи за Иванко Николов

Разхождахме се из Борисовата градина. Аз и Иванко. Наговорихме се да вървим бавно и да си разправляваме. Това беше негова си дума. Беше я избрал сигурно заради мекото влияние на л-то.

Разходката ни беше от Латинка до Орлов мост.

Иванко занесе на своя приятел Радой Ралин първия си превод на ЕсенинМосква Кабацка или моят Есенин. Аз само го придружавах, за да се насладя на общуването между двамата, да поседя в спартанската стаичка и да попивам. Запомнила съм тъничката, тясна черга на пода, леглото с метнато върху му одеяло, пишущата машина и отворения пакет обикновени бисквити върху масичката. (Спелингът тутакси сигнализира и ми предлага да поправя. Зная, че се пише пишеща, но Иванко я наричаше пишуща, по свои съображения, аз само вярно го следвам.) Радой Ралин и Иванко. Впечатли ме маниера им на разговор – и двамата разправляваха. Всеки по своему. Не просто разговаряха, а изваждаха думите от дълбокото, изнасяха ги навън, изричаха ги, за да се радват и те на виделината и привързването на хората един за друг и за околното.

Радой Ралин ни почерпи с вода и бисквити. Даде ни и по една за из път. Ей, толчава, разпери ръце навън Иванко, виж колко голяма е бисквитата на Радой.

Вървяхме и вървяхме, и вървяхме. На дълги интервали поспирахме, отхапвахме от бисквитата, наслаждавахме се и пак тръгвахме. Помалквай си, да е по-дълго, да усещаш сладостта, казваше баба ми Люба. Като че ли си бяха плюли в устата, Иванко ми каза почти същото. И добави „Не бързай, не бързай в нищо… Живей бавно, бе, живей бавно.“

Разправляваше предимно той. Не се бяхме виждали дълги години. А след като се срещнахме, нямахме случай да останем насаме. Този път си беше чист късмет. Иванко имаше желание да говори, да сподели с някого за неговата любима жена Ани. Беше ѝ посветил прекрасни любовни стихове, изваяни, с тънка еротична нишка… Знаех ги, знаех нещичко и за голямата му любов. Но очевидно той имаше нужда да изкаже всичкото. Онова всичко, което таеше в сърцето си. И понеже ме беше избрал за довереник на своята съкровеност, спирам дотук за Ани.

Без да е висок, бих казала по-скоро малко под среден ръст, Иванко се видеше едър. Най-вече заради походката. Ходеше бавно, с леко разтворени и заоблящи „О“ крака, като кавалерист. Стъпваше някак последователно отчетливо, с единия крак, с другия крак… с единия, с другия. Беше широкоплещест, с опнат гръб, с вечна цигара в устата, по-рядко между пръстите. Бог му беше дарил звучен, богат баритон. Той осъзнаваше красотата на гласа си, гордееше се с нея, показваше я и я модулираше с невероятно умение. Може би и точно затова четеше стиховете си напевно, малко по руски обичай, играейки с гласа си и неговото богатство.

Спряхме под един бор.

– Имаш ли от твоите? Че ги свърших…

– Как иначе… Пушиш цигара от цигара.

– Ш-ш-шт, моме. Не ме кори. Дай, ако имаш.

Подадох му кутията с цигари.

– Слаби са ми тия… Какво пушите вие, тревки, тревки без сърце, щото сърцето им изтеглено, изсмукано отнапред, насила… Нейсе, както знаете… Правиш ли нещо, прави го…

– Както трябва или не го прави – довърших аз често изричаната реплика.

– Люба, приятели сме, че и пишеш… Добре пишеш, добре… Щом го казвам. Но бързаш понякога… То е като да изтеглиш сърцето на тревката предварително…

Хванах го под ръка, потеглих го да тръгваме, имахме уговорена среща на Орлов мост. Опря ми се.

– Не ме препирай. Закъсняваме ли, закъсняваме… Голяма работа, минута, две, пет. Облегни се на дървото. Хубаво се облегни. Чуй го… Чуваш ли го?

– Не – засмях се аз, облегната на висок, тънък бор. – Къде ще го чувам? Само ти ги можеш тия работи – като дъжда, дето вали в една тетрадка…

Иванко извади нова цигара. Запали я. Палеше с клечки кибрит. Не признаваше запалки. Клечката гори дървото си, а запалката – газ … аз от дървен огън искам да потегля цигарата. Смукна дълбоко няколко пъти, погледна ме и с леко укорна усмивка каза:

– Пропускаш нещо важно… Вали в една стара тетрадка… В новата може и да вали, ама не е то. Не е. Кажи ми, разправлявай ми ти сега – защо дъждът вали различно в стара и нова тетрадка, а?

– Изпитваш ме, що ме изпитваш?… Добре – защото по новата дъждът се хлъзга, не е като по старата – там оставя различни следи, хващат се те за тетрадката, променят я, живеят си заедно малко или много сетне заедно…

Иванко ме спря с ръка и ме бутна назад, към бора. Замълчахме. Посегнах и аз към кутията с цигари. Не ми даде. Сложи пръст на устните си. Мълчалив и строг, изпуши цигарата, каза:

– Що да ги хабиш, не си пушач като пушач… По-добре ги остави. Или не, недей… Като дъжд в новата тетрадка, плъзгат се те по тебе…

– Може би си прав, но кой ще подава на приятелите ми в нужда, ако ги спра?

Тръгнахме отново. Аз вървя, той плава в ниското. Загребва с единия, с другия крак, поспира, общува си със земята и с околното.

– Иванко, кажи ми пак за Чеч? Помниш ли, бях толкова впечатлена, че и стихотворение написах… Бяхме млади… Е, относително. Между 30 и 40.

Повод за ново спиране. Любимият му Чеч. Не може да се говори за Чеч и да се върви, не може.

– А-а, Чеч. Страшна земя, свидлива. Хем свидлива, хем не може да се удържа, сама себе си не може да спре. Та хората ѝ помагат, да не отиде цялата долу, в ниското… Бяха ме пратили очерк да пиша… Пратих очерка по пощата и останах там бая време. Бедно, топло и свидливо. Харесвах жените им. С кърпите на главите и чевръстите ръце, с тихите боси нозе… Знаеш ли, че ходят боси по ската… Копаят, садят, плевят, подпират – боси… Все боси. Питал съм ги защо. Пари че нямат, нямат, но не е то. Така си ходим, баба така, мама така, аз така – отзова се Седара, имаше такава красива синеочка… Седара, ожениха я в друго село, на сватбата не отидох, не го искаше тя момчето, насила я дадоха. И аз не отидох да я видя нажалена и покорна.

Натъжи се той. Пак спряхме. Пак цигара. Аз вече се притеснявах от закъснението. Но как да го накарам да бърза? Него, живеещият бавно? И същевременно толкова напрегнато, сбито, силно, насочено.

Надяваше се Иванко много на промените у нас, на демократичните промени и повеи. Беше живял не бедно, а скотски. Така и не му върнаха бащината земя в Попово в реални граници, искаше да продаде нещо, да имат с жена си сигурно парче залък и чорба всеки ден. Не би. Не се случи, не стана. Така си и отиде – несит, необлечен, необут, несдобрен с битието. Поне не в степен, която да е видна. Успя обаче в едно. И то как успя!!! (Може би отчасти го дължеше и на жена си, на напористата Юлия.)

Успя да издаде писаното в годините. В годините, когато не беше удобен. Този кучи син, този кулашки кучи син. И написа още, Боже, колко нещо написа тоя човек – на кафе, чай и хляб. Рядко успяваха с жена му да хапнат някоя постна чорбица. Работеше само тя, продаваше книги на сергия. Той пишеше, тя – до него. И издаваха. Не само издаде своето. Преведе виртуозно другия кучи син, своя Есенин, три книги Есенин. Питала съм го, как и защо така близко, така силно усеща поезията на Есенин, самия Есенин. Селянин съм аз, селянин като него, родѐн и сродѐн селянин. Като него. Една и съща земя ни е кърмила, степите край Рязан и нивите край Попово много ли се отличават?… И душата ни държелива, мъчна, мъчена и държелива… Забелязала ли си, какво пише отзад след Москва Кабацка или Моят Есенин, забелязала ли си? Внимавай, силно внимавай и запомни – Сергей Есенин (роден 1985 – убит 1925). Запомни ли? Убит!!! Ако не го бяха убили кучият му син… Брате мой, щеше да си жив, да не им се дадеш, а Сергей, ти засмян, пшеничен перчемлийо…

Дълго след неговото смело заявление за убийството на Есенин в преводните му книги, беше в 1996 година, през 2005 г. руснаците направиха своя филм за Есенин. И обадиха, не обявиха, а обадиха за недоизяснената смърт на руския кучи син. Едно е да обявиш, друго е да обадиш, би рекъл Иванко и би се заседял около двете думи и разликата помежду им, дълго би се заседял, над цигара време може би.

Мога да пиша още дълго за моя приятел, за Иванко Николов. Но нужно ли е? Всичко наведнъж? Не, не е. Живей бавно и помалквай…

Има и утре, ако е рекъл Бог.

И ако Иванко рече да ми даде знак отново от някъде и ме окуражи да продължа.

Люба Александрова (род. 1942) е завършила химическия факултет на СУ „Климент Охридски“. Специализира в областта на приложната екология. Публикувала е в сп. „Пламък“, „Жената днес“, „Отечество“. Авторка е на стихосбирките „Безоброчно“, „Камъче в обувката“, „Холограма“, „Това, което е“, „Случва се“. Носителка на наградата „Народни будители“ за 2010 г.

Коментари (3)

- 01-03-2012|Алек – bravo

mnogo mi xaresa napisanoto …Trogna me izdalboko…

- 01-03-2012|Anna – Jivei bavno…

Kolko e istinski tozi „drug“ Esenin…Chte potuna sama v mislite si za nego…bez da gi spodelyam.

- 02-03-2012|Дона Фанучи

God save the mark!

Тревожно настроение

Автор: Георги Малинов

Тъй ще се мотаеме из тоя живот като жироскопи – без да знаем какво е това жироскоп…

Йордан Радичков

Участници: бай Йордан Димитров, Иван Колев – на Петър Андонов брат му. Майката, Устата, Родригото – емигрант второ поколение и чистак ВG, гърбав Кольо Караниколов, дедо Христомир о. з.-то, ветеринар.

Рано следобед е, а навън притъмня и стана едно мъгливо и нискооблачно. Забърза се севернякът и подхвана някаква мелодия, отпървом бавно и на пресекулки, ама после напипа ритъма и я подкара както си трябва.

– Ще вали – рече си бай Йордан Димитров, – няма как да не вали, я какво е прихлупило селото.

То, като си помислиш, селото едно нищо и никакво, та какъв проблем е нещо си да го прихлупи. Така ще го прихлупи, че ще го отхлупи чак напролет.

Бай Йордан Димитров залепи нос на прозореца и се помъчи да различи нещо през похлупака, затиснал селото. Къде ти, всичко вече бе изчезнало и дори най-близките къщи почти не се виждаха. Той замислено се почеса по темето и влезе в малката стая, където предвидливо бе пъхнал няколко цепеници в печката. Кучето, дето дремеше край нея, надигна глава и вяло махна с опашка – демек радвам се, че те виждам, ама ако мислиш да излизаме навън, няма да стане. Бай Йордан Димитров изобщо не му обърна внимание и като хвърли още един поглед навън, където се бе смрачило окончателно и безвъзвратно, седна на стола пред компютъра.

– Ще вали – пак си рече той, – така ще ни заблъска, че жална ни майка. Ни жици ще останат в село, ни интернет. Като ги омотае севернякът, като ги усуче с ледените капки, само на жици ще ми станат. Не интернет, ами и въздух може да не стигне до нас.

Бай Йордан Димитров си имаше и резервен вариант за интернет – през мобилната връзка, само че тя излизаше бая скъпичко. Както викаше дедо Христомир о. з.-то: една овца на минута.

Бай Йордан Димитров погледна монитора, който алчно светеше в сумрака, и реши да надзърне какво става в селския чат, да види кой е там, да побъбри с тоя, с оня, да пита какво ще правят с бурята.

В този миг дъждът задумка по покрива и по ламаринения навес отпред, дето си редеше дървата. Така задумка, сякаш стадо прасета се бяха качили горе и пикаеха по ламарината.

– Е, почна се – въздъхна бай Йордан Димитров и побутна мишката с коравата си, напукана десница. Мишката бе доста мръсна и той от сума ти време се канеше да я почисти, ама то задържа ли се в село чиста мишка?

Прасетата отвън увеличиха броя си, а севернякът вдигна октавите. На бай Йордан Димитров му стана едно такова тревожно и притеснително, нелегитимно му стана, както обичаше да казва дедо Христомир о. з.-то.

Бай Йордан Димитров стана, погледна пак през прозореца – сякаш от това действие можеше да произтече нещо положително, като спирането на дъжда например – и бавно се върна пред компютъра.

В чата имаше пет-шест души: Майката, Устата, оня – Родригото от Аржентина, Иван Колев – на Петър Андонов брат му, и още не знам си кой.

Бай Йордан Димитров винаги се чудеше как така Иван Колев е на Петър Андонов брат му, пък имат различни фамилии. Още повече се чудеше, като много добре познаваше и баща им, и майка им, че и бабите и дядовците им. Всички са Андонови, само Иван Колев е Колев. Шантава работа. Преди време бай Йордан Димитров реши да провери това име Иван Колев в интернет. Написа го в една търсачка и натисна с мърлявата си мишка бутона „търси“.

Бре, че като се заточиха едни списъци с Иван Колевци, едни дълги редици, едни безкрайни страници с имена и всичките на Иван Колев. Бай Йордан Димитров направо се слиса. Ако преди това някой му беше казал, че по света има толкова много хора с това според него смотано име, щеше да го помисли за най-прост лъжец. Сега обаче, като видя що хора, що нещо носят това име, направо се смая. То не бяха писатели, то не бяха депутати. Артисти, футболисти, бизнесмени… Народ, народ, и все Иван Колевци. И всичките лъснаха пред бай Йордан Димитров като на тепсия. Адреси, мейли, регистрации, родени, живели, умрели… Сякаш ги гледаше през ключалка. На бай Йордан Димитров тогава му стана чоглаво и терсене. Тревожно му стана някак си и нелегитимно. После, кой знае защо, реши да потърси собственото си име. Ей така, от най-просто любопитство, написа бай Йордан Димитров в полето за търсене и аха да натисне бутона. После се сети, че това бай пред името му всъщност не му е името и му стана смешно. Какво ще ти открие компютърът на бай, нищо естествено. Той, компютърът, от къде на къде ще знае, че бай не му е името и изобщо да не се занимава с него. Откъде пък ми дойде наум да се пиша бай – смееше се бай Йордан Димитров и изтри това бай пред името си. Остана едното голо име, ето това остана в полето за търсене: Йордан Димитров.

Бай Йордан Димитров постави показалеца на оръфаната си мишка в полето „търси“, ама нещо го спря и не го натисна. Уплаши се нещо, разтревожи се. Притесни се сякаш да надзърне в собственото си име, да се разголи един вид и да види неща, които може би не са за виждане. Кой знае какво ще излезе от това търсене. Интернет е страшно блато, помисли си бай Йордан Димитров, и да пукна, ако знам какво може да стане, какъв караконджо може да изскочи от това блато. Ни в клин, ни в ръкав се сети някаква, дочута кой знае откъде, история за един, дето решил да си потърси името в интернет и намерил съобщение за собствената си смърт.

Стоя така поне десет минути, пулеше се в екрана, където си стоеше онова Йордан Димитров, и не смееше да натисне бутона „търси“. Гледа, гледа, пък накрая го изтри и му олекна на душата. Няма си друга работа, та ще си търси името в интернет…

Бай Йордан Димитров сега гледаше какво си бъбрят хората по селския чат, слушаше как отвън прасетата леят локви по покривите и изведнъж се сети, че сега някой нейде по света като едното нищо може да търси точно неговото име. Седи си някой в някое сгрухано село, захлупено от зли ноемврийски мъгли, и кво ли си вика: „Абе, що не взема да пусна един сърч на Йордан Димитров, да видим какво ще излезе.“ На бай Йордан Димитров му стана изключително неприятно и тревожно от факта, че някой нейде може да търси името му. Ето, седи си той на топло в стаята, слуша как вън вятърът връзва на фльонга жиците, а в това време някой тайно и хищно търси името му. Лакомо и алчно потрепервайки, чака да изскочат някакви данни за Йордан Димитров. И няма как да се скриеш, ни мъгла ще те притули, ни облак ще те прикрие. Интернет ще те изплюе, както майка те е родила, гол-голеничък. Всичко може да види този някой, всичко като на длан ще му изплюе интернетът за лицето Йордан Димитров. Бай Йордан Димитров се почувства направо гол, съблечен и изтикан на показ. Да ти умре интернетът дано – чумоса той нахалния търсач на името Йордан Димитров и пак се загледа навън.

Не му се влизаше в чата. Устата и Майката бяха неуморни. Цял ден и цяла нощ да стоят в мрежата, няма да им омръзне. Бе тия хора в кръчмата забравиха да идват вече. Оти да идваме, кай, като у дома си ми е светът. Кръчмарят Гроздев заради тях взе лиценз за интернет зала, вкара няколко компютъра в кръчмата и пусна бърза връзка. Напусто. Като си се бъхтил цял ден на полето и подир добитъка, най-сладко е вечер да се метнеш по чатове и форуми и да ти олекне на душата.

В селския чат е весело. Бистрят се какви ли не теми, и въпроси се разнищват. Оня ден Майката два часа обяснява как се проследява диво прасе, че и линкове пусна за онагледяване на лекцията. Устата пък най обича да си говорят за география. Като задраска в чата, не мож му взе думата. Някой път и до кавга се стига. Преди месец се разприказваха за вино. Повечето вече бяха сложили гроздето и от немай-къде някой повдигна тази тема. Почнаха да валят съвети и акъли от всички страни. Майката най се пенеше, ама и фелдшерът Донков не му оставаше длъжен.

– Аз – тупаше се виртуално в гърдите Майката – правя вино, откак се помня. Даже и от по-рано. Така че не ми давай акъл кое как става.

– Ти – отвръщаше фелдшерът Донков с ник Скалпел – може и от хиляда години да правиш вино, ама какво пречи хиляда години да ти е калпаво.

– Калпъвъ ти е главъть – отвръщаше Майката и в бързината пишеше думите, както му падне. Зер в интернет, както и да напишеш думата, все ще те разберат. Затова никой не си дава труд да спазва някакви си там граматически и разни други правила. – Що да сменям начина на приготвяне, като така винаги си е ставало.

–Ако те слуша тебе човек, още по клоните трябва да си седим – сърдеше се фелдшерът, който се мъчеше да докаже, че в правенето на вино, както и във всяко друго правене, си има наука, правила и теории.

Ама слушат ли ти тъпите селяни. Дай им само акъл да дават в чата. Понеже каквото напишеш там, няма начин другите да не го прочетат. В кръчмата е друго, там Боре Тихото, като вземе думата и край. Кой в кръчмата ще обърне внимание на Устата или Майката? Хрисими хора, мълчаливи, Устата даже леко заеква, щото му е заешка устата. В кръчмата трябва тартор, коч водач, да вика, да бърбори, да не млъква. В интернет всеки е водач, всеки може да говори, демек пише, и всеки може да стане център на внимание.

Бай Йордан Димитров за миг се поколеба дали да се включи в селския чат, но после се отказа. Тоя дъжд, дето изобщо нямаше намерение да намалява, го тревожеше и дори леко ядосваше. Така го ядосваше, че чак не му беше до чатене. И не за друго, ами защото трябваше да дава прах на кравата. Ама как да ѝ даде, като трябва да иде до обора, а той е в другия край на двора. Трябва ботуши да обува, мушама да навлича… И да ходи чак до другия край на двора заради праха, дето трябва да го дава на кравата. Бай Йордан Димитров надзърна за миг през прозореца, ей така, колкото да се каже, че гледа, а не че много се надява тоя пусти дъжд да е отслабнал. То пък вятърът така сучеше водата, дето се изливаше от небето, така я подмяташе и преобръщаше, че на бай Йордан Димитров му стана ясно, че няма начин да стигне сух и невредим до обора и да даде прах на кравата. По никой начин не можеше да стане. А и да идеше някак си, връщането бе изключено. Трябваше да спи при кравата.

Тоя прах му го предписа ветеринарят вчера. От няколко дни кравата на бай Йордан Димитров се бе разболяла и той се поразтревожи. Бяха ѝ излезли едни гнойни пъпки по вимето, сякаш хиляда комара я бяха изпохапали. Големи едни такива, с бели върхове. Обади се бай Йордан Димитров на ветеринаря да дойде да я види, а оня разправя, че по никой начин не може да дойде, щото имал работа за целия китайски и индийски народ, взети заедно, а пък той бил един, с два крака и две ръце само. Е, да мре ли добичето – пита го бай Йордан Димитров – и ние ли сме по-важни, или китайците и индийците, не че имам нещо против тях.

Ветеринарят обаче му разправя, че наистина, ама самата истина му казва, няма никакво време, че не секундата цепи, ами направо на кванти я разпарцалосва тая секунда, само и само да успее навсякъде. Направо съм открил една квантова ветеринария, казва, и пак няма да успее да дойде при бай Йордан Димитров по-рано от другата седмица. Затова бай Йордан Димитров да вземе да му прати на мейла дижитални снимки на вимето, от различен ъгъл правени, и той ще се опита да му постави диагноза и лечение.

– И да ги докараш добре на осветеност, и да вдигнеш пикселите – поучава го ветеринарят.

А не щеш ли да ти изрежа вимето и да ти го пратя по ди ейч ел – сумти бай Йордан Димитров, ама тръгна да вади цифровата камера.

После направи едни фотосесии, не ти е работа. Докара две големи халогенки в обора. Въртя я кравата на всички страни, докато намери най-добрия изглед. Муши се под нея, зад нея, омаза се целият в лайна и слама, ама направи снимки за чудо. Ветеринарят каза, че са достойни за учебник по ветеринарна медицина. Можело малко с фотошопа да оправи контраста, ама нейсе. После каза, че няма страшно и му прати един плик с някакъв прах да го дава на кравата сутрин и вечер.

Е, те сега е вечер, ама как да иде до пустия обор в тоя дъжд? От яд и в чата не му се влиза.

Всъщност – сети се бай Йордан Димитров – то още е рано, нищо, че се е стъмнило. Всъщност никаква вечер не е. До вечерта що време има, ехее. Все ще сколаса да ѝ даде прах на кравата. Това го поуспокои и той пак се завъртя край компютъра.

В чата бе влязъл и гърбав Колю Караниколов. И той е един мълчаливец и темерут навън, в очите ще му бръкнеш, и пак ще мълчи, ама влезе ли в чата, майко мила. Пише, пише, сякаш някой норма му е поставил.

Като гледаше какви ги пише гърбав Колю Караниколов, бай Йордан Димитров се сети нещо, което се бе случило с Караниколов преди време.

Това лято на гърбав Колю се разболя свинята. Нещо задникът ѝ гнояса н започна да се мъчи животното. Ни може да ходи, ни може да се изпикае. Гърбав Колю се оплака на всеки в чата и по разни форуми и нюз групи. Ветеринарят тогава пак беше зает като сега, пак квантираше секундите, и като сега накара гърбав Колю Караниколов да му прати снимки на задника на свинята, голямоформатни, с висока разделителност и добра видимост. Гърбав Колю и той се завира под свинята, и той се омаза целият в лайна, докато направи едни превъзходни снимки на свинския задник, за да може ветеринарят отблизо да види прасешкия анус и съответната вагина с всичките му гнойни подробности и последствия. Прати гърбав Колю Караниколов снимките и зачака. Ама нали си е малко смотан, взел, та объркал адреса на ветеринаря и вместо на него изстрелял снимките по тайнствените магистрали на световната мрежа право в сайта на някаква организация за борба с нелегалното разпространение на порнография в интернет.

Че като го нападнаха гърбав Колю от там! Разпространявал порнографски снимки по интернет, развалял морала и климата на мрежата, печелел нелегално от порноиндустрията. Засякоха го нещастника откъде е пратил снимките и като започнаха едни писма, едни обвинителни актове, едни страхотии. Изкараха гърбав Колю Караниколов най-големият разпространител на порноснимки. Започна той да им се обяснява, че снимките не са никакво порно, че не са и човешки дори, ами на задника на свинята му са, щото ветеринарят квантира секундата и няма време да дойде на село, и затова той, Колю Караниколов, е снимал задника на свинята, както му е заръчал ветеринарят – многопикселно и широкоъгълно, и ги праща тези снимки на ветеринаря да ги види и да каже какво да прави, щото животното се мъчи, пикае гной и прочее подробности. Ония от оная организация не се съгласяват и твърдят, че това са порноснимки. Бре, като стана една олелия, дето писа тогава Устата в чата: „Пичка им лелина, ти им пращаш пичка на свиня, те си мислят за човешка такава.“

Свикаха експерти и вещи лица да кажат е ли са снимките на свинята на гърбав Колю, или не са. Дори викнаха и главния доктор на свинекомплекса в Маноле и той да си каже думата. Накрая с триста мъки се съгласиха, че това, дето е снимал гърбав Колю Караниколов, не са човешки снимки.

Хубаво, ама в този момент в тази организация дошла някаква активистка от чужбина, някаква консултантка и разбирачка по тия неща. Тя, като видяла каква е работата, отсякла: „Да, снимките не са човешки, а животински, и ако се вярва на вещите лица – свински. Но от това работата става още по-лоша, защото това вече не е обикновена порнография, ами зоофилизъм, анимализъм и содомистка извратеност.“ Е, те такова чудо дори в обръгна-лите на всичко демократични страни няма – животинска еротика, свинска порнография и прасешко ХХL. Почна се пак една разправия, една олелия и бая време мина, докато решиха, че гърбав Колю Караниколов наистина е мислил само и единствено за животното си, когато е пращал снимките. Въпреки всичко го предупредиха това да му е за последно. Междувременно, докато гърбав Колю се разправяше с разни организации и хахавите им съветнички, свинята му взе, та умря. Мамка му и прасе, не издържа на стреса и гнойния си задник и взе, та се гътна. Гърбав Колю я продаде на едни цигани за сто лева и после написа две страници помен в чата. Ей така завърши тая история.

Тогава Майката писа, пак добре, че не са снимали на куц Добри магарето, когато лятото му се възпали оная работа. Фелдшерът добави, че камерата на куц Добри нямало да може да му я хване оная работа на магарето и трябвало да купува нова камера – широкоъгълна. Устата и той да не остане по-назад в простотиите, се обади, като писа, пак добре, че куц Добри не е правил снимки на оная работа на магарето, щото ако ги прати по мрежата, ще задръсти трафика и ще предизвика паника в наблюдаващите организации. Смях и простотии.

Само че сега бай Йордан Димитров, като гледаше в чата какво пише гърбав Колю Караниколов и като се сещаше за тази история, хич не му беше до смях. Ама хич. Даже пак му стана тревожно и притеснително. Ами ако неговите снимки на кравешкото виме попаднат пак в очите на някоя организация, ами ако вече специално следят тяхното село като гнездо на порока и гледат кой какви снимки изпраща, ами ако и сега рекат, че снимка на кравешко виме било порнография? Какво ще прави? Ходи доказвай, че това са медицински снимки и това виме е кравешко, и няма нищо общо с човешкото виме. Ще има обяснения, оправдания, оплаквания…

– Що ли ги пратих на ветеринаря? – кахъреше се бай Йордан Димитров.

– Да ѝ бях намазал цицките с гранясала мас. Щеше да ѝ мине на кравата и иикакви строги организации нямаше да ми искат обяснение, като какда ги разбират тези високорезолюционни снимки, дето ги праща ей така наляво и надясно по световната паяжина лицето Йордан Димитров.

Бай Йордан Димитров заряза компютъра и пак надникна през прозореца. Дъждът нямаше и намерение да спира.

„Само това ми е ексик – помисли си тревожно бай Йордан Димитров – да ме подгонят за кравешки еротизъм. Да ти се не види и виме, и ветеринар и интернет.“

Почуди се за миг какво да прави и пак седна зад компютъра. Преди това срьчка малко дървата в печката, подритна кучето, което го мързеше, та чак не искаше да се помести, и си сипа една бира. Като удари голяма глътка, малко се поуспокои.

То – разсъждаваше бай Йордан Димитров – свинският задник може да се сбърка с човешки такъв, ама кравешко виме няма как да мине за женски гърди. Вярно, на Станоев, дето работи на бензиностанцията при осми километър, жена му има гърди, дето са по-големи от вимето на кравата, ама все са с по една цицка и по никой начин не могат да се сбъркат с кравешки. Йордан Димитров съвсем се поуспокои. И освен това оня шемет гърбав Караниколов директно ги изпрати снимките на грешен адрес. Бай Йордан Димитров провери къде е изпратил оня ден снимките на кравешкото виме, увери се, че адресът на ветеринаря е същият, подвоуми се и после за всеки случай взе, та изтри снимките от компютъра си.

– Нито ми трябват, нито ще ми трябват някога – оправда се той. – Нали я лекувам. Днес, утре пъпките ще изчезнат и вимето ѝ ще е като ново.

После през ума му отново мина лека сянка на тревога, понеже ветеринарят беше казал, като изчезнат пъпките, пак да му прати снимки, за да види е минало лечението.

– Ба – каза си бай Йордан Димитров, – то нека оздравее добичето, пък ще се занимавам аз да пращам пак снимки на оня вятърничав ветеринар. Както е тръгнало, ще поиска и осеменяване по интернет да прави. Да изражда, да скопява…

Сети се, че оня ден прочете в някакъв нюз рум, че някаква индийка забременяла по интернет и сега съди фирмата доставчик за издръжка. Майката писа в чата, че за индийка може и да е верно, те забременявали само от спомени, та какво остава за интернет.

Бай Йордан Димитров допи бирата си, попогледа още малко какви ги пишат селяните в чата и си отвори още една. Не му се пишеше. Чакаше свинете, дето са се покачили на покрива, да спрат да леят потоци, та да иде даде прах на кравата. Свинете обаче нямаха никакво намерение да си ходят и бай Йордан Димитров изтегли някакъв филм от мрежата и го загледа.

Докато го гледаше, прелетяха няколко съобщения по мрежата от Устата и Майката. Търсеха четвърти за белот онлайн. Третият щял да е Родригото от Аржентина. Бай Йордан им обясни, че не му се играе, щото трябва да дава прах на кравата и докато не го даде, не може да се отпусне, а не го дава, щото не може да си подаде носа навън заради тоя дъжд. Устата каза, че пъпките са на алергична основа и най-вероятно ще минат от само себе си, а праха оня шемет ветеринарят му го е дал колкото да даде нещо и да прибере парите на бай Йордан Димитров. После, тъй като не намериха четвърти за белот онлайн, взеха да нищят в чата проблема с алергиите при животните.

Бай Йордан Димитров ги погледа малко и понеже приказките, които се пишеха, не го успокояваха никак, реши да си догледа филма. Филмът беше интересен. Разправяше се за някакви извънземни, които дойдоха на земята от някаква страшно далечна галактика. Само че не бяха като хората, а приличаха на храсти. Едни такива с листа, кора и плодове. Много стара цивилизация, на не знам си колко милиона години. И като кацнаха, не можеха да разберат кои са разумните същества тук. Мислеха си, че горите и храстите са разумни, ама в начален стадий на развитие, а хората са някакви болести и буболечки, дето са нападнали тези гори и ги изсичат, горят и поробват. Умуваха как да помогнат на братята си по разум и решиха да пуснат над цялата планета някакви семена, които, като се разсадят, ще поникнат някакви нов вид растения бойци и ще уморят всички хора. Само че бяха кацнали в двора на един селянин и той сутринта видя разни храсталаци, поникнали в двора му, и взе, та ги напръска с някакъв зъл спрей, а после ги изпосече с един широк нож, подобен на мачете. С космическия кораб видя малко зор, щото той беше във формата на голям дънер. Него го дялка с една кирка, дялка го, мъчи го, накрая се ядоса, изкара едно малко тракторче, върза дънера с верига и го изтръгна. После го закара чак на края на селото и го търкулна в един дол.

Пустият му селянин, дивеше се бай Йордан Димитров, ни се попита откъде тия храсти са поникнали за една нощ в двора му, ни се зачуди като как тъй се появи тоя огромен дънер. Фрас-прас с мачетето и готово. Филмът свърши как селянинът събира остатъците от храстите и от тях изпадат някакви семена. Той ги разглежда любопитно и после ги събира в една кутия, която оставя на най-горния рафт в гаража си. Ей така свърши филмът.

Бай Йордан Димитров доволен се отпусна назад. Хубав филм. Що филми гледаше по мрежата, що нещо. От всички в селото той най-много гледаше филми. Другите се мотаеха като жироскопи по мрежата, без да знаят какво точно търсят, но бай Йордан Димитров най си харесваше филмите, които мрежата му изсипваше като рог на изобилието. Кога иначе в тяхното захлупено село ще гледат тия филми? Кога? Само да не го подгонят за незаконно гледане на филми. Бай Йордан Димитров не бе сигурен дали гледането на филми е незаконна дейност, но подозираше, че не е съвсем позволено. Тревога пак налегна душата му.

– То филмите иди-доди – тревожеше се той, – ами какво ще правя с нелегалния софтуер, с „дограмата“ какво ще правя, както викаше Устата. Там, ако ме усетят и надушат, че бай Йордан Димитров има нелицензиран софтуер, дупе да ми е яко. Те сега много строго гледат на тия неща и няма малко селце, няма столица – всички са под наблюдение и като нищо може да ме проследят. То кой ли пък в наше село има лицензиран софтуер? Ама като ни подгонят световните господари на софтуера, като се изтърсят някой ден в селото и като ни подкарат по списък, ще го питам аз тогава Майката, дето все разправя, че доде е жив, програма няма да си купи. Все едно Господ тия програми ги прави ей така от нищото.

Само мисълта, че ако и да им правят акция световните бригади за борба с нелегалния софтуер, едва ли ще е сега, когато идва зима, поуспокои малко бай Йордан Димитров. После реши, че най-добре е да си сложи един Линукс. Ами да, като си инсталира един фрии софтуер, нека да идва който си иска, нека да рови и бърника в компютъра – и кравешките снимки са изтрити, и софтуерът подменен.

Бай Йордан Димитров успокоен се изправи, после се заслуша и с радост откри, че дъждът навън е спрял, прасетата са си свършили работата и са се изнесли нанякъде. Вятърът и той си беше изкарал докрай песента и се бе умирил.

Бай Йордан Димитров отиде до прозореца и надникна навън. Бяло, бяло, всичко бе побеляло. Дъждът, уморен да тропонясва по ламаринения покрив на навеса, дето лежаха грижливо подредени дървата, се беше превърнал в сняг. Тих, кротък бял сняг. На ей такива парцали. Изскачаха нейде от черното нищо, прихлупило селото, и се редяха по покриви и дворове. Бай Йордан Димитров се поуспокои за праха, дето трябва да го дава на кравата. Като спря дъждът, е лесно. През снега и право в обора. Само дано не натрупа, докато дойде време да ѝ го дава, че трябва пак да нахлузва ботушите. Хубаво е навън, мислеше си бай Йордан Димитров, чисто и спокойно. Само да му се излекува кравата. Другото ще се оправи. Лек повей на тревога мина през него, като се сети за незаконния софтуер, но после се успокои.

– Сега така и така нямам работа – рече си, – ще взема да си инсталирам един Линукс, та да ми е мирна главата.

Той всъщност си имаше бая работа. И по двора имаше работа, и обора трябваше да подготви за зимата, щото тя, ей я на, дойде, и в кооперацията трябваше да ходи да видят какво ще правят с есенната сеитба, че направо си окъсняха, и виното да преточи, и зеле да сложи, и какво ли още не. Селска къща без работа не остава.

Ама тая работа е лесна, смее си се наум бай Йордан Димитров. Тя е ясна и от нея не може да ти стане тревожно и нелегитимно, както се изразява дедо Христомир о. з.-то. По никой начин не може да ти стане. Виж, ако гледаш през пръсти на интернета, може да сгазиш лука.

– Да – поклати глава бай Йордан Димитров, – ша му прасна аз един Линукс, та да ми е мирна главата. Те по интернет диагнози на свински задници и кравешки цици поставят, забременяват по интернет, та няма да ме

надушат, че съм с нелегален софтуер. То захлупено село сме си и залутано, ама решат ли, няма начин да не ни открият.

Така си мисли бай Йордан Димитров и тьтрузи галоши по пресния и все още тънък сняг. Отпусна му се душата, олекна му. Дали от снега, дали от туй, че намери решения на всички тревожности, които го спохождаха тая вечер, не бе ясно. Кучето, което беше излязло с него, за да види какво става наоколо, подуши тук-там снега, поогледа се и клекна пред вратата, чакайки стопанина си да се върне и да го пусне пак вътре. Там му беше най-добре, до пукащата печка от едната страна и до тихото, тъничко цъкане на мишката, с която бай Йордан Димитров обхождаше света.

Георги Малинов е роден през 1958 г. в Пазарджик. Магистър по икономика. В момента управлява малка компютърна фирма в София.

Коментари (3)

- 01-03-2012|Nestor Ivanovich

Провинциално, пострадичковски тъпо. Кому е нужно всичко това, бай Х.?

- 05-03-2012|Велко Милоев – Наште хора от глобалното село

По повод горния коментар на Nestor. Дори да ставаше дума в случая само за имитиране на чужд нечий стил и колорит – и за това се иска писателско майсторство, та постижението на Георги Малинов в пост-Радичковизма пак щеше да е забележително.

Обаче даже ми е малко неудобно да открехвам Nestor, че гледаме един шеговит мисловен експеримент – как биха се променили или колко устойчиви биха останали патриархалните ни комуникационни навици, ако и по-старите поколения от наше село се дадат на изкушенията на Мрежата. Какво става с идентичността на бай еди-кой-си, ако му отнемеш „бай“ и струва ли си да питаш Гугъл „Кой съм аз“?

Една безкрайно добронамерена закачка е този текст за мен.

Впрочем, Златко, защо няма бележка за автора? Мисля, че го знам, ама…

- 23-04-2012|Златко

Здрасти, Велко,

по някакво недоумение на компютъра ми беше изчезнала връзката към името на автора, Георги Малинов. Моля за извинение.

Възвишение

Автор: Милен Русков

По повод на елените, кои видяхме в гората, ми текна и му казах на Асенчо как е било първоначалното име на елините, че те ся всъщност елени зовяли, което е Раковски необоримо и най основно доказал в „Старината“. А Асенчо ма гледа и не вярва.

– Точно тъй е – рекох. – Те не са никакви елини, а елени. В стария язик им викали „елени“, те зели думата, почнали да я приубъртат на така, на онака, объркали сичко и зели да ся наричат „елини“. Но туй не е никак чудесно. Понеже те сичко объркват и приубъртат, гърци содомисти. Това бача ти Раковски ясно кат’ бял ден го е обяснил. Те били наричани в първоначалния язик самскрит „елени“. Но тоз язик изчезнал. Той затова ся и нарича самскрит – ще рече „сам ся скрил“. И тий гърчуля зели думата „елени“, как ся преди зовяли, но я объркали и почнали да ся зоват „елини“, и днес целий свят ги тъй нарича, по погрешка. Но никакви елини не са те, а елени.

– Туй ще е нещо кат’ рогач, кошут, нали в тоз смисъл? – рече Асенчо, да ся увери, че ма е разбрал правилно.

– Точно тъй – рекох.

– То като ся поотрака чиляк малко – каза после Асенчо, – кой знай дали и власите не са били някои влъци отпърво. Били влъци, станали власи. Те и те много приубъртат работите и непрекъснато са в грешка. Може и те да са объркали думата.

После ся той замисли откъде идва думата българин. От бяла гарга, вика? Не, рекох. През „болгарин“ от „вол харен“? Не, рекох, и това не е.

– Но от сърни лесно може сърби да стане – каза след малко той.

Виж, туй не ми беше хрумвало. Асенчо понякога ги реди едни най чудесни – да ся чудиш откъде му идват на акъла.

– Абе това по може бити – рекох аз.

– То може сичките народи да са имали имена на добитаци в самскрития язик, во време оно. Ей го на – елени, влъци, сърни… Знайш ли… И туй сичко тука на Балканите ся е збрало.

– То другаде и не би могло да бъде – рекох аз. – Тука е баш самскритата работа. Ти тряба Раковскаго да прочетеш и ще видиш. – И като го видях, че не знай и не може да ся сети, казах му: – Българин идва от благ, благий. Туй е станало в язика първо блъгарин, и оттам българин. Иде от благ, що значи и кротък, и честит.

– Не думай! – рече Асенчо.

Но най много ся той изуми, кога му разказах как са българи тука дошли, и кои са те всъщност. Защо византийски мъдрослови и историци лъжат, кога ги наричат Βολγαροι, или Βουλγαροι, аки дошавше от Волга. Туй те правят, защо им тъй отърва за панелинистката баснословна мечта. А истина е (вж. „Старината“, ако ми не вярваш, да не та попържам сега тука!), че кога ся древни арияни разделили и по земята пръснали, техни ся народи с земледелие занимавали в различни поместности (оттам „агриянин“ – кой ся с земледелство занимай), самскрития язик ся скрил, тез забравили кой какъв е и древен си общ корен затрили, и секи зел да ся нарича как си иска и да си говори на свой си язик, същинский Бабелон. Освен това зело да им омръзва земята да обработват и рекли, че е по-лесно да го ударят на кражби и уплячкване. Тъй ся те за оружието заловили, кое им преди било съвсем чуждо като една нагласа. Но си рекли: какво ще работим, дай ще колим и плячкаме какво са глупците събрали. И тъй една част от арияните, кои живеели от северна страна на Черното море и ся наричали Кимерийци (откъде и полу-остров Крим идва; Кримската война, нали ся сещаш), наричали ся значи кимерийци и ся спуснали тук на Балканский полу-остров, като пресекли Дунава и прочия, изклали тука де що имало едно рядко население, уплячкали ги и после им зели земите и пак ся заели с земледелие. Но тук ти може да речеш, в духа на Заимова, че мен ми ся е разбурмила личната логика, и туй не образува никакъв смисъл: понеже, ще речеш, като ще ся занимават пак с земледелие, защо е трябало тук да идват да плячкосват, че после пак с земледелие да ся зафанат, сякаш нищо не е било? Туй може и да е тъй, но ний ако живеехме според бурмите на логиката, бихме били обитающи Рай мъдрословия, а не животинское царство; това ще ти река и та приключвам изеднаж и на всегда.

И кога ся тез юнаци тука заселили, те си мирно живели векове наред, и изгубили вече възпоменание за славно си прошествие и кои са, що са. Но не щеш ли, в Третий век преди Христа от север нахлуват в техни земи свирепи люди, називаеми галати, предвождани от вождът си Брен. Тогаз ся зафанала люта битка и тез юнаци от Кимерия, тука поселивши ся давним давно, ся оттеглили в Стара планина и оказват Брена мощна съпротива!!! Той ся видял в чудо, пробвал едно, пробвал друго, но не, не може с тях юнаци наглава да излезе. И тогаз му хрумнал един мършав начин да ся справи с тях: заразил сите кладенци с отрова.

– Ти знайш ли я – викам му на Асенча – оназ песен за мома Драганка, коя пила от кладенеца „мръсна вода галатска“ и ся отровила и мигом умряла?

– Знам я – вика Асенчо, – ама не цялата. Ала за мръсната галатска вода ся и на други места пей.

Обясних му, че туй е спомен от тез жалостиви събития. И нататък му разправям: как ся тогаз много от тез кимерийци отровили, и ся в отчайванието си Брену сдали, а той като ся разговорил с тях – гледа, язик им си прилича, и в много други неща тожество ся установява. И като разучили и проверили нещата издълбоко, накрай установили, че са те един и същи народ, кой ся преди много векове разделил, но забравили и не могат да ся разпознаят.

– Аче те един друг ся избивали!

– Да! – рекох. – Дотам води безпаметство. Но после те ся съюзили, били яко гърците и им уплячкали сите богатства Делфийскаго храма, и дълго давали после по наште земи моабети и банкети. Раковски дума, че и до ден днешен могат ся намери по Българско следи от тези моабети и банкети, в обгорений вид. След което ся Бреновите галати тука заселили и с своите сънародници честито заживяли. А че са те били един народ ний имаме най основно Иродотово свидетелство още, а и сички съвременни историци ясно казват и доказват, че кимерийци, келти, галати и гали са един народ, отцепил ся от общий си корен, изгубил общо си възпоменание и известен с различни имена по разните места. Но един. И част от тоз народ, галатите, живей открай време по нашите земи. Туй са всъщност българите, а не някакви си пезевенци от Волга дошли. Сещай ся сега. Българите са исти гали. А галите нали знайш кои са? Туй са френците.

– Че то ще рече, че и ний сме французои! – възкликна Асенчо, изумил ся.

– До голяма степен това ще рече.

– Майко юнашка! – плесна ся по челото Асенчо и ма погледна с широко отворени очи. – Е туй чак малко недовероятно ми ся чини. Да ма прощават нашите будители… А тогаз как не ся разбрахме с оня французой, къде му зехме дрешките? Хем той по Раковскому май-май наш сънародник иди да доди.

– Светът ся е много объркал, затуй! – рекох аз. – Насякъде далавери, търгаши, содомисти. Сичкото малко несвързано вече пада. Приубъртал ся е, приубъртал ся е, и накрая не мож’ го позна. Родний си брат могъл би закла, че и някой друг даже, такваз тъмнина! Някога си е било сичко просто и ясно, като изворна вода, като ясна зора, но после ся е изтекло надолу и ся е размесило с какво ли не, тъй че вече хемен-хемен не можеш му фана края – ариянин ли е, турчин ли е, или бостанско плашило. Че накрая земе да излезе катър на баир. Приубъртане голямо и содомизъм!

Милен Русков (1966) е български писател и преводач. Автор е на три книги: „Джобна енциклопедия на мистериите“ (2004), за която получава наградата за дебют „Южна пролет“, „Захвърлен в природата“ (2008), за която получава наградата „Вик“ за роман на годината, и „Възвишение“ (2011). Превел е над 20 книги от английски, в т. ч. „Изповедите на един английски пушач на опиум“ на Томас де Куинси, „Пари“ на Мартин Еймис, „Как да гледаме философски на живота“ на Джеръм Джеръм, и др.

Коментари (4)

- 07-03-2012|Nestor Ivanovich

Ами накрая точно това е излязло – катър на баир или както казват по нашия край – магаре на ямач. Имаше даже един местен зевзек дето много сполучливо възпроизвеждаше звука, идещ изпод опашката.

- 11-03-2012|Ангел Николов – И смешно, и тъжно

Поздравявам автора за хубавото чувство за ирония, с което се е вживял в патриотическите изстъпления на Раковски. Уви, уж фантастичният разговор с Асенчо по-скоро изглежда да отразява реалните мисли, жужали из главите на по-начетените българи от епохата на късното възраждане и малко след това; а днес същите, че и по-страшни дивотии вече се продават из книжарниците като „научни“ книги, обикновено с марката „Тан-Гра-Та-Нак-на-най-ра“ или нещо подобно…

- 25-08-2012|Манол Глишев – Реших,

че е текст за книгата, а то просто цитат. Както и да е, романът наистина е много хубав, пък и другите два си ги бива.

Реакцията тук е малко позакъсняла. Ще ми е интересно да прочета какво мисли Златко за туй четивце:)

(А част от изданията на „ТанграТанНакРа“ всъщност не са лоши. Има и далеч по-безумни работи на пазара.)

- 25-08-2012|Златко

Не цитат, а откъс, Маноле – при това подбран лично от автора. Това е начина, по който представям всички книги тук, тъй като не умея да пиша рецензии. Христо Блажев, доколкото разбирам, подготвя по-обширна рецензия за книгата, а с времето може би ще се обадят и други хора. Законът „Омерта“, който виси над всяка новопоявила се в България книга (по този повод съм писал на друго място), може и да поомекне малко с времето. Знае ли човек…

Несвоевременни размисли – Част 3

Автор: Румен Леонидов

Въпреки всичко щастливи

Тази книга сигурно щях да я подмина като самолет, но в едно антикварно гнездо се зачетох в нея – есета и фейлетони от неизвестен автор. Човешка книга от сърдечен и добродушен германец. Къси творби, умни и най-важно – карат те да се вгледаш в неща, които не си забелязвал.

Например колко ни е стеснен погледът към възрастните хора, дори към собствените ни майки – живи са, добре са, голяма работа, понеже скучаят, досаждат понякога, дори се сърдят, че не се обаждаме. Ала тихо си отиват. Всеки ден им е даден на вересия. Ние търчим като файтонджийски коне из попрището на занаята, гледаме да не изпуснем дечурлигата, а те – старците, гаснат и искат личен контакт, да ни милват за сбогом с поглед, да ни чуят на живо. И все нямаме време за малко повече време, за едно може би последно домашно свиждане…

„Татко, искам да стана политик“ – обръща се един ден към писателя Бахер неговият син. „Защо точно политик?“ – пита озадаченият баща. Синът му отговаря, че знае – политиката е мръсна работа, но „който не го показват по телевизията, изобщо не съществува!“.

Авторът заключава: „По-рано наистина трябваше нещо да направиш, за да се появиш на екрана, днес е нужно да те показват често, за да направиш нещо“.

Умна книжка, жалко, че открих един-единствен екземпляр в коша за четива по лев, бих купил десетина. Защото книгата е най-мъдрият ми приятел след Учителя Живот. Но защо чакаме да ни дадат по телевизора, за да сторим нещо? Не всеки, когото показват по телевизията, ще оставя нещо в настоящето. И не се знае как бъдещото ще погледне връз него. Животът продължава да ни превъзхожда, защото сме лоши ученици: знаем всичко, но не знаем, че нищо не знаем. Това последното го е изрекъл Сократ. Не за да ни се докара, а за да ни подсети, нас, всезнайковците, че не мислим с главите си, а с телевизорите върху раменете си. И въпреки всичко сме щастливи.

Парламент

Имам автомобил средна ръка, но предпочитам да пердаша през града като повечето софиянци – с гр/адския транспорт. По-бързо е, по-практично, дори е по-екологично. Но не е логично, че досега не съм засичал контрольор в нито една маршрутка. В тези бусчета самоконтролът е на суперпочит – днешните шофьори, в миналото наричани кочияши и файтонджии, сами решават на кого да връчат билетче и кого да подминат с тарикатска полуусмивка.

Онзи ден в таратайката за Гара Север за Своге шофьорът – младок, щастливо разминал се с военната си служба, пафкаше цигари „Парламент“. Опериран съм по рождение от завист, още като дете успяха да ми махнат и трите сливици, но ненужното ми чувство за справедливост остана. И още ме яде като неизлечима болест.

Та казах си, този колар на бензинова каруца няма как да е заслужил толкова висока заплата, че да смуче всеки ден от най-луксозните цигари. Няма как да е високоплатен спец, защото се вижда, че е обикновен придатък към волана. Едва ли има високо образование, едва ли върти голям и отговорен бизнес. Но той вече си има своя парламент лукс, и няма как да му пука кой ще е кмет, какви лица ще влезнат в местния парламент, нито кой ще бъде официалният образ на България през следващите пет години.

Идат нови избори, но не съм чул някой нов кандидат за градоначалник да е обещал, че ще тури точка на всеки подобен разгул.

Затова у нас преобладава треторазрядното мнозинство. Посредствената маса предпочита посредственото общество. В което правилата се определят от нискоинтелигентните хора.

Идат нови избори, но ние, избирателите, пак сме същите. А народът и политиците сме скачени съдове. Каквито сме ние, от градския транспорт, такива са и те, с луксозните цигари. Само дето нито контрольорите, нито кандидатите за кметове сме ги виждали в маршрутките.

Окото на циклопа

Есента е сезонът на зрелостта. Узряват зорите, презряват залезите, листопади политат към пръстта. А ние отново сме целите в очаквания – ще отмине ли най-сетне жегата на кризата, ще отдъхнем ли от непосилния пек на безпаричието, ще издържим ли на смразяващата безработица, ще ни изостави ли чувството, че сме ненужни…

Кризата все някога ще издими като запалена купчина от изсъхнали листа. С нея все някога ще се разделим, но със собствената ни ожесточеност, безпросветност и вандализъм няма скоро да си кажем сбогом…

През пролетта неколцина бивши съученици от кварталното 43-то основно училище посадихме в градинката на черквата „Св. Троица“ трийсетина борчета, липички и дъбчета. Сторихме го пред очите на днешните малчугани, които учат в родното ни школо. Защо ли? За да събудим у тях изконното чувство към общото, за да усетят личната си необходимост като обществена потребност.

Днес в градинката са останали 4 борчета, всички с пречупени върхове. От другите само следи: прекършени стволове, изтръгнати спомени, тревясали дупки, които приличат на детски гробчета. Съученичката ми Милица, най-очарователната певица от „Тоника“, живее срещу градинката и всяка седмица отивала да ги полива. И всеки път е виждала как едно подир друго дръвчетата са нарочно обезглавявани. Последователно. И съвсем съзнателно. Сега вместо паметна градинка на културата там мълчи малкото гробище на убитите ни намерения…

Кризата е време за изпитание, за промяна. Но дори днес, когато сме в окото на Циклопа, не щем да се променим нито като поведение, нито като отношение.

Не ми е жал толкова за дръвчетата. Както се казва, тях Господ да ги прости. Жал ми е повече за нас, българите. Защото няма Бог, който да се смили над убийците на деца. Пък били те и няколко невръстни дръвчета.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (2)

- 12-03-2012|Енева – Хвала

Слава Богу, че има хора, които продължават да превъзхождат себе си…

Радвам се, че есетата Ви не събуждат евтин коментар, а вглеждане в незабележимото, те са като телескопи, обърнати навътре.

- 16-05-2014|gancho ivanov

Какво да коментирам? Той Румен го е казал всичко. До последната точка!

Влашки огньове

Автор: Емил Андреев

В село Долни Вадин, Оряховско, бобът, обран тия дни, лежеше върху горещия асфалт пред къщите и съхнеше заедно със старците в тях. Те дремеха в горещото юлско пладне и сънуваха деца и внуци: как идват, как го чукат с пръти, как го лющят, как го веят, как го пресяват и как го отнасят в градовете, доволни, че и тая година земята не пропусна да се погрижи за така свидните им рожби. Щеше да остане и за старците – да прекарат, дай Боже, още една зима, стъпващи полека в недоимък и страх.

Точно в 14 часа син автомобил „Шкода“ заобиколи купчините боб и дупките по неравния път на селото и се отправи към горния му край, където за двама от старите хора сънят щеше да се превърне в реалност. Долу Дунава така се бе нагорещил, че рибата в него едва издържаше.

Колата спря. Излязоха двама мъже. От хлопването на вратите възрастните се събудиха. Първа излезе майката и като видя сина си Емануил, тръгна плахо да го прегръща. В тоя миг от съседния двор се стрелна някакво същество и застана пред другия мъж, Иван, който чакаше встрани, за да се ръкува с леля Мара.

– Кой си ти? Кой си ти? – сепна го съществото.

Иван инстинктивно се дръпна назад и се вгледа в него. Бе сякаш момиче на петнайсетина години, остригано до кожа в дълга басмяна пола и подпетени мъжки обувки, обути на бос крак. Да, момиче бе. Мръсната тениска очертаваше оформените вече гърди, а очите, колкото и безумно да гледаха в очакване на неговия отговор, бяха все още невинни.

– Тинче, махай се оттук! Отивай си у вас, чуваш ли! – Бе бай Христо, бащата на Емануил.

Той идеше бавно към Шкодата, накуцващ и горд, че синът му си е дошъл при това с приятел и кола, която здраво щяха да натоварят с храна. Мило му бе и не искаше лудото Тинче да разваля трепетния миг, за който често бай Христо дори си мечтаеше.

– Хайде, бягай! – повтори той и Тинчето плахо заотстъпва, без да сваля поглед от Иван. Той също не можеше да откъсне очи от нея, но най-вече от устните ѝ, които не спираха да питат: „Кой си ти? Кой си ти?“.

След посрещането и обичайните въпроси леля Мара ги настани под асмата на сянка, за да ги видят всички, а бай Христо почти припна към мазето за ракийка. Отдолу, в ниското, Дунава се виждаше, изпосталял от жегата, а отвъд него – цялата Влашка земя, забулена в мараня и дим. Румънците от отсрещното село и те, диви като българите, горяха стрънищата за по-лесно.

– Харесва ли ти гледката? – попита Емануил.

– Жега много – отвърна Иван и изтри с кърпа потта от врата си. –Знаеш, че не се възторгвам от природата.

– Тук Дунава е величествен. Гледай го само как се е разлял все едно не е юли. Представяш ли си го рано напролет? Като море е. – Стана и отиде да вземе посудата от ръцете на майка си. – Довечера, като идем за риба, ще го видиш колко е различен. Ще ти се стори страшен – продължи Емануил, докато слагаше чашите, потъмнели от варовитата вода.

Иван, колегата Котларски, не отговори. Хич не му бе интересно да ходи за риба при това нощем, но нямаше как. Трудно можеше да се откаже на жизнения Емануил – любимец на ученици и колежки. В училище му се възхищаваха толкова много, сякаш не бе прост даскал като Иван и то по скучния предмет физика. Колегата Котларски преподаваше литература и бе само шест месеца по-стар от Емануил, но изглеждаше най-малко пет години по-възрастен. Ген, казваше си Иван, когато го видеше да играе баскетбол с децата.

– Приятелят ти май се изплаши от Тинчето? – попита бай Христо с шише ракия в ръка. – Смахнато е горкото, но е много добро.

– Баща му е алкохолик – добави леля Мара. – Работи някъде по Плевен и хич не се весва тука. Ти братчето ѝ да видиш!

– Майко, какво си седнала да занимаваш Иван със селските луди. Вие как сте? – прекъсна я синът ѝ. – Татко, налей ракия, че изгоряхме!

– Е, па, ние, нали знаеш, седим по цял ден сами…

Емануил не отвърна. Очакваше, че майка му няма да пропусне да се оплаче колко много са самотни. Старостта им личеше, въпреки усилията на баща му да поддържа дух, да се шегува и преструва, че нищо не го боли.

– Кой е самотен, ма Марче? А, наздраве, деца, и добре дошли!

Чукнаха се, пиха и оставиха чашите върху мазната мушама с олющени щампи на черешки, по които свойски се разхождаха мухи. Последва естествения разговор за децата: за тяхното здраве, за училището и т. н. житейски подробности, които искрено радваха родителите и отегчаваха двамата приятели, особено Иван. Той седеше изпотен и напрегнат, наблюдаваше мухите и чакаше да заразпитват и него. От дясната му страна, долу в ниското, бе Дунава, срещу него – бай Христо, а отляво – железната зелена ограда с тънки пръчки и колела между тях.

– Добре са – механично отговори на въпросите Иван. Стори го, без да откъсва поглед от движението на насекомите, с което даде да се разбере, че повече няма да каже.

– Стига сте ни разпитвали. Вие как сте? – повтори Емануил. – Виждам, обрали се боба.

– Време му беше – рече баща му, а майка му:

– То, колко ти е тоя бобец!

– Достатъчно е, няма само боб да ядем! – скастри я мъжът ѝ, после се обърна към сина си: – Ако сте гладни, да хапнете, а?

– Не, не! – бързо се намеси Иван. Само това му липсваше в тая жега.

– Е, как така няма да обядвате? – почти обидено попита леля Мара.

– Много е горещо бе, майко. Привечер, преди да отидем за риба, ще се нахраним. Сега по-добре да полегнем малко, а Иване?

Приятелят му кимна в съгласие, дори стана, готов по-бързо да се скрие на хладно.

– Както кажете – прошепна жената и бавно се отдалечи към къщата.

Сградата бе висока и двуетажна с много необитаеми стаи. Строена бе най-малко за три семейства. Предният вход, използван само за гости, представляваше огромен остъклен портал, към който водеха десетина широки и мраморни стъпала. Те придаваха внушителност на къщата и заедно с просторната тераса на втория етаж я отличаваха от останалите в селото. Дълги години бай Христо бе негов кмет и можеше да си позволи подобно разточителство.

Настаниха се горе и по отделно. Стаята на Иван гледаше към Дунава и двора. Тук, от високото, още по-ясно се виждаже димящата влашка равнина. Пушекът се стелеше навътре, към Карпатите, а едва забележимите огнени ивици се сливаха с хоризонта. Да, гледката наистина бе красива, но чак величествена! Иван знаеше, че Емануил обича да се превъзнася. Говореше благо и лъжеше сладко, с което печелеше сърцата на колежките. Те едва ли се интересуваха от истината – достатъчно им бе, че ги омайва. Понякога Иван му завиждаше и откровено желаеше да му подражава. Естествено, не се получаваше и за колегата Котларски оставаше утехата, че поне не е чак толкова повърхностен.

Емануил остана долу при родителите си, а Иван вече се канеше да ляга. Спря да гледа горящата румънска земя, обърна очи към оградата и пак го видя. Тинчето стоеше, впило ръце в железните пръчки и очи – в него. Устата на момичето се отваряха и той разбираше, макар и да не чуваше, че го питат: „Кой си ти?“ Вече можеше да го разгледа по-подробно.

Дори остригано до кожа (явно заради въшки), Тинчето не приличаше на дете. Жената вече личеше зад привидно убогата му външност. Имаше изящна шия, нежна брадичка и чувствени устни. Особено го впечатлиха очите – тъмно зелени и безумни, с които не спираше да го гледа. Заприлича му на котка с тая лудост и загадъчност в тях. Лявата ѝ гръд се бе врязала в едно от колелата на оградата и Иван видя ясно очерталата се ареола.

„Бягай, бягай!“, прошепна в отговор той и едва се дръпна от прозореца. Усети възбуда и легна по корем, за да подтисне осъзнатата си безпомощност. „Кой си ти, кой си ти?“, кънтеше в главата му. Искаше да стане и да я прогони, но съзнаваше, че няма да има сили да се откъсне от това същество – толкова нещастно и толкова пленително. От жегата е, каза си той, после се обърна по гръб и се опита да заспи.

И тогава Иван чу протяжен и зловещ вой. Скочи ужасен на крака и погледна навън. Тинчето го нямаше. „Какво става?“ – трепереше той, без да разбира нищо. Писъкът се повтори, още по-дълъг и страшен. Реши да слезе долу, но, ненаправил и крачка, вратата се отвори и в рамката ѝ застана Емануил. Държеше бравата и се хилеше.

– Изкара ли си акъла? Ей това е братчето на лудото Тинче. Вързано е горкото и всеки следобед е така. Понякога мучи и нощем, но рядко. Дано нощес спи спокойно. Извинявай, забравих да те предупредя.

– Егати! – въздъхна Иван. – Какво друго ме очаква? Граф Дракула?

– Стига пък ти! – засегна се Емануил. Влезе в стаята и седна на някаква табуретка до гардероба. – Да видиш кво е в провинцията. Останали са само старци и луди.

– В дълбоката провинция – отвърна Иван, после се излегна на спалнята – някогашното брачно ложе на бай Христо и леля Мара. Реши, че е по-добре да не остава сам.

– Нали това момиче не идва у вас? – вече спокоен попита той.

– А, идва, но е толкова безобидно. Сега, заради въшките, мойте го гонят, иначе по цял ден е в къщи. Майка ѝ работи в социалния патронаж. През ваканциите наште се грижат за него. Нали сме съседи…

– Ама, то учи!

– Е, гледат го в някакъв дом край Дъбниците. Ти, кво толкова се чудиш? Не четеш ли вестници?

Иван замълча. Приятелят му стана и тръгна да излиза.

– С всичко се свиква. Ти само не се коси. Поспи малко, та да не дремеш довечера край Дунава. Пък и Тинчето е много сладко дете. Кажи му кой си, заприказвай го и ще видиш, че не е толкова лудо.

Как не! – помисли си Иван. Останал сам, той отново чу гласа на момчето. Тоя път беше стон – още по-продължителен и някак си тъжен; сигурно се чуваше отвъд Дунава. Съжали, че се бе подвел по акъла на Емануил. Ето, че и него бе успял да омае със захаросаните си лакардии за девственост и чистота. Как щеше да издържи до утре – нямаше представа.

С облекчение слезе на двора, когато към пет часа приятелят му го извика. Тинчето отново стоеше край оградата и отново питаше кой е. Сега вече я чуваше и установи, че гласът и бе приятен. Стори му се дори по-голяма и по-чиста. Настани се под асмата с гръб към момичето, за да не го гледа. Не можеше да се освободи от усещането, че ще пожелае да го докосне.

– А, кажи ѝ кой си, де! – подкани го Емануил с въдица в ръка.

– Остави момчето! – навреме се намеси бай Христо. Бе седнал на стълбите, за да наблюдава сина си и да му се радва.

– И да ѝ се представя, тя няма да ме разбере – защити се колегата Котларски. – Чичо Ицо, не е ли вредно да се горят стърнищата?

Не че го интересуваще – просто искаше приятелят му да го остави на мира.

– Абе, вредно е, но е по-лесно. Искат след жътвата бързо да подготвят почвата за следваща сеитба.

– Татко, останал ли е някакъв репелент в аптечката? Тоя софиянец не е свекнал на комари.

– Май че има, провери! – отвърна баща му, после пак се обърна към Иван: – Влашка им работа! И на тях всичко им е нимик ши жумататя.

– Което ще рече: нищо и половина – преведе Емануил.

Засмяха се на шегата.

Изведнъж Иван усети, че го докосват по дясното рамо. Обърна се рязко назад – беше Тинчето.

– Кой си ти, кой си ти? – мълвеше детето, без да сваля поглед от мъжа пред себе си. Бе се навело близо до лицето му, толкова близо, сякаш искаше да го целуне.

– Еее, Тинче, вече прекаляваш! – скара ѝ се бай Христо, след което бързо стана, за да я прогони.

Момичето не го дочака. Прониза Иван с котешките си очи и хукна към улицата. Смееше се радостно и на глас, и вдигаше нагоре полата си.

– Харесала те е – безизразно вметна Емануил, ей така, като да не съзнаваше ужаса на своя колега.

А Иван едва се сдържаше да не избухне. Стискаше зъби и чувстваше, че винаги е мразел приятеля си.

– Това си е жива трагедия, ама като не сме държава като хората! – възкликна бай Христо. – Марче, хайде слагай им да ядат!

Не след дълго масата бе отрупана с храна: печено пиле, салата и, разбира се, чорба от пресен боб.

Чак в колата Иван се съвзе. Опитваше се да прикрива яда си към Емануил, но щом го погледнеше и видеше безгрижното му ведро лице, още повече се изпълваше с гняв. Усещаше се прекаран, един вид разголен пред своя колега, и се опасяваше, че му личи. Тоя хитър тип сигурно е разбрал за неговата безпомощност и сега непременно му се надсмива. Нима не бе забелязал колко красиво е това нещастно дете. Той ли! Нали го нарече „сладко“, нали именно той се шегуваше, че от всички колежки само него, Иван, не бил чукал. Кой разказваше с подробности мърсуванията си? И знаеше, че се дразни, но не спираше, за да го унижава. Не, това копеле със сигурност се е възползвало от лудостта на Тинчето и сега го подлагаше на изпитание, да го провери що за мъж е. Как го мразеше! „Харесала те е“ – каза, сякаш той бе дошъл, за да се харесва на убоги същества, да гледа тъпите му пейзажи, да яде тъпия му боб и да се възрадва. Кретен! Не само че го мразеше, Иван вече го и ненавиждаше.

Стигнаха до Дунава и завиха по черния път между тополите край реката.

– По това време най-кълве – обади се Емануил. – Сега като хвърля въдиците, докъм десет, десет и половина ако не удари, се прибираме. Кво ще кажеш?

– Добре – съгласи се Иван. Ужас! Трябваше да го търпи цели четири часа и нещо. – Добре, щом така трябва.

– Абе, зависи от рибата. Да ти правя ли въдица?

– Не! – Само това му липсваше. – Ще се разхождам, ще зяпам. Няма нужда, ти лови.

– Изтънчени хора сте това литераторите. Не ви влече дивото…

– Колко си нахален! – не се стърпя Иван. – Нима всички трябва да примираме по риболова?

И замълча. Щеше да се разприказва, да го нагруби и да се скарат, а бе гост все пак. Слава Богу, колата спря и Емануил остави обидата без последствия.

– Хайде! – каза по-скоро на себе си той и се зае да оправя багаж и въдици: бързо и сръчно, сякаш го гонеха.

Иван се подразни от тая припряност, не му помогна, дори му се надсмя и веднага тръгна към водата, за да избяга от него. Закрачи по брега нагоре срещу течението, откъдето бяха дошли, шляпайки в река, тиня и пясък. Ходеше бавно и отпуснато, но внимаваше да не си нарани стъпалата. Отвреме-навреме спираше, заглеждаше се ту в реката, ту в тополите отсреща, ту в отсамния бряг. От тук огньовете не се виждаха, единствено димът се синееше над дърветата. Вече не мислеше, а само съзерцаваше и крачеше, крачеше напред и се успокояваше. Залязващото слънце хвърляше слаба светлина. Бе няка си неописуемо нежно и позволяваше, макар и за малко, да бъде наблюдавано. Иван изпита желание да се натопи в реката и да поплува, но видът на водата го възпря. Кой знае какви мърсотии влачи! – каза си, после погледна нагоре и…

Господи! Това беше то… тя! Гола, чисто гола и … хубава. Иван спря и разтърси глава. Тя беше, Тинчето – красиво и лудо, лудо и красиво с бяла и мокра кожа. Стоеше с гръб към него, нагазила до глезени във водати, разтриваше гърдите си с ръце и нещо пееше. Вцепенен, Иван не знаеше как да постъпи. Инстинктът му подсказваше, че тя не трябва да го види, макар да му се искаше друго. Какво друго? Ужаси се. Крадешком заотстъпва навътре към брега, без да сваля очи от нея. Стъпваше бавно, полека, полека…

И тогава тя се обърна. Видя го и не изпищя, забеляза го и не спря да пее. После тръгна към Иван, а той дори не успя да побегне.

– Какво се е случило? – посрещна го Емануил. – Да не си видял змия, че така си се уплашил?

– А, не! Стана ми лошо от слънцето. Хайде да си вървим!

– Това софиянци сте много изнежени… Натам отива работата, нищо не кълве. Ще прибирам.

Иван влезе в колата, седна, пусна седалката назад и се излегна. Преметна ръка върху очите си, за да ги скрие, ако случайно заплачеше. Чувстваше, че умира, задушаваше се и въпреки това изпитваше някаква неопределима сладост – влажна и подмолна като Дунава.

– Кво ти е бе, човек? – надвеси се над него приятелят му.

– Нищо ми няма, кретен такъв! Казах ти, че ми е лошо от слънцето.

– Добре, де, добре! Тръгваме.

Здрачаваше се. След малко щеше да се стъмни и Емануил нямаш да може да види кървясалите очи и душа на Иван. Отвъд реката огньовете не спираха, изгаряше вече самата земя.

Емил Андреев е роден на 1 септември 1956 в Лом. Завършил е английска филология. Работил е като учител, журналист, преводач и преподавател по английски в Богословския факултет на Софийския университет. Автор е на сборниците с разкази „Ломски разкази“ (1996), „Късен сецесион“ (1998), „Островът на пияниците“ (1999), на романите „Стъклената река“ (2004; награда ВИК за 2005), „Проклятието на жабата“ (2006) и на пиесите „Да убиеш премиер“ (2004), „Иманяри“, „Бебето“. Негови текстове са превеждани на английски, полски и сръбски. Живее в София, но по-голямата част от годината прекарва в средногорската махала Равни Рът.

Коментари (3)

- 14-03-2012|Tatyana Maleff

Прекрасен разказ! Върна ме в детството ми, в с. Алеково, Свищовско!

- 16-03-2012|Боби

Това е истинският майстор на разказа в родната литература! Бравос!

- 18-03-2012|Стефан Бонев – Невероятен разказ

Невероятен разказ! И аз си спомних детските лета в селото на майка ми Галиче и река Скът. Да не говорим за Дунав край Силистра, където отраснах. Вживях се в кожата на Иван, с когото си приличаме… Благодаря на Емил за този разказ.

Реконструкция

Автор: Цвета Делчева

Червените шифонени пердета откриват огледала, които връщат погледа навътре и само нощен джаз нахлува лекичко, потрепват дежурни светлини, разлистват повърхността. Страшна мъка е заседнала в саксофона. Знанието, което му се полага, дори и нищо да не иска да знае. И този гняв му е достатъчен да пожелае битката с невидимия, но осъзнат съперник, притискащ моя кръг и променящ формата му, без да разкъса мембраната, да се настани в него. Извиква тръпката по ръба на чашата, както пчелата извиква удоволствието по краищата на цветето. Нажежен до розово лотос.

–1-

Тя нарича „съвършенство“ периода от влюбването до първото разочарование, което обикновено е свързано с някакво споделяне. Тогава болезненото научаване на нещо не ѝ позволява да навлезе във фазата на любовта, нейният идеализъм отхвърля това илюзорно засилване на чувството заради ревността, породена от него, след което то рязко отслабва, а самото припомняне на споделеното в определени количества напълно премахва болката.

Споделянето за нея е началото на края, то прави влюбването крайно, то е онова нещо, което не му позволява да продължи вечно.

Тогава тя започва да упражнява едно насилие върху себе си, в което цялото ѝ същество сякаш е заето с някакво самоунищожение на видимата си част, за да преодолее зависимостта и да се подготви за раздяла, за да бъде запазен коренът – копнежът по съвършеното.

–2-

Много обича киното, може би оттам идва тази нейна своеобразна памет за действието, която те кара да се чувстваш като че гледаш филм на език, който не знаеш, и въпреки това имаш убеждението, че схващаш напълно сюжета и дори можеш да го преразкажеш.

И тъй, обзета от един порив, тя се появява на екрана.

Лежи будна в тъмното, изпитва някакво много силно вълнение, което не може да спадне под налягането на съня.

Разхожда се пред огледалото напред назад и само от време на време му хвърля поглед, сякаш му говори.

Седи с отнесен поглед и поглажда ръба на чашата с вино.

Усмихва се на нещо, което не се случва в момента.

Понася вниманието към себе си, за да приключи по-бързо.

Върви сякаш е вдишала нещо голямо и се страхува да не го издиша много бързо. И долавям непосредствено, само по походката ѝ, някаква сила у нея.

На връщане към къщи си купува ягоди, съблича се и ги изяжда една по една – много бавно.

Прокарва ръка по лицето си сякаш проследява някакво описание, рови в гардероба, търси нещо точно определено, облича роклята, отива на някакво тържество, на което почти през цялото време стои с гръб към всички – хубава като в сън.

Върши някакви дребни добрини.

Изглежда, че в този момент ѝ върви във всичко.

Хората, с които се среща, я поглеждат така, сякаш има някаква съществена промяна в лицето ѝ – да не би да си е сменила очите?

Люлее се дълго на люлката на една поляна, някой преминава покрай нея на път към гората, а после – обратно, към хотела, а тя само леко поклаща глава отрицателно.

Включва телевизора – върви някакъв видеоматериал с двама заложници в Ирак, двама нещастници, шофьори на тирове, които ще бъдат убити и вероятно вече са убити; гледа разсеяно като че гледа филм, в който има прекалено много струпване на ефекти, затова изобщо не може да я впечатли; веднага след това трепва смутена.

Минава през парка, скрива се от дъжда под покрива на лятната естрада.

Изважда няколко сгънати листа и чете – лицето ѝ е изкривено от нещо като грозно хилене, не може да събере устата си, да контролира изражението си от някакво вътрешно ликуване.

Сяда на пейката щастливо-уплашена, обречена едновременно на блаженство и невъзможност.

Върви по улицата като че има температура и иска да я свали, преди да се прибере.

Пуска уредбата, усилва звука, пее заедно с певеца, танцува из къщата по един невъзможен за следване начин, за партниране.

Вечеря с някакви хора, светеща като книжен фенер, огряна отвътре от своя си повод.

Отново изважда някакви листове, този път с напечатан текст и се взира в един от тях като в рентгенова снимка – сякаш забелязва някакво малко петно върху дробовете на съвършенството, после ги скрива.

Влиза в кабинет или просто работна стая, сяда, навежда се съсредоточено над документите, след малко погледът ѝ се кръстосва и тя вече не вижда нищо, по-точно нищо конкретно, което да разсейва мисълта ѝ.

Пътува на задната седалка в колата и гледа през прозореца навън, очевидно непрекъснато проиграва ситуации.

Чете някакъв скучен доклад с пропит от чувственост глас.

Слиза на моста, минава под дърветата с кестените покрай университета, после през подлеза с антикварната книжарница с книги, наредени по кръглата витрина, оттам покрай двореца и археологическия музей, спира се под каменното лице на светеца между чинарите, сякаш някой я целува. После завива и там, в този триъгълник между църквата, джамията и синагогата се спира отново, сякаш този някой я целува много дълго и я провъзгласява за царицата на градовете, които лежат отдолу.

Изглежда като приведена в безпомощно състояние, при което наистина всяко споделяне би трябвало да се разглежда като квалифицирано престъпление.

–3-

Отваря пощенската кутия, вижда бележката за препоръчана пратка. Затваря я. Върви по улицата, стига до пощата. Подава бележката, после бърка в чантата си, вижда, че е забравила личната си карта. Започва да уговаря служителката с такава настоятелност, че накрая тя отстъпва и вероятно прави някакво нарушение на закона.

Разкъсва плика – вътре има папка-бележник, прилича на дневник, на вътрешната страна на който се чете фабричен надпис: In case of loss, please return to:… As a reward: USD…

Слага плика отстрани на бюрото. След като много е настоявала да го получи, сега не бърза да прочете съдържанието му.

Едва изчаква да дойде вечерта.

Запалва всички свещи, които намира из къщата.

Разделя записките на части, за да увеличи предполагаемото удоволствие и започва да чете така, както дете яде вафла – първо леко отлепя най-горната коричка и я изяжда. После със зъби свлича кафявия пълнеж отвътре навън, като извърта вафлата, но внимава да не засегне долната кора. После отчупва долната кора и я изяжда. После свлича със зъби пълнежа. После пак кора. Пълнеж. Кора. Пълнеж и кора.

Непрекъснато насочва вниманието си към определени факти и ги затваря като насекоми във втвърдяващ се кехлибар.

Това възбужда водопад от асоциации с минали събития и в паметта ѝ, като в някаква сграда, се запалват отделни лампи и осветяват цяла поредица от постдраматични, посттравматични сцени: в бяла нощница като на осъдена се събужда и поглежда към една вдълбана дебела свещ, която очевидно е горяла до късно вечерта, лицето ѝ се изпълва с горчивината от някакво знаене, съобщаване, някаква безпричинна жестокост, защото е извършена след това; поема изненадано една снимка, заставена да гради представите си за непознатото с познатото и дори под въздействие на споделеното да приеме неточното му наричане любов; лицето ѝ, което сякаш е натопено във фиксаж, е запазило състоянието на шок, когато промяната в светлината вече подсказва следващия ден – силната за мъжа позиция и слабата – за жената; изважда един диск, слага го в компютъра и започва да чете, изглежда, че ще получи мозъчен удар, но се разминава с нещо като временно ослепяване с едното око.

После лентата се връща отново на сцената, която се вижда през първия осветен прозорец, превърта действието малко напред и показва как тя съобщава нещо и то първоначално произвежда страшен гняв, но след това започва да ѝ придава стойност, която бързо се покачва и колкото и голямо да е усилието, самоунижението, което другият слага на кантара, никога не е достатъчно – едно безкрайно във времето отмъщение, с което като че ли няма нищо общо.

–4-

Тя разгадава „дневника“ на жертвата прекалено дълго, за да притъпи болката, да я направи по-поносима. В същото време чете като с лупа – силното преувеличаване, което в случая е неизбежно, защото е свързано с изключителното значение, което придобива даден човек в периода на съвършенство.

Едната ѝ половина спонтанно реагира с онова желание да насили себе си и да започне да убива чувството, но другата сякаш се възбужда от това, че той е пред нея, в нея, целият, и иска, настоява, вярва, че тя ще го приеме такъв, какъвто е.

Сякаш е положил венеца си върху главата ѝ и я е помолил да му го износи с една необяснима лекота, която вероятно идва от това, че ѝ е казал всичко, дори повече, отколкото е подозирал, че знае.

Тя се бори. Наистина полага изключителни усилия да прекрачи в следващата фаза, дори се опитва „да режисира“ някои сцени:

Отдръпва се и повиква някоя друга да играе на нейно място, а тя стои отстрани и направлява играта, прави леки забележки, че етюдът не е изпълнен с достатъчно чувство, наслаждава се на неудобството от заставянето му да изпълни сцената с тази жена, напряга го докрай, показвайки му с жестове как трябва да го направи, докарва го до пълно изтощение, за да го изпълни със страст, сякаш го прави с нея, а всъщност – с някоя друга;

Изглежда, че тръгва към него, но се отправя към друг, с когото изпълнява танца, но в същото време за него, защото знае, че той я гледа; показва му колко страстна може да бъде, той го преживява с красивата ревност, предизвикана от този жест, който не преминава границите – разстоянието между танцуващите и това, че става пред очите му;

Гледа как той подрежда модела си в еротични пози, тя се скарва с някого наоколо, ядосана е, той дочува, усмихва се, не казва нищо, подрежда друг модел, обикаля около него, самият той не е доволен. Тя променя нещичко в позата, така е по-добре;

Поглежда това, което прави, предлага някакви корекции, той възроптава, но после се съгласява, поправя нещо, по-късно поправките вероятно ще бъдат отхвърлени, но сега тя си тръгва с една особена усмивка;

Пее с отметната назад глава сякаш много трудно взема тоновете, той я следи уплашен, а после иска да я прегърне, щастлив.

–5-

Следвайки философията на физиката, според която осъществяването на всяка потенциална възможност става чрез движението, възстановяването на самата среща протича по същия начин – паметта ѝ се освобождава от всичко друго и се съсредоточава само върху действието или по-точно, тъй като се появява втори персонаж, в паметта ѝ се редуват действие с въз-действие. Освен това прескача и проследява само няколко поредни сутрини.

Чувства се някаква суматоха в едновременното извършване на няколко действия, които биха могли да бъдат първи. Има нещо в нея, което предразполага – може би начинът, по който сяда, навежда се леко напред и настрани.

Безспорно той е голям чаровник, лицето му е направено като от многолистно тесто, движенията му са изразителни, подчертаващи думите. Като че ли не търси в нея изповедника, а само задейства разговори на определени теми, с което сякаш се допитва до мнението ѝ.

Тя слуша с една особена готовност, сякаш винаги е била предопределена за някакви изключително сложни ситуации, в които да се докаже.

Всичко, свързано с тях, в неговата памет е затъмнено, а при нея – осветено. Във филмите, правени от мъже, режисьорът може да нареже вените на героинята си, дори ако после забрави да ги зашие, може да я остави да я пребият до смърт и даже да мислим, че е убита, а той да ни я покаже отново, да добави и дете, без изобщо да ѝ остави белези. Или да положи големи усилия да филмира сценарии, които изобщо не си заслужават. Предпочитанието към такива текстове е като слабостта към жени, които говорят малко и създават илюзията, впечатлението, че зад това стои някаква много интересна същност. А при нея действието е натоварено с толкова драматизъм, че не може да бъде изразено. В сградата на тази „вертикална видимост“, отново използвана като похват, през един прозорец, който винаги свети, се вижда как той понася случилото се, което е очевидно, защото бременността вече ѝ личи, но седят заедно, пият кафе и разговарят така все едно, че нищо не се е променило, че вече нищо не може се промени.

Но умът и паметта явно не са на едно и също мнение за важните неща и подробностите. Тя подминава всички други разговори, чието въздействие само маркира, за да покаже накрая в близък план единствено това, което има отношение към съвършеното. Явно класическият цикъл се завърта и завършва много бързо с една единствена задача – да ни подготви за споделянето.

Ръцете му треперят, докато говори, прави нещо механично – чупи крехките корички на фъстъците.

Тя става и отива до банята. Поглежда се в огледалото. Прилича на човек, който току-що е излязъл от пълна упойка.

Не може да се прецени дали е бил готов предварително, или внезапно решава да разкаже една история със свенливост, която издава любов, и друга, за която очевидно си спомня с мъка и съжаление.

Тя се връща и предлага нещо – може би да сподели на свой ред. Той отказва с красиво движение.

Седят в ресторанта на гарата, тя го слуша как говори, чува нещо доближаващо се до първоначалното очакване, но ей сега ще пристигне влакът, а дори и да има време, всичко вече е предварително загубено. Не се и опитва да го последва в думите, макар, че от всички неистовства, тези са най-хубавите, знае, че в последния момент и двамата имат нужда от крайностите и го слуша така, сякаш всичко не се беше срутило току-що…

–6-

Тя преминава през всички известни фази на тъгата:

Отрича отключването на проблема – не е вярно, това не се случва с мен. Всичко е съвършено. Нищо повече не мога да кажа, освен това: всичко е съвършено. Не се опитвай да ме уверяваш в обратното. Нищо не може да се промени.

Изпада в гняв: не можеше ли да умре, без да ѝ го разкаже?

Върши неща, които ненавижда, от които очевидно се срамува – някакво пазарене, прави го автоматично, не може да се спре. Обръща поглед навътре, после нахвърля нещо върху листчета, прави някакви кръстовидни схеми, статистики…

Няма ѝ нищо, нищо ѝ няма, само леко ѝ се вие свят, опитва се да стане, но всичко се люшва отново пред очите ѝ и тя се захваща за краищата на леглото като за ръбове на лодка.

Накрая признава несъвършенството, но се съгласява, че след като харесва промяната, която намира у него, след като приема резултата, трябва да приеме и приноса на всяка отделна случка.

–7-

Тогава внезапно проумявам, тъй като гледам отвън и мога да се абстрахирам от самите думи, защото не знам какво точно е споделил той, че когато я освобождава от споделяне, то е било от страх от същото – невъзможността да се понесе споделеното.

Макар и да не е имало такова обратно споделяне, преди това тя по всяка вероятност несъзнателно е предоставила твърде много информация или е изпуснала твърде много случайни думи.

Оставила го е да прави собствени тълкувания и така е предизвикала желанието за компенсация, за отмъщение или за доизмисляне на нещо, съответно на нейния възбуждащ свят.

Тоест би могло да има наместване на неговия разказ. За да се получи някакво уравняване. Тя на свой ред прави същото, за да може да „приеме“. Самото наместване е възможно само защото става въпрос за едно уравнение, тоест двете страни на равенството могат да се разменят.

Разликата е само в по-късното отношение към случилото се, когато жената по принцип се води от желанието си да зачеркне, а мъжът – да разкаже.

Но за да стигне до това приемане, тя трябва да бъде напълно искрена, а не просто да симулира постигането на целта.

Знам, че има и нещо друго.

В сградата на паметта ѝ отново се запалват лампи, но този път осветяват една и съща, повтаряща се сцена, последвала нещо, което е смятала, че ще каже само веднъж, ще го каже за последно. Възпроизвеждане на повода за ревност по асоциация, без нейно участие и стигането до една и съща ситуация – изпадането ѝ в истеричен плач, при което другият се успокоява, задоволява се по един своеобразен, садистичен начин, едновременно и проява на мазохизъм към себе си, някакъв псевдоинтелектуален садо-мазохистичен акт.

После осветлението бавно става по-слабо и по-слабо, светлините напълно угасват и остава само впечатлението за огромното съжаление за пропуснатата възможност за една изключителна близост с човек, който ѝ се е доверил, приемайки нея самата по един кавалерски и достоен начин.

–8-

Когато действието стига до втората среща, се улавям, че този път следя само нейните движения.

Движения неизменно на другата сутрин.

Неспокойна е, вглежда се във всяка подробност, в трохите на масата, загрижена за нещо.

Нарежда и разтребва, слага и прибира закуската, и пак я сервира с движения, които се самоотричат. Говори като някой, който се е отказал от цигарите, но му липсват жестовете на пушенето, с които да подчертава думите или да ги използва за пунктуация: запалването – нов ред, дръпването – запетая, движенията на ръката – удивителна, изтръскването на пепелта – тире, загасването на фаса – точка.

Чака. Опитва се да работи. Чака. Не издържа, взема автобуса, като че ли току-що се е сетила, че има да свърши нещо важно. После говори по телефона. Сменя посоката. Сяда на стола отдясно край малката масичка. Отпива от кафето си и му отговаря нещо кратко. Имам впечатлението, че ако ѝ се наложи да сподели, ако той се съгласи тя да сподели или по-лошо, ако настоява за това –тя също ще се изправи пред проблема за служенето с истината – може да казва и само истини, но да пропуска това, което не иска да разкаже.

Пак чака. Най-после излиза навън. Сяда на една от изнесените навън маси в градината на ресторанта. Разглежда някакви коректури. Рови с вилица из месото в чинията си, което се разваля пред очите ѝ.

Разгръща стари вестници, търси нещо, но попада на друго. Нещо, което непрекъснато припомня историята, историите, които напомнят други истории, което пречи на окончателното им архивиране.

Върви през парка, листата са напълно пожълтели, един лек ветрец ги сваля от клоните – всичките, дъжд от листа. Иска да спре, да задържи някак си есента. Може да се проследи настроението ѝ, което постепенно изчезва като дим от цигара.

Слиза по стъпалата, отваря външната врата на сградата. Брадичката ѝ потреперва, ноздрите ѝ се разширяват, старае се да не говори, кимва утвърдително на неговата молба. Плаче сдържано в някакво заведение, като пред хора, после се опитва да каже нещо, но не може да спре да плаче.

Все едно са ѝ казали: „Замръзни!“. Изглежда че признанията му, когато се решава да попита, за да получи нова възможност и да покаже ново отношение, вместо да отрекат споделеното при предишната среща или до го омаловажат, го променят … Макар и отново да казва нещо само най-общо, той очевидно употребява думи, които я шокират с неочакваната си „неточност“ и грубост. След първото споделяне, с което тя успява да се справи, следва преправяне на споделеното и така се стига до ефекта на минало, което не отминава.

Тези признания се забиват в паметта ѝ и с кървавия сплит ведно с алпийското въженце тя полита надолу, към бездната на проблема за следващия ден.

–9-

Връщам лентата назад, за да видя причината, поради която той променя споделеното и тогава забелязвам неща, които при първо гледане се пропускат.

Като избягва по принцип споделянето, тя отново изпуска отделни думи, съобщава безстрастно някакви факти, защото, както обикновено, в разказите си жената несъзнателно напада мъжа, а мъжът съзнателно украсява своите, за да напада.

В същото време споделеното вече от него не може да надмине въображението му по отношение на нейните преживявания и така се натрупва ново количество от същия проблем, което води до повторно „наместване“, за да може на всяка негова издутина да отговаря нейна вдлъбнатина –тоест, да се допълнят до цялото като ин и ян, което се оказва невъзможно, защото твърде много си приличат.

Мисля, че вече напълно разбирам какво се случва нататък.

Тя отново изпада в кризата на непонасянето на споделеното, което всъщност е и отказ за признаване на приликата.

Освен това във второто споделяне мимоходом се появява нов женски образ, който не е съществувал при първото, тоест има едно допълване на споделеното.

То е направило сравнението невъзможно.

В яда си за първи път тя споделя нещо съзнателно, с което прехвърля споделеното върху него, което той на свой ред не може да понесе и така го въвлича в един неравен рицарски (творчески) и гладиаторски (материален) двубой.

Всичко сякаш умира, но коренът остава, готов да роди отново, дори да произведе за кратко време истинска джунгла. Защото благодарение на този цикъл от емоции в крайна сметка тя изстрадва само чувството, не и неговия обект, тоест унищожава обекта като потенциален източник на разочарование, за да съхрани чувството…

Цвета Делчева е родена в гр. Панагюрище. След 1980 г. живее в София, а за известно време също и в Брюксел и Виена. Завършила е специалност „Право“ в СУ „Св. Климент Охридски“ и е работила като литературен сътрудник, редактор и като юрист в държавната администрация и в частни фирми. Има издадени пет самостоятелни поетични и в гранични на поезията жанрове книги – „Отвъд предела“ – 1992 г., изд. „Пан“; „Изрядна нощ“ – 1995 г., изд. „Свободно поетическо общество“; „Слънцето си е на мястото“ – 2000 г., изд. „Аквариум Средиземноморие“; „За градовете и нещата“ – 2004 г., изд. „Стигмати“ и „Краят на лятото, вечността“ – 2006 г., изд. „Стигмати“.

Оскверняването на догмата

Автор: Златко Ангелов

(Това есе е написано по идея на издателя на „Либерален преглед“, но отразява единствено личните възгледи на автора без да ангажира изданието с тях.)

Има текстове, които със силата на своя авторитет рамкират част от света, обявявайки го за Целия свят. Най-общото качество на тези текстове е, че те дават обяснение на света, което обявяват за единствено. За обяснението!

Библията със своя Стар и Нов Завет налага обяснението, в което Бог и неговия Син са моралната норма, по която юдеите и християните трябва да живеят. Коранът налага обяснението, че Пророкът Мохамед е син на Аллах и всички мюсюлмани трябва да живеят според неговите завети. Комунистическият Манифест налагаше обяснението, че пролетариатът трябва да изземе властта с въоръжена революция, защото бил най-прогресивната класа в историята. Конституцията на САЩ налага обяснението, че Америка е страна на равноправни индивиди, чиято индивидуална свобода е едновременно средство и цел на демокрацията като форма на власт.

Общото за тези авторитетни текстове е, че са написани, за да бъдат следвани от големи групи хора. И нямат един автор, който да отговаря за съдържанието им (изключение прави Манифеста, който бе написан от двама души, но трансформацията му в партийни програми обезличи този факт). Всеки от тях, в своя специфичен контекст, се е превърнал в догма. А догмата е онази рамка, която хората следват без да я подлагат на съмнение. Догмата не се нуждае от доказателства. Иманентно свойство на догмата е, че тя не се променя, че настоява да съществува без да се промени.

Общото на тези авторитетни текстове е също, че обясняват света от гледната точка на властта. Авторитетът им се дължи на това, че обличат в слово неща от реалния или въображаемия свят и по този начин ги превръщат в осезаемо битие за групите хора, за които са предназначени.

Има текстове написани от индивидуални мислители, които, ползвайки силата на своя разум, предлагат обяснения на света в разрез с догмите. Учени и философи като Коперник и Галилей, Жан-Жак Русо, Адам Смит, Чарлз Дарвин и Алберт Айнщайн са променяли догмата, позовавайки се на доказателства от наблюдаемия свят. Писатели като Пастернак, Солженицин и Милан Кундера са оборвали догмата с герои и мироглед, които не са приемали наложеното от догмата статукво. Мартин Лутър Кинг е изобличил лицемерието на американската Конституция по отношение на равноправието. В днешно време пример за отклонение от догмата стана Салман Рушди, който си позволи да подхвърли на иронична критика догмата на исляма.

Общото за тези текстове е, че много от техните автори са били подложени на преследване от институциите, създадени въз основата на догма. Хора като Джордано Бруно или, в по-ново време, Мартин Лутър Кинг, платиха с живота си. Милан Кундера – с изгнание. Салман Рушди живя десет години под заплаха за живота си заради религиозна фатва, обявена срещу него от служител на догмата.

В постоянното стълкновение между авторитета на догмата и свободомислието на просветените умове се ражда познанието ни за света. Това познание и произтичащото от него движение на обществата към прогрес и свобода на личността са резултат от усилията на създателите на авторски текстове, които съставляват интелектуалния елит на всяка нация. И онези от тях, чиито постижения са общозначими, стават част от световния интелектуален елит.

Благодарение на индивидуалните мислители се случиха Ренесанса и Просвещението. А благодарение на тях се случи Френската революция, която даде основополагащите идеи за написване на американската Конституция. Човечеството върви към икономически просперитет и индивидуални свободи не защото следва някоя от авторитетните догми. Тъкмо напротив! Догмите винаги са защитавали безкритичното групово статукво. Догматичното обяснение за света служи добре на групата, но не удовлетворява критичния ум. Особено свойство на догмите, документирано в историята е, че се ползват от малка прослойка хора за властване над големи маси, т. е., те са тържество на властта. А особеното свойство на индивидуалните усилия да се обясни света е, че те ползват доказателства, за да достигнат до истината, т. е., те са тържество на разума и поощряват плурализма на идеите.

Понеже държи властта и същевременно е нещо като групова теория за обществото и живота, догмата по естествен път придобива статута на святост. В нея търсят упование хората, които са объркани от усещането, че злото е непобедимо и светът е несправедлив. Тези хора – това мнозинство – се дразнят от хората с критичен ум, които предлагат алтернативни обяснения както на властта, така и на борбата между добро и зло, а и на повечето морални стойности, като в резултат на всичко това непрекъснато критикуват статуквото. Мнозинството не иска промяна, докато другите, малцинството, искат. В очите на мнозинството, малцинството осквернява вярата им в святостта на догмата.

Най-неподатливият проблем на всяко национално общество е невъзможността мнозинството, приютено в догмата, да заживее в ползотворно мирно съществуване с индивидуалните възгледи на критичното малцинство. Колкото по-дълбока изглежда на хората социалната криза, толкова повече тази невъзможност се превръща в злободневен, определящ проблем. Стига се до отхвърляне на индвидуално мислещите като непотребни поради усещането, че са неспособни да се справят с кризата (нещо, което се очаква от тях, въпреки недоверието). Но това отхвърляне е прикрито под обвинения, че те оскверняват догмата. Казаното дотук важи както за България, така и за САЩ.

В България, където днес, в условията на повишен публичен шум, катализиран от новите технологии, всеки може да пусне своите децибели, за да не чува останалите или да ги надвика, тези обвинения са на път да изкристализират като конфликт между народа и интелигенцията. На всичко отгоре границите между двете са размити, тъй като е нямало достатъчно историческо време да се развият ясно.

Понеже по всичко личи, че комунистическата догма е изживяна, две са догмите, които сега безспорно владеят българското съзнание, на индивидуално и национално ниво: религията и национализма.

Религията (поне в нейния български вариант, в който църквата е по-скоро презирана като корумпиран довчерашен слуга на комунистическата власт) донася комфорт и душевно спокойствие на много хора и играе силно положителна роля срещу социалния дистрес, в който те са поставени. Религията като вяра и лично упование в справедливостта на някаква висша сила вече не е само догма, а и желана форма на избавление. Дано да остане такава.

Национализмът обаче е нещо друго. Той е догмата, която приема на вяра две неща: че ние, българите, сме одарени с някакви специални качества, и че съществува враг, който ни пречи да ги проявим. В пълен контраст, патриотизмът почива на национални и индивидуални постижения, отхранени всред нацията, с които се приравняваме към някаква интуитивна световна мярка. Патриотизмът е принадлежност към народа по силата на любовта и отговорността към групата, с която се гордеем. Членството в такава престижна група ни кара и ние да се чувстваме престижни и значими. Национализмът, обратно, е принадлежност към народа по силата на отчаянието от ниската оценка, която му се дава и от свои, и от чужди, както и страха от неговото разпадане.

Ние българите си имаме един неоспорим исторически враг: турците. Не поради различните религии, а защото са били наши владетели (въпреки че по понятни причини терминът „поробители“ е придобил гражданственост, той не е точен, защото не сме били роби, а граждани на империята).

Имаме си и текстове от миналото, които ясно ни сочат този враг. Също и текстове, които гъделичкат самолюбието ни, че сме „голяма работа“. В същото време сме отчаяни от незначителното си положение в света – икономическо, културно, геостратегическо – и се страхуваме, че може да се разпаднем като държава.

Критично мислещите българи се опитват да променят тези дадености като посочват алтернативи, оспорват авторитетни текстове и исторически личности, утвърждават текстове, които са непознати или непризнати, но показват генетичната сила и новаторския дух на българите, зоват за промяна на морала и манталитета в името на бъдещето и единството, кълнат се в своята искрена любов към отечеството, сами те създават постижения достойни за гордост и внасят стандарти на мислене и демократично действие от други места.

Вместо разбиране и съдействие обаче, те срещат отпора на догмата. В публичния дискурс са обявени за рушители на ценности, осквернители на светини и, най-сетне, за хора презиращи своя народ. Картина позната: Алеко Констатинов беше убит, Гео Милев беше убит, Георги Марков беше убит … Разликата между тогава и днес е в това, че тогава убийствата са били извършени от хора или групи, които са се страхували, че словото може да им коства властта, докато днес, вместо да бъдат убивани личностите, които употребяват словото против догмата, техния авторитет непрекъснато се подлага на съмнение, а те самите биват остракирани и осмивани.

Но кое поддържа догмата на национализма в България? Опираме отново до текстовете и авторитета на определени имена. Величието на България през нейната далечна история в тези текстове е свързано главно с побеждаване на враговете и разширяване на територията. Величието на България през по-близката ѝ история е свързано – вече в много по-нови и по-близки до нас текстове – с освобождението от потисника (извършено от външна сила) и неговото безкритично очерняне за сметка на издигане на „народната любов“ към освободителя в култ.

Колкото и да е тъжно, нямаме текстове, които да утвърждават нещо съзидателно – или доколкото ги има, те са на много заден план в съзнанието на народа. Възрожденската литература, образът на Левски като национален герой, най-свидния български роман „Под Игото“, или откровено шовинистичния „Време разделно“ – всичко това са текстове насочени против турския потисник. Ние просто нямаме други основополагащи текстове, които да поддържат националното самосъзнание освен противотурски.

Същевременно нямаме национални постижения, които да ни правят горди без да прибягваме до противопоставяне с врага или съседите си. Това е така, защото на два пъти националната ни история е била прекъсвана без почти никаква нишка да свързва предишното със сегашното. Отоманската империя преряза всяка връзка с Велика България от Търновското царство. В този смисъл, въпреки че сме се съхранили като народ, България не може да бъде разглеждана като стара нация, защото нищо от старото не съществува в днешното. България е всъщност много млада, по-млада дори от Америка, която се е освободила от британските колонизатори 100 години преди нашето Освобождение.

За нещастие, комунизмът прекърши развититето на нашата млада и набъбваща със сокове нация тъкмо във върха на нейния пубертет и я върна в нейното детство. Но детство в сиропиталище, без родителска грижа. И понеже днес в България няма имигранти, които да поддържат образа на врага, нашият враг си остават турците. Въпреки че живеят редом с нас и са споделяли същата съдба, дори по-тежка от нашата при комунизма.

Национализмът е корав орех, понеже самият народ отъждествява себе си с догмата. Преносът е невероятно лесен: който се бори срещу национализма, се бори срещу народа си. Или обратно: който не е с национализма, не е част от народа.

Антиподът на българския национализъм обаче е не патриотизма и стремежа нацията да се обедини и заработи. Антитезата е нихилизма. Обратната страна на национализма е отричането на ценните български качества и наблягането, вкл. осмиването, върху отрицателните като постоянни, неизменни и вездесъщи.

И тъй като публичното пространство сега е дадено по принципа на демократичността на всички, значението на ярките индивидуални текстове се разводни. Вместо това впечатлението от хилядите коментари в мрежата е за катастрофа, за неизбежност и – особено типично – за неизменност на състоянието.

Както националистите, така и нихилистите като техен антипод (но не тяхно отрицание), отхвърлят авторитета на интелигенцията. Но не предлагат алтернатива, която да предизвика промяна. А не предлагат алтернатива, защото са пленници на догмата: понякога искрено, понякога преднамерено.

Не пиша този анализ, за да посоча някого с пръст. Всички до един носим отговорност за това състояние – и онези, които са избрали догмата за свой пътеводител, и интелигенцията, и онези, които са напуснали България. Всеки носи различна отговорност за различни неща. Но това, че отговорността ни за това какво става в Перник, когато ние живеем в Бургас, не се вижда конкретно, не означава че можем да я снемем от себе си. В една система и най-малкото звено играе някаква роля. Но звената в системата са ѝ подчинени, защото са свързани. Въпросът е, че ние не се чувстваме свързани като система Народ (освен на сантиментално ниво) и всеки се спасява поотделно.

Отговорността на индивидуално мислещите е да пишат текстове, които критикуват догмата, защото изходът и мобилизацията идват от другаде. Но в повечето случаи, вместо да критикуват догмата, те негодуват срещу хората, които ѝ служат. И това според мен е една от причините техният авторитет да е толкова нисък.

Големият въпрос е кои са алтернативите на националистическата догма днес? Нека наречем алтернативата икономически патриотизъм. Едва ли има нужда от социологическо изследване, за да потвърди онова, което висчки българи знаят и мислят: проблемите на България днес са икономически и управленчески. А патриотизмът е идея на обединението около позитивното.

Оскверняването на националистическата догма не работи, понеже тя е закодирана в българското съзнание чрез основоположни текстове. Следователно трябва да се появят текстове с такава аналитична и обединяваща сила, които постепенно, бавно и мъчително, да придобият авторитет и да започнат да изместват сегашните.

Последните двайсет години показват, че само критика не работи. Хората имат нужда от авторитетно положително мислене, от положителна българска идея, зад която застават честни и неопетнени хора. Промяната ще дойде не чрез оскверняване, а чрез утвърждаване.

Сан Себастиян, 19 февруари 2012

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

Коментари (12)

- 12-03-2012|Самолет 005

Оскверняването на каквото и да е се прави от недоучени, посредствени, непросветени хора. Такива в съвремието „с лопата да ги ринеш“. Разликата от едно време е, че сега те имат глас. Това донякъде е добре, защото чрез гласа си те изхвърлят гнева на простолюдната паплач. Иначе ни чакат епизоди от книгата на Пастернак „Доктор Живаго“, която след като прочетох се ужасявах и ужасявах докъде може да стигне човешкото безумство.

Има едно място в София, край което минавам всеки ден. Това е неолитното селище в двора на БАН, досами трамвайната линия на трамвай №20 и на гърба на новата суперлуксозна, суперБойкова, супермутрашка, суперспортна, суперсупериорна „Зала Арена“. Отзад тече рекичка, която в началото на града се казва Дървеница, после се знае като Слатинска река, после се източва като Сухата река. На тази могилка, до тази рекичка преди 8000 години – забележете – преди 8000 години едно неолитно „семейство Петрови“ си построяват от камъни (от петроси) къщурка с размерите на четиристаен апартамент – 117 кв. метра. Тя си остава съхранена до 1985 г., когато започва да се строи трамвайната линия и багерът изхвърля неолитни сечива. Случайно един учител по история от село Слатина ги занася на един професор, който ги описва и прави научно проучване на това неолитно селище край Слатина. Всичко е документирано, парафирано, странирано, прошнуровано и пронумеровано. Неолитното селище е почти заличено и кучета и хора го наторяват с екскременти. Имотът е спорен и е запустял. Но имаме зала Арена…

Това национализъм, нихилизъм, патриотизъм, идиотизъм, комплексарщина и какво друго в коктейл е?

Имам един племенник, който е проспериращ пловдивски бизнесмен. Той, като всички привърженици на „Ботев“ Пловдив, смята, че светът е започнал от Пловдив и то не защото Пловдив си заслужава светът да започне от него (което е мое мнение, защото си харесвам Пловдив), а защото софиянци заслужават да им се напомня това ежедневно, … че светът е започнал от Пловдив, а не от София. Племенникът подхвана веднъж разговор, в който той умозаключително беше естественият наследник на пловдивската цивилизация, а аз омразният представител на софийската сволочь, и взе да ми опява как в Пловдив имало следи от крито-микенската култура, които самият той едва ли знаеше какви са, но някак си следите от тази критомикенска култура отправяха към „Ботев“ Пловдив. Твърдеше, че Пловдив е по-старото населено място от София и следователно жителите на Пловдив са по-ценни от жителите на София. Аз в чичово умиление му предложих да изяде и моята свинска пържола в качеството си на по-ценен екземпляр, но преди това го попитах – не допуска ли, че и в София и по точно в Слатина, Бусманци и Горубляне е стъпвал мъжки крак от древна цивилизация, за чиито генетичен материал проф. Иво Кременски казва: „Не търсете тези мъже в гробища и могилища, а се огледайте на улицата – 21% от българите притежават У-хромозомата на онези, живяли преди 8000 години“. Племенникът ми каза, че не вярва, защото мрази София и софиянците, които са селяндури, тъпи шопи, гадни копеленца и долнопробни чорбари. Тогава аз му казах, че ние от горубските ливади сме по-умни от долнобогровчани и още по-умни от кривинчани… Това беше един от малкото моменти в живота ми, в които се изявих като родолюбец. Иначе всъщност съм пе›ерас… Та на един друг такъв пенюга се приписва казаното:

Can anyone here please tell me where this quote, „Patriotism is a virtue of the vicious“, attributed to Oscar Wilde, is to be found in his writings?

Отговор: Almost everything gets attributed to Oscar Wilde eventually, so I›m rather doubtful whether it really is one of his, especially since no specific source has been found. My best guess is that it›s a garbled version of this much-quoted passage from James Boswell›s Life of Samuel Johnson (1791):

‚Patriotism having become one of our topicks, Johnson suddenly uttered, in a strong determined tone, an apophthegm, at which many will start: ‚Patriotism is the last refuge of a scoundrel.‘ But let it be considered that he did not mean a real and generous love of our country, but that pretended patriotism which so many, in all ages and countries, have made a cloak of self-interest.‘

Тоз› път нема да ви превеждам – да сте научиле английско, като аз едно време какво се пънех над текстбукове, вместо да си играя на футбол или с любимите кукли.

- 12-03-2012|Златко Ангелов

Езикови уточнения:

Роб означава човек, който е собственист на някого, а този някого съответно наричаме робовладелец. Турската империя не е робовладелческа империя. Немюсюлманските жители на империята са били рая и са плащали данъци, което значи, че са произвеждали нещо. Придобилото гражданственост в България понятие „турско робство“ е метафорично. Днес от тази метфора едва ли има повече нужда, защото тя подклажда на несъзнателно ниво придобития от българите антагонизъм с турците. Нито днешните българи, нито днешните турци имат нещо общо с турската империя и нейната рая.

Национализъм, патриотизъм и шовинизъм са чужди термини възприети в българския език с конотация, съответстваща на българския контекст, и поради това се различават от употребата им в оригиналните езици. В примера на Самолетски става дума за шовинизъм, най-негативния термин измежду трите, които всички изразяват някакво състояние на свързаност с нацията или някоя по-малка, по-затворена група. Това обяснява и защо той не е превел цитата; трудно се превеждат неща от един социален контекст в друг. В известното „патриот е, душа дава за народа“ е ясен сарказмът, при който положителното понятие Патриот е вменено като отсъстващо качество на някой, който се пъчи с него. Йерархията е -- от положително към отрицателно значение -- патриотизъм, национализъм, шовинизъм. Племенникът на Самолетски проявява местен шовинизъм.

В горния текст аз употребявам Патриотизъм като чувство на свързаност с нацията по силата на любов, която движи патриота да работи за нейното проспериране и издигане, независимо от миналата ѝ история, в която националистите виждат врагове и величие, от които днес може и да не е останало нищо. Миналите врагове и величие нямат нищо общо с модерното време, АКО нацията не е съумяла да пренесе и ПРОДЪЛЖИ величието с последващи актове на себеутвърждаване. Това, което липсва на България е континуитет, който националистите заместват с позоваване на стари текстове. С археология не може да се управлява държава, нито да се произвеждат стоки, нито да се премахне корупцията, нито да се вдъхнови свобода.

- 15-03-2012|Начев – коментар

Този ‹мислител› е глупак.

- 19-03-2012|Боян

Проблемите на България днес, уважаеми г-н Ангелов, не са икономически и управленчески -- това са само следствия от един много очевиден и тъжен факт, а именно: че в България днес живеят прекалено много българи+цигани+турци+помаци, а твърде малко японци, американци, швейцарци или англичани. Страната е огледалото на народа си. Страната е като апартамента на вашите роднини или приятели -- разхвърлян, недобре почистен, неподреден, зле поддържан … Всичко останало са празни приказки, даже и ако са добре напарфюмирани с цитати или преглед на световната философия…

Що се отнася до вашите езикови „уточнения“ -- по-добре да не бяхте навлизали в тоя лук и при това -- бос! Нито са езикови, още по-малко са уточнения: най-паче са една ментална каша-какофония, дето е по-добре да не я разбъркваме, че да не замирише още повече. Имате късмет да живеете във време далечно от метафоричното робство, макар че ако попитате някой кюрд днес, не съм много сигурен дали ще се съгласи с Вас ……

- 21-03-2012|Дончо Аврамов

С риск да бъда изяден от другите коментатори, казвам: за мене истинските патриоти са само тези, които съзнават България (от 1944 г. до днес) като чужбина. И затова я изживяват като непрекъсната болка.

- 21-03-2012|Любомир Сирков

Г-н Аврамов, България има нужда от реални патриоти, не от декларативни такива.

Разбира се, понякога и декларативни патриоти от типа на Златко Ангелов все пак са за предпочитане – в сравнение, например, с декларативни (пък и реални) анти-патриоти от типа на Златко Енев.

Но все пак, ако някой смята, че България му е „чужбина“, значи той си има някаква друга „родина“, някъде другаде по света, която негова „родина“ вероятно има голяма нужда от него и затова той е предпочел да работи в неин интерес…

Нищо лошо няма в това – всяка държава се нуждае от хора, които да работят за нея – но все пак добре е да се знае кой в чий интерес работи.

- 21-03-2012|Златко

Сирков, какво толкова си направил за България, та изведнъж пое тук и ролята на съдник по въпросите на патриотизма или липсата му? Виж сега, за теб наистина ще направя специално изключение и в края на краищата все пак ще те изхвърля. И то не от форума! За теб ще окажа много специалната чест да не можеш да четеш и списанието изобщо. Мисля, че отдавна вече си я заслужил!

Те и бълхите не са виновни за това, че така ги е създал господ, но…

- 21-03-2012|Дончо Аврамов

Г-н Сирков, това е нещо, което познавам чрез участта на мои близки: никоя чужбина не може да се превърне в родина! Където и да се засели, напусналият България човек просто става чужденец в този свят. Веднага трябва да кажа, че това не е много трагично, но често е източник на тъга. Понякога не, но резултатът е пак същия – ето напр. световноизвестният художник Христо Явашев живее в Ню Йорк но не е американец, а чужденец. Канада напр. е пълна с чужденци, които обаче са родители не на чужденци, а на канадци. Светът днес е доста усложнен и трябва мъдро и спокойно да променим методите за тълкуване на човека в него.

- 22-03-2012|Българин от Мисури

На Златко Ангелов, по повод на неговите езикови уточнения за „национализъм“, „патриотизъм“ и „шовинизъм“, с всичките тънкости на разликите и приликите между тях, добре е да му припомним думите на апостол Павел към Филипяни

из

ПОСЛАНИЕ НА СВЕТИ АПОСТОЛ ПАВЛА ДО ФИЛИПЯНИ

[1:15] Някои, наистина, от завист и обич към препирня, проповядват Христа, а други – от добро разположение.

[1:16] Едните от желание да се препират проповядват Христа нечисто, като мислят, че увеличават тежината на оковите ми;

[1:17] другите пък проповядват от любов, като знаят, че аз съм поставен да защищавам благовестието.

[1:18] Но що от това? Както и да бъде, било престорено, било искрено, Христос се проповядва; затова се радвам, и ще се радвам

- 22-03-2012|Самолет 005 – re:
Българин от Мисури писа:

из

ПОСЛАНИЕ НА СВЕТИ АПОСТОЛ ПАВЛА ДО ФИЛИПЯНИ

[1:15] Някои, наистина, от завист и обич към препирня, проповядват Христа, а други – от добро разположение.

[1:16] Едните от желание да се препират проповядват Христа нечисто, като мислят, че увеличават тежината на оковите ми;

[1:17] другите пък проповядват от любов, като знаят, че аз съм поставен да защищавам благовестието.

[1:18] Но що от това? Както и да бъде, било престорено, било искрено, Христос се проповядва; затова се радвам, и ще се радвам

Толкова е хубаво, че човек, свят в своята бинарност, стига накрая до прагмата. Жалко, че не се застоява там, но дори и за апостолите времето е преброено. Жалко е това, защото последователите са вечни… Вечността ме ужасява в модуса и› на екзистенция! Дано никога не се стига до вечна екзистенция – мисля, че Бог, който е всемилостив, не би го допуснал. Така поне съм разбирал уроците си по физика… Но един физик дойде и ми каза, че е възможна и вечна екзистенция, с което ме отчая напълно… Тогава си казах – ами превърни дефекта в ефект и взех да си мисля за вечността не като екзистенция, а като блаженство…:))) О! Да-а-а! Социалистическо чедо съм аз… Някога лозънгът беше „Да превърнем меча в плуг!“ – много социалхристиянско, но блаженно…

- 22-03-2012|Пламен Иванов

За да се оравергаят всички написани „неверности“ в тази статия, човек трябва да напише двойно по-голяма. Защото всяко второ изначение е невярно. Или поради фактически грешки, или поради обобщеност. Затова ще дам само два примера:

1. „Мнозинството не иска промяна, докато другите, малцинството, искат.“ – ЗАВИСИ ЗА КОЙ ИСТОРИЧЕСКИ ПЕРИОД И ЗА КОЕ КОНКРЕТНО МЯСТО СТАВА ДУМА. Така не може да се обобщава. Сега в България е точно обратното: народа иска промяна, а малцинството (което е едно малка политическа клика и олигархия = 1-2%) не! Да дам ли пример с Америка и „банковите“ малцинства?

2. Авторът обявява за „догма“ поддържането на национално самосъзнание върху антитурска основа. (Не сме били роби – били сме граждани на империята.) Пет изречения по-късно сам си противоречи като казва, че ТУРЦИТЕ са прекъснали тотално връзката между Второто царство и Нова Бъргария от 1878 г., тоест са разбили националното ни развитие на пух и прах. Това не е ли основание да считаш някой за враг на нацията си?!? Явно за автора не е!

Оставям настрана думата „граждани“ – да упатребяваш термин от ХХ век за ХVІ-ХVІІІ век е доста нелепо. Ако човекът познаваше по-добре историята на Осм. империя щеше да знае, че дори мюсюмланите не се били „граждани“ в нея, какво остава за раята. Турците са били „деца“ на султана, а той като техен баща е бил господар на живота и собствеността им и е можел да отнеме всяко от двете във всеки момент… до ерата на Танзимата, която е чак в ХІХ век. Наличието на роби също е факт – точно както ги описва автора – пълна собственост на султана (държавата). Търговията с такива роби е имало пак до на ХІХ век.

А дали наистина „нямаме национални постижения, които да ни правят горди без да прибягваме до противопоставяне с врага или съседите си“ – просто авторът трябва да чукне в Гугъл и да види колко изобретения има направени от българи в ХХ век… Това, че ние не се гореем достатъчно с такива факти – си е наш проблем, който започва от хора като авторът, който повтаря неверни догми и клишета, че сме калпав народ без нищо съзидателно! В този случай той самият е част от мнозинството на догмата!!!!

Какво може да научи светът от финландската образователна система?

Автор: Дайан Равич

В речта си към нацията от 2012 г., президентът Барак Обама предложи учителите да „престанат да преподават за бележки“, а нацията да „възнаграждава най-добрите“ и да „замени учителите, които не помагат на децата да учат“. Всичко това звучи разумно, но всъщност посланието е противоречиво. Собствената образователна програма на президента, наречена Надпревара към върха, окуражава щатите да възнаграждават учители, чиито ученици имат по-високи оценки (тоест, това са „най-добрите“) и да уволняват онези, чиито ученици не получават добри бележки (за тях се предполага, че те „не помагат на децата“). Ако учителите искат да запазят работата си, те трябва да преподават „за бележки“. Всъщност президентът им препоръчва да престанат да вършат нещо, което собствената му политика прави необходимо и благоразумно.

Също като програмата на Джордж У. Буш, Нито едно изоставащо дете, собствената програма на Барак Обама е част от т. нар. „Глобално движение за образователна реформа“ (Global Education Reform Movement), или GERM. GERM изисква преподаване за бележки. Движението предпоставя, че учениците трябва да бъдат непрекъснато изпитвани, и че резултатите от техните тестове са най-важните мерки и показатели за образованието. Те могат да бъдат използвани не само за оценяване нивото на всяко училище, но и като основа за наказване или възнаграждаване на ученици, учители, директори и училища. Онези, които се намират на върха на образователната система, избраните служители и водачи, които определят правилата, създават бюджетите и разпределят ресурсите, никога не са отговорни за последствията от собствените си решения. GERM предпоставя, че хората, които работят в училищата, се нуждаят от насърчения и наказания, които да ги убедят (или принудят) да дадат своя максимум.

Във Финландия учителите работят в сътрудничество с други членове на училищния състав; те не са „държани отговорни“ от стандартизирани изпитни схеми, защото такива няма. Учителите съставят свои собствени изпитни схеми, чиято цел е да ги информират относно напредъка и нуждите на учениците им. Те дават най-доброто от себе си, защото това е тяхна професионална отговорност. Както Паси Сасълберг показва в книгата сиФинландски уроци, учителите и други професионалисти там са движени от вътрешна мотивация, а не от надеждата за бонуси или от страха да не бъдат уволнени. Вътрешната мотивация е онова, което те се опитват да предадат и на своите ученици. При липса на стандартизирани изпитни схеми, според които да се сравняват учениците и училищата им, учителите трябва да развиват и да разчитат на интереса към ученето у самите ученици.

Моделът на GERM се опитва да пресъздаде свободния пазар, третирайки родителите като потребители, а учениците като продукти, при което учителите са услужливи работници, от които се очаква да се подчиняват на заповеди и да следват указания. Защитниците на GERM често се отнасят враждебно към учителските професионални съюзи, на които се гледа като на пречка пред мениджърската етика, необходима за контролиране на ежедневието в училището. Профсъюзите правят трудно, ако не и невъзможно, да се прокарват програми за спестявания, като например отстраняване на най-скъпо платените учители и замяната им с ниско платени, начинаещи.

Но успехите на Финландия опровергават теоретиците на GERM, защото почти всеки учител и директор във Финландия е член на един и същи профсъюз. Съюзът работи в тясно сътрудничество с министерството на образованието, за да подобри качеството на обучението, договаря по-добри заплати, допълнителни възнаграждения и работни условия за преподавателите.

Американското движение за училищна реформа – тази странна коалиция от приятелски настроени към бизнеса демократи, дясноконсервативни републиканци, губернатори от движението на Чаеното парти, мениджъри от Уол Стрийт и големи фондации, с гордост защищава принципите на GERM. Повече изпити, повече частно управлявани училища, повече дерегулация, повече уволнения на учители, повече затваряния на училища – всичко това, вярват те, ще доведе до възможността всеки ученик да стигне до колеж, а бедността да бъде отстранена. Но този подход не се подкрепя от фактите.

Корпоративните реформатори вярват, че предприемачеството ще доведе до нова ера на новаторство и творчество, но вместо това то изглежда насърчава най-вече ловки предприемачи, които търсят или по-висока успеваемост на всяка цена (като например изключване от изпитните резултати на ученици с увреждания или такива, които учат английския като не-майчин език), или просто максимални печалби. Една от важните съставни части на бизнес-плана за реформи е намаляването на стойността на преподаването. Множество губернатори подхождат към проблема фронтално, съкращавайки бюджетите и уволнявайки учители. Други пък, твърдейки, че действат в името на „реформата“, заместват учителите с обучение онлайн. Друг начин за намаляване на разходите е да се разчита на неопитни учители, които са на дъното на скалата на заплатите и най-вероятно ще се откажат от преподаването в търсене на по-доходни, по-малко уморителни професии, преди да стигнат до пенсионна възраст.

Опитните учители бягат от американското обществено образование в отговор на тежките изисквания на Нито едно изоставащо дете, които намаляват професионалната независимост. Според федералните данни, „модалните“, тоест определящи за групата години на трудов стаж в обществените ни училища през 1987-88 г. са били 15. През 2007-2008, повечето учители вече са били в първата година от трудовия си стаж. В отговор на непрекъснатата лавина от публични посрамвания, вдъхновявана от училищната реформа в корпоративен стил, ние губим опитните учители, от които имат нужда както учениците, така и по-младите учители.

За разлика от Финландия, където достъпът до учителската професия е ограничен и свързан със силна конкуренция, Съединените щати имат ниски изисквания към новите учители. Във Финландия професията е високо уважавана; в САЩ – не. Някои щати изискват магистърски степени, други не. Разликата е не в заплащането, а във високата степен на професионализъм, която Финландия очаква от учителите. В САЩ някои щати и области изискват учителите да имат степен по специалността, която преподават, и да минават тест за доказване на владеенето ѝ, други не.

Учителските образователни институции нямат особен авторитет вътре в университетската система. Днес най-големият брой магистърски степени в областта на образованието се дават от онлайн-университети. В САЩ учителската професия е въртележка. Лесно е да се влезе и множество учители я напускат – до 40, 50 процента – през първите пет години. Обращаемостта е най-висока в градските квартали с по-слаби училища. Ние не поддържаме новите учители с подходящо обучение и насърчаване, и имаме проблем със задържането им в системата. Никоя друга професия в САЩ няма такава висока степен на обращаемост.

За онези, които възприемат сериозно необходимостта от подобряване на учителската професия, днес може би е подходящия момент да се повишат стандартите за навлизане в професията и подобряване на учителското образование. Ако бихме искали да се поучим от примера на Финландия, ние бихме избирали добре подготвени кандидати, бихме изисквали академичен успех и магистърски степени, и бихме направили смислена сертификацията на учителската професия. Но корпоративните реформатори не показват никакъв интерес към повишаване стандартите на тази професия. Те смятат, че началните изисквания като сертификация, магистърска степен и други документи за правоспособност нямат връзка с „успеваемостта“, тоест оценките на учениците. Освен това те презират възрастта, опита, гаранциите за постоянна работа и други подобни специфика на професията. Вместо това те смятат, че постоянният приток от умни, но почти неподготвени новаци ще промени лицето на преподаването. В никоя друга област освен образованието подобни преценки не биха били толерирани, защото те само подсилват ниския статус на училищното образование като професия, за която се смята, че няма нужда от продължителна подготовка.

[…]

Под натиска на администрацията, отговаряща за програмата Надпревара към върха, много щатски законодателства напоследък прокараха закони, според които ефективността на учителите се оценява според оценките на учениците им. Това е много съмнителна практика, не на последно място защото повечето учители преподават предмети, по които няма оценки (от 3 до 8 клас учениците се изпитват редовно само по четене и математика, но не и по история, естествознание, обществени науки, изкуство, чужди езици и др.)

Макар че много от законодателствата изискват бележките да се използват чак до 50 процента при оценяването на учителите, тези мерки се оказват неточни, ненадеждни и нестабилни. Учениците не се подбират произволно и оценките много често говорят повече за състава на даден клас, отколкото за качествата на учителя. Един учител може да изглежда много ефективен в дадена година, но напълно неефективен през следващата, в зависимост от това какъв клас му се е паднал. Изследванията показват, че за учителите, които преподават на ученици с увреждания, такива, които едва започват да учат английски или други групи с по-високи изисквания, е много по-вероятно да бъдат оценени като „слаби“. Чрез налагането на подобни безсистемни стандарти някои отлични учители ще бъдат уволнени, а други, по-слаби, ще получат поощрения. Никоя професия, достойна да бъде наричана професия, не би допуснала законодателствата да определят как да се оценява квалификацията на хората, които я практикуват. Те не са компетентни да го правят. Част от определението на една професия е, че тя е нещо саморегулиращо се, а не подчинено на външни нареждания. В образованието е необходимо повече, а не по-малко самоопределение и професионализъм.

И така, на какво ни учи Финландия? Ние трябва да повишим стандартите за влизане в учителската професия, а бъдещите учители ще трябва да получават интензивна професионална и академична подготовка. Ако бихме искали да подобрим тази професия, то може би повече млади хора ще избират да практикуват учителството като кариера, а не просто стъпало към някаква друга, по-благоприятна работа. Ако учителството би придобило повече авторитет и обществен престиж, от това нашите училища биха имали единствено полза.

Източник

Дайан Равич е професорка по образователни науки в Нюйоркския университет и историчка на образованието.

Коментари (7)

- 19-03-2012|Ясен

Полезна статия.

Приятелска забележка към преводача:

Masters Degree на български е Магистърска степен.

- 19-03-2012|Златко

Благодаря много. Поотдалечил съм се от езика, има много думички, които тепърва уча. Тия ги нямаше орез осемдесетте години.:)

- 20-03-2012|Борис Хагадисян

Предлагам „Какво може да научи светЪТ от финландската образователна система“ – светът се явява един вид подлог…

- 20-03-2012|Златко

Да, мисля, че имате право. Коригирах го, благодаря ви.

- 21-03-2012|Майя Маркова

И аз намирам тази статия за интересна и полезна.

- 21-03-2012|Любомир Сирков

По въпроса за „финдладския пример“ в образованието вече има написана значителна по обем литература (аз съм запознат, макар и бегло, само с тази част, която е на английски, но предполагам, че и на другите световни езици има поне още толкова изписано по този въпрос).

В случая тази конкретна статия, под която коментираме, набляга на необходимостта „да повишим стандартите за влизане в учителската професия“.

Това конкретно в България едва ли е осъществимо, поне в краткосрочен план.

(Според данните тук, финландски гимназиален учител с 15 годишен стаж получава заплата, която е 102% от доходите средно на останалите висшисти в страната)

Но в статията има посочен един друг, на пръв поглед съвсем очевиден, но често пренебрегван факт:

„оценките много често говорят повече за състава на даден клас, отколкото за качествата на учителя. Един учител може да изглежда много ефективен в дадена година, но напълно неефективен през следващата, в зависимост от това какъв клас му се е паднал.“

Всъщност, точно същото важи не само за отделните учители, но и за образователните системи: оценките, които различните образователни системи в отделните страни получават при международни сравнения, също много повече говорят за състава на обучаваните.

- 03-04-2012|izvan Balgaria – Francia e edna ot stranite, koato

Francia e edna ot stranite, koiato ima celodnevno obuchenie, zadaljitelna uchilishtna vazrast 3-godini, ne sistematizirano znanie, razbiraj – kopiraj-lepoi, i edna ot naj-niskata gramotnost v Evropa. Balgaria imashe neveroitno balansiran ucheben den, i rezultati… govoria ot opit s bg deca, vklicheni v chujdi uchilishta, i tehnia napredak bez dori znait mestnia ezik.

Kopiraneto na sistemi i zaonodatelstvo e naj-glupaviat nachin da ubiesh dobroto v stranata si i naroda si.

Vav Francia poveche ot godina teche obshetsven debat kak da promeniat uchebnia ritam, koito poveche zalita kam amerikanskia debilizam, otkolkoto kam finlandskata misal za harmonichno razvitie na decata. Vav Finlandia parvite godini v uchilishte sa bez ocenki, do 12-godishnite. Izkustvoto, vkliuchitelno za naj-malkite pleteneto na edna kuka e predmet, koito pedagozite izpolzvat za razvivane na dvigatelnite sposobnosti na malchuganite. Neshta, koito vav Francia silno lipsvat, a izkustvata i sporta sa izvadeni izvan uchilishte, za da se palniat djobovete na chastnia interes. Sasipvaneto na publichnoto uchilishte s namaliavane na biudjet i diskreditirane na profesiata, e amerikaniziraniat liberalizam, chiato cel e podchiniavaneto na svobodnata misal i obuchenieto na debilcheta, sposobni samo za edna proizvodstvena manipulacia, a ne misleshti i znaeshti oponenti na negramotnite multimiliarderi na Amerika…

No zashto li vechno triabva da kopirame, Balgaria imashe dobra, balansirana baza i ucheben ritam, koito be saobrasen s detskoto fiziologichno i psihichesko razvitie. Nalaganeto na zapadnata shturotia na celodnevno obuchenie shte dovede samo do nevrozi, debilizirane i fobii ot uchilishteto, kakto e vav Francia!

A dnes v Amerika pak ima 7 zastreliani deca v uchilishte ot umopobarakan uchenik! Kam takava li sistema e tragnala Balgaria?!!!!!!!!!!!!!!

Османските потайности: еничарите

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Началото: Рекрутът „девширме“ (кръвният данък)

През 1299 г. в западната част на Азия се основава държавата на османските турци. Само половин век по-късно тя ще се вклини и в европейския континент, а малко след това ще стане една от най-великите империи в света. Разположена на границата между света на Мохамед и този на Христос, тя се смята за призвана да продължи линията на Арабския халифат да наложи „правата вяра“ и поема върху себе си вековния сблъсък между двете световни религии. Достигнала своето могъщество чрез непрестанни завоевания, мюсюлманската империя възприема войната като основно средство за решаване на множество външни и вътрешни проблеми. Залог за успехите и големите териториални завоевания е еничарският корпус – нов вид войска въз основа на набирането „девширме“, известно и като кръвен данък.

Четири века и половина (XIV-XIX в.) еничарите рекрути са неразделен компонент от мозайката на огромната империя. За свой духовен патрон новите бойци избират харизматична личност – небезизвестния анадолски суфи Хаджъ Бекташ Вели; неслучайно в историческите извори еничарската пехота е назовавана и като „Зюмреи Бекташиян“ или „Дудемани Бекташиян“, заимствайки името на популярния дервишки водач. Широко известен факт, свидетелстващ за своеобразната симбиоза между централната османска власт, която по принцип била защитник на сунитското течение в исляма, и неортодоксалните религиозни движения, е ролята на бакташийския орден като патрон и духовен водач на еничарския корпус. Бекташизмът упражнил върху хетеродоксните движения известно сдържащо въздействие, заради което бил насърчаван и закрилян от ранните османски султани.

В първите години на структуриране на еничарските оджаци (оджак – ед. ч.), което ще рече стан, огнище, пехотата се сформира основно от християнски пленници (Аджеми огланъ), но по-късно тази практика е заменена с набирането девширме (същинския „кръвен данък“). За кратко време еничарският корпус се превръща в синоним на дисциплина и боен авангард, предизвикващ удивление и страх в цяла Европа. Въпреки че еничарите са „Кулоглу“ (синове на роби и роби на султана), благодарение на личните си качества те могат да се издигнат до високия пост на велик везир (Садр-ъ азам). Постепенно кастата на еничарите се превръща в сила, а от тяхната воля и настроение все по-често зависи възкачването или детронирането на върховния господар султана (падишаха).

Редовите еничари (нефер) са ударното ядро на пехотата. В продължение на няколко века те предприемат редица походи: на запад до Видин, Белград и Виена; на изток до Тебриз, Багдад и Карабах; на север до руските степи и полските равнини и на юг до Халеб, Дамаск, Кайро и арабските и африканските пустини. За отбелязване е, че еничарите пътуват преди всичко пеша; походите, които те предприемат, са обикновено много тежки и траят от 5-8 месеца, до година и половина и три години. В тези походи участва и прочутият по-късно Мимар Синан, който се издига от войник до командир на орта, а след петдесетата си година става главен архитект на султан Сюлейман Великолепни. В следващия половин век (Синан живее 99 години) той проектира много от строителните шедьоври на империята.

Някои еничари си изграждат ореола на безстрашни бойци: Хъзър при Варна, Мурад в района на Истанбул, Тозкопаран Искендер – като пехливанин и корсар, ферди и др. Особено разпространен мит е храбростта на осем души, които дават отпор на 45-хилядна християнска войска в подстъпите на Белград.

Започнали в началото като помощна войска, в по-късните периоди на империята рекрутите-еничари се превръщат в трудно контролируема и неподчиняваща се на централната власт прослойка. Много падишахи и везири сърбат впоследствие тяхната „попара“ и стават прицел на многобройни бунтове и заговори. Турският изследовател Решад Екрем Кочу изказва печалната констатация, че еничарството е една от най-кървавите страници в историята на османската монархия. Когато в средата на XVIII в. се пристъпва към премахване на закона „девширме“ (набиране), мнозина от еничарите се отдават на грабежи и разбойничество, което, образно казано, се превръща в прът в колелата на и без това западащата империя. Еничарите стават истинска напаст в края на XVII и началото на XVIII в., когато отпочват и първите реформи (Низам-ъ Джедид) в османската държава. Но, както са казвали римляните, „Nulla tempestas magna perdurat“[241] и омразните на всички еничари са ликвидирани по особено жесток начин през 1826 г. от султан Махмуд II Адли (1808-1839).

В първите години на съществуване на османската държава стратегията за попълване на военните отреди е била коренно различна. Султанската войска тогава се е състояла предимно от номади от Мала Азия, които изоставили своя традиционен поминък и се включили в редиците на помощната войска (т. нар. акънджии). Включването на акънджиите в набезите довело до частично обезлюдяване на Анадола, което се отразило твърде неблагоприятно върху семействата им и техните лични стопанства. Последният факт често принуждавал акънджиите да изоставят фронтовата линия и да се връщат по родните си места, което ги превръща в несигурна бойна единица. Завладяването на Тракия и Балканите определено изисква ресурси, което намира своята реализация чрез набирането на нов тип войска и създаването на еничарския оджак.

Идеята за създаване на еничарската войска е резултат не само на военна стратегия, но и на една важна теза – защитата на исляма, облечена във формата на свещения „джихад“ (газуат). Създаването на корпуса е плод на усилията на моллите Чандарлъ Кара Халил и Караманлъ Кара Рюстем – хора, закърмени с повелите на исляма. Третият важен човек в проекта е Сюлейман Паша – син на Орхан Гази и бейлербей на Румелия. Най-голям принос за определянето на кодекса и структурата на корпуса има Караманлъ Молла Кара Рюстем, споменаван в някои документи и хроники с прозвището „Данишменд“. Участвал в редица походи в името на исляма, Кара Рюстем има немалък дял за завладяването на Одрин и Боруй (Стара Загора). В началото молла и акънджийски водач в Караман, той се издига при управлението на Мурад I и става мирови съдия (Кадъаскер или Башвекил) в Бурса. Именно тогава моллата дава идеята един от всеки петима християнски пленници (Аджеми огланъ) да бъде въвеждан в лоното на исляма. Мурад дава зелена улица за сформирането на подобна военна единица, като благоразумно заявява, че щом този дан е в името на Танръ (Господ), то това не подлежи на съмнение.

В последните години на живота си инициаторът на първия оджак Кара Рюстем Паша се премества да живее в Гелиболу (Галиполи), но е погребан след смъртта си по негово желание в Бурса. Именно в Гелиболу го осенява идеята за рекрутиране на християнски деца, материализирала се в системата „девширме“ и станала малко по-късно гръбнак на султанската армия. Личността на пашата често присъства в някои от първите османски хроники. В една от легендите за него Дервиш Ахмед Ашъки разказва, че след смъртта си Молла Кара Рюстем оставил на единствения си 14-годишен син рента от 100 златни флорина дневно, която (ако той живеел до 100 години) му гарантирала огромната за времето си сума от 3 650 000 златни флорина. Но младият молла-заде живее само седем години след смъртта на баща си, които обаче са достатъчни да пропилее наследеното имане и да доживее последните си години (умира на 22 г.) като кебапчия и бозаджия около стария хамам в Бурса Хисар. Разсипният син е погребан от един верен роб на име Фируз, който му купил кефен (саван) с последните си пари и положил тялото му до камъка на именития му баща.

Изследователите класифицират набора в три основни групи: Аджеми огланъ, Пенчик огланъ и Девширме огланъ. Първата група включва главно християнски пленници, които по силата на обстоятелствата приемат исляма и се задължават да служат на султана. За издръжката им хазната отпуска по 125 акчета (сребърни аспри) на калпак годишно. Честа практика сред поданиците е била да внасят „човешки налог“ в помощ на войската. Така например мизата на акънджиите е била от петима пленници. Онези от тях, които нямали възможност да осигурят пленници, се задължавали да внесат в хазната по две сребърни акчета. Този харч (налог) придобива известност като „едно от пет“, откъдето идва „Пенчик Ресми“ (лапа, петопръстие), и включва 6 възрастови групи: Ширхор, Бедже (Бече), Гулямче, Гулям, Сакаллъ и Пир. Ширхор (Сют чоджугу) са децата до 3 години, Бедже (Явру) от 3 до 8 години, Гулямче (Огланджък) от 8 до 14-15 години, Гулям (Оглан) – юношите до 18 години, а Сакаллъ (Тюйлемиш) са възмъжалите и годни да носят военна служба. Под категорията Пир се обозначават по-възрастните. Всеки пленик, който е „Пенчик огланъ“, се включва в системата на подготовка и преминава през съответните ѝ етапи. Яденето, пиенето, облеклото, спането, т. е. всичко необходимо в ежедневието, не представляват никакъв проблем за обучавания. Неговият живот преминава по къшлите[242] на оджака, където той се учи на дисциплина, военни похвати и не на последно място на вярност.

Аджеми и пенчик огланите се превръщат за известно време в най-надеждния контингент на султана, но те не издържат проверката на времето. Малко по-късно ще бъдат заменени от нова бойна единица, събирана по един особен принцип, която ще се нарече „Йени Чери“ (нов аскер), откъдето идва и еничари. Тази идея идва може би навреме, защото спокойствието на реда в Анадола е нарушено от нахлуването на ордите на Тимур (Тамерлан), както и от бунтовете на Шейх Бедреддин, Торлак Кемал и Бьорклюдже Мустафа. Новите еничарските орти (чети) устройват незабравима кървава баня на бунтарите и се разправят с тях сурово и без никакъв сантиментализъм.

Първият бивак за подготовка на еничари е дислоциран в Гелиболу – силно укрепена крепост на прага на Дарданелите. Не след дълго броят на ортите се разраства и оджака се преустройва във военен корпус („Аджемиогланлар Аскер Оджагъ“), а бойците започват да се наричат „Аджеми огланъ“ (аджемиоглани)[243]. „Пенчик огланъ“ отпада като понятие. След резонното обучение аджемиогланите се разпределят за адаптация сред уседналото население на Анадола, където работят около 3-4 години като помощници в земеделските стопанства. Една от най-важните цели в това отношение е ислямизирането и езиковата тюркизация на аджемиогланите.

След въвеждането на еничарската институция аджемиогланите продължават да бъдат част от механизма на системата. За разлика от еничарите, които са формирование с военни и представителни функции, аджемиогланите са предназначени да изпълняват по-низшите служби в сараите. Те са военнопленници (на възраст 10-13 години), купени от татарите, най-често синове на християни, и се отделят за тежка и черна работа. Преди да попаднат в обслужващото звено, те участват в няколко военни кампании, но след злополучната битка с монголите при Анкара (1402 г.) султанът снема доверието си от тях. Дубровчанинът Руджер Бошкович – един от уважаваните учени за времето си, посещава земите на Османската империя в 1762 г. и оставя ценни сведения за колонията на прислужниците-аджемиоглани. „Те рядко са синове на турци, а всяка година се събират от поколението на бедни християни в Морея и Албания, поради което тези страни са твърде обезлюдени – пише в своя интересен дневник Бошкович. – Както ми дадоха да разбера, годишният брой на така събраните деца бил обикновено около 2000. След като ги заведели в Константинопол, първо ги представяли на великия везир, който ги настанявал на различни места в сараите на Галата, Атмейдан или Адрианопол[244]. Някои изпращали да учат различни занаяти в града, някои да учат корабоплаване и да станат моряци. Други служат в големия сарай, където работят по оборите, в кухните, копаят в градините, цепят дърва, гребат в кораба на султана и вършат всичко друго, което им се заповяда от началниците, наречени одабашии… Те са подчинени на бостанджи пашата, който е глава и абсолютен началник на всички, които носят името бостанджии или градинари, каквито може да има 10 000 във и около сараите и градините на великия господар… Някои от тези бостанджии се издигат до по-висока степен и се наричат хасеки, което означава „кралски“. Те изпълняват само поръчки, изпратени от самия велик господар, и имат особена власт… Мощта на бостанджи пашата е много голяма… той има власт да наказва за всички постъпки на разврат и прахосничество и чрез благоволението на великия господар може да стане паша на Велико Кайро, Вавилон, Буда и др. и дори първостепенен паша, т. е. везир азам.“

Някои от по-талантливите аджемиоглани се подбирали и обучавали на четене и писане, но повечето от тях (особено тези с яки тела и с благоприятна външност) се занимавали с упражнения на тялото – тичане, скачане, борба, хвърляне на железен прът и други сръчности за заякчаване на тялото. Имената на аджемиогланите са вписани в една книга с означение на местата, където са разпределяни, а заплатата им е от две, три или пет аспри[245] на ден. Тази книга се подписва от великия господар (султана) и поверява на дефтердаря, т. е. ковчежника, който дава заплатите им на всеки три месеца; междувременно той е дължен да разпита кой е умрял или кой се е преместил, за да даде верен доклад на управляващите. Аджемиогланите и бостанджиите присъстват много често в събитията по-нататък и в този смисъл описаните по-горе факти ще бъдат от полза на читателя.

XV век е вече време, през което османците преминават от военен лагер в държава, а скоро и в империя. За това допринасят не само бойните успехи, но и предприетите законодателни мерки, изграждането на административна система и обявяването на завладените земи за собственост на фиска, както и регламентирането на тимарското (военнопленно) и вакъфското (на фондации с религиозно и културно предназначение) земевладение. Сложната и подробно нормирана структура на управление има за модел абсолютния централизъм. Мехмед II (1451-1481) е първият падишах, установил закона при наследяване на престола да бъдат избивани всичките синове, освен най-възрастния – една допълнителна мярка, която трябвало да предотврати евентуални борби за върховната власт. Династията прави всичко възможно да удържи управлението и това в повечето случаи става не без участието на еничарите и техните аги, които често се намесват в котерийните борби. От друга страна, масовият „кръвен данък“ (девширме), който рекрутира християнски момчета от семействата им за попълване на еничарския корпус, позволява на Османската империя да осъществи огромните си завоевания, което нямало как да бъде резултат от естествения прираст на завоевателите, понеже през Средновековието населението е растяло бавно поради простия факт, че е било подложено на бедствия, епидемии и чести войни.

А сега е време да навлезем в технологията на кръвния данък. Както се подразбира, той се прилага въз основа на специален закон (Девширме Кануну), в който са залегнали следните по-важни особености и условия:

1. Бъдещите еничари – момчета от християнски семейства, трябва да са на възраст между 8 и 18-20 години. Задължително условие е момчетата да са здрави и добре сложени.

2. Наборът се осъществявя съгласно личното разпореждане на командира (агата) на еничарския корпус, който е длъжен да осъществява и контрола върху изпълнението.

3. Законът се прилага във всички села и градове на империята, като от 40 къщи се взима средно по едно момче.

4. Под ударите на девширме попадат преди всичко семейства, които имат най-малко две момчета (взима се само едното).

5. Ако в дадено семейство има само едно момче, то се освобождава от данъка и не подлежи на набор.

6. Ако момчето е под 18 години, но се е задомило, също не подлежи на набор и отпада от списъците.

7. При второ сито (допълнителен подбор) се заделят момчета за лична прислуга и двора на султана (ичоглани=Ендерун огланъ); онези от тях, които се оказват по-късно неподходящи за това, се зачисляват към редовия състав.

Освен тези особености при приложението на закона са посочени и някои други задължителни изисквания:

1. Агата на еничарите (Йеничери ага) не може да прилага произволно закона. Когато реши да направи това, той трябва да изложи своите аргументи пред султана; ако владетелят е съгласен, то агата се „подковава“ със специален ферман.

2. Във фермана се посочва районът, където ще бъде приложен данъкът, какъв брой момчета трябва да се наберат, датата и часът и т. н.

3. Отговорност за изпълнението на разпоредбите по девширме носят пряко натоварените офицери от оджака (т. нар. „Катар агаларъ“) и най-вече един офицер, носещ титула „Турнаджъбашъ ага“. В званието на последния началник е заложен определен символ; длъжността му буквално означава „водач на ято“ (от тур. турна – жерав).

4. При събирането на кръвния данък се определят (според списъчния брой на набора) от 3 до 5, 10 или 20 конвоиращи войници – най-главният от тях се нарича „Сюрюджю ага“. Същите трябва да доставят момчетата в град Одрин, който е определен за главен сборен пункт на Румелия.

5. ферманът на султана става достояние на провинциалните управници (валии, санджакбейове, кадии) чрез турнаджъбашията и те са длъжни да съдействат на приносителя му и да доставят в определената дата набора на посоченото място (конак). За по-голяма яснота по въпроса се проверяват тефтерите на християнските попове, които обикновено ръководят общината на поклонниците на Кръста, както и евраците (документите), отнасящи се до тимара на съответния спахия. От местните бейове се иска задължително списък, в който освен деня и часа се посочва бройката и родното място на набелязаните момчета.

6. Една от задължителните рутинни процедури е личният оглед, който включва събличането на момчетата чисто голи, както майка ги е родила. Думата на агата от оджака (ако присъства на този преглед) е много важна и след неговото одобрително кимване момчето се зачислява за „девширме оглан“.

След всички тези изисквания и процедури Сюрюджюбашъ ага повежда в колона избраниците (на брой между 150-200 души) в посока към Одрин. Той има карт-бланш при изпълнението на задачата си и не среща никакви проблеми по пътя си в хановете и кервансараите, където обикновено отсядат да се хранят и нощуват бъдещите еничари. Сюрюджюбашията трябва да достави живата стока без никакви дефекти и трябва да внимава много за тяхното здраве и сигурност. Ако някое от конвоираните момчета умре от болест или при нещастен случай, башията трябва да подготви подробен отчет (забитнаме) за това. За неизпълнение на задачата се налагат наказания; нерядко служители, офицери и редови войници са лишавани от свобода и са попадали в мрачните зандани на империята.

Според инструкцията за девширме наборът не подхожда да се прави в градовете, макар че в Атина в началото са събирани рекрути най-малко два пъти. Смятало се, че занаятчиите в градовете не са така издръжливи като селяните, които са свикнали на тежък физически труд, и това им качество се предавало на децата им. В първите години се е обхождал Анадолът, но по-късно Румелия е истинският инкубатор за оджака – най-вече от средите на славяните, босненците, гърците и албанците. От Влахия и Молдова кръвен данък не се е събирал, тъй като те приели васалитета. Евреи и цигани също рядко попадали в корпуса – евреите се славели като добри хекими (лекари), а циганите за втора категория поданици. Що се отнася до арменците, общо взето, те били привилегировани като евреите.

Годишният ритъм за събиране по девширме е бил седем години. Изключение прави XVI в. (при Селим I), когато се водели много войни и войската имала нужда от повече свежи ресурси. През 1573 г. от Балканите и Анадола са събрани 8000 души. От 1637 г. цикъла на събиране станал през 12 години. За Ендеруна – наборът за сараите, последното регистрирано девширме е било през 1663 г. Десет години по-късно Кьопрюлю Мехмед Паша събрал в гръцките земи с голям зор 3000 деца. Смята се, че последното официално приложение на кръвния данък е станало през 1705 г. при Ахмед III.

След като се доставяли в основния разпределителен пункт, християнските момчета се подлагат без изключение на обрязване (сюннет). Една от следващите процедури е кръщаването им с мюсюлмански имена, но без презиме и фамилия. Обикновено новопокръстените се записвали в тефтерите с прилагателното Абд (син, раб) – примерно Абдуллах (син на Аллах), Абдулджебар (от Дженабъ Хак – другото название на Аллах), Абдулменан и пр., все „божи слуги“.

Един от ценните османски източници от това време носи трудното за изговаряне заглавие „Джевахирюлменакъб“. Записките в него по всяка вероятност са плод на усилията на личния писар на везира с босненски произход Соколлу Паша (1565-1579), служил при един от най-великите владетели Сюлейман Кануни (1520-1566). В тях се разказва за един конвоиращ офицер (яйабашъ) на име Йешилдже Мехмед Бей, който имал за задача да събере кръвния данък в Босна. По времето на обиколките си по босненските земи Йешилдже Бей забелязал едно хубаво и здраво момче в градчето Сокол (Соколовик), но бащата не искал да даде чедото си и го укрил на тайно място. Един от алчните чичовци на момчето обаче се изкушил и срещу подобаващ рушвет издал малкия Байо на властите. Така босненчето се оказало в пункта в Одрин, а не след дълго и в еничарския оджак. Същият балканец ще измине след това пътя от обикновен еничар до високия пост на велик везир и под името Соколлу Мехмед Паша ще стане един от най-прочутите държавници в империята.

Определено може да се каже, че постът на първия министър (велик везир, садръазам) е бил прерогатив за християни по силата на девширмето, особено през ранния и средния период на османската държава. В нейната история с доказан произход по рекрута девширме (от 1453 до 1611 г.) са 45 велики везири. От тях 10 души са убити в резултат на династични междуособици. По-известните имена на везири с еничарски произход са Хадъм Али Паша (1501-1503 г. и 1506-1511 г.), Ахмед Паша Херсек-заде (1503-1506 г.; 1511 г. и 1512-1514 г.) – по родов корен херцеговинец, гореспоменатият Соколлу Мехмед (1565-1579), Синан Паша Коджа (1580-1582 г.; 1589-1591 г.; 1593-1595 г. и 1595-1596 г.) – албанец, Сиявуш Паша Каница (1582-1584 г.; 1586-1589 г. и 1512— 1593 г.) – хърватин или унгарец, известната фамилия Кьопрюлю (Мехмед, фазъл и Нуман Паша), също с албански произход и др.

В османските архиви има редица документи, в които се посочват във връзка с девширмето корумпирани и осъдени държавни чиновници. В някои от тях се визират и еничарски началници – например за рушвети, взети от Хасеки ага и дори от Турнаджъбашъ ага. Сценарият е бил следният: след като не взимали техните деца и получавали съответния подкуп от християните, агите отчитали в своите доклади, че в този район няма или не са намерили подходящи кадри. В такива комерсиални комбинации са участвали по веригата и много спахии, санджакбейове, кадии, валии. В много случаи самите християнски попове също хитрували и укривали децата на своите миряни. Това ставало, като те подправяли данните в своите тефтери: примерно ако някое момче е било на 18 години, те посочвали, че е на 27, или пък тези на 11-12 години, че са женени и т. н.

За да спасят децата си, някои християни се принуждавали да ги обрязват. „Бей ефенди – казвали те на османските чиновници, – ние сме християни, обаче нашето чедо прие исляма… „Презумпцията е много прозрачна и тя е, че мюсюлманите не подлежат на девширме, и те се възползват от тази вратичка. Горното, разбира се, не пречи на босненците да продължават да ходят с децата си на църква. Вероятно кадиите също са взимали подобаващ рушвет и са заобикаляли закона. Трябва да се подчертае, че Босненският еялет е място, където девширме се прилага особено често. Населението на тази провинция е предпочитано за набор от османските управници заради битуващото мнение, че босненците (бошнаците) са качествени като човешки материал. След като обрязвали децата си, те веднага им навличали мюсюлмански потури; заради този факт често ги наричали „сюнетли оглан“ (обрязано дете) или пък „потур огланъ“ (дете в потури). Оттук идва по-късно и наложилото се понятие за маркер на босненските мюсюлмани – потурнаци.

Известният писател Иво Андрич разказва в своето не по-малко известно произведение „Мостът на Дрина“ за събирането на кръвния данък в Босна, откъдето съм извадил следния цитат: „Един еничарски ага с въоръжена свита се връщаше в Цариград, след като беше събрал по селата в Източна Босна определения брой християни… Шест години бяха минали вече от последното събиране на тоя кръвен данък, затова тоя път изборът бе лесен и обилен: без мъка бе намерено необходимото число здрави, умни и хубави момчета между десет и петнадесет години. На всеки кон висяха по два плетени коша, като за плодове, по един от всяка страна, и във всеки кош имаше по едно момче…“

В практиката има много случаи, когато са укривани деца, подлежащи на набор. Дори се подготвя и организира бягството им, ако вече са попаднали в мрежата на девширме. Долуописаният случай е ярко потвърждение на това. През 1565 г. един от многобройните османски служители (Яйабашъ), Мехмед ага, е бил натоварен да събере кръвния данък в Охрид. Същият получава подкуп от двама християни, Кочо и Димитър, като в замяна на това той не декларира техните деца. Но главният кадия в района открива този факт и известява централната власт. Веднага от Истанбул идва друг яйабашия – Али ага, който да разследва случая. След доклада на агата християните и подкупният служител са изпратени в затвора. Една от версиите разказва, че наказанието на същите е било да гребат в галерите до края на живота си. Подобен случай е регистриран през 1610 г. и в селището Ипек (Вълчетрън), където Хасеки Курд ага не отчел никакви деца. Предполага се, че в калимерата освен него са били замесени санджакбея и кадията. Тримата са отзовани в метрополията и по-всяка вероятност са наказани и изпаднали в немилост.

Има много други случаи, в които заради користни подбуди османски чиновници са си послужили с измама. Така например през 1556 г. един от писарите на Големия Диван (Съвета на министрите) Гияс, както и пазителя на печата Насух, издават фалшив ферман с подправена тугра (монограм) на султана. Същите се споразумяват с някой си разбойник на име Бехрам бей, който да събере деца за девширмето в Трабзон, а след това да ги пласира като роби по пазарите. Печалбата от начинанието естествено е трябвало да бъде поделена между тримата. Тази операция обаче приключва злощастно за тях: след като са разкрити от властите, джелатите им отсичат десните ръце – левите ръце на фалшификаторите са оставени за „спомен“ и за поука от това, как се подправя султански герб. В архивите са документирани и нападения над конвоите от разбойнически шайки, с цел отвличания на децата по силата на данъка, които след това са продавани по робските мейдани.

Допълнителна представа за подкупите и лъжесвидетелствата в империята на султана ни дават и чужди източници, като това на френския пътешественик Дьолакроа, преводач на турски и арабски във френския кралски двор, обходил Балканите в периода 1673-1675 г.: „Една много неприятна за султана злоупотреба, която се стоварва при това върху християнските му поданици, е изнудването, което се устройва на Негово величество при събирането на девширмето – пише Дьолакроа. – Този данък, който в миналото се събирал само на 30 години веднъж, е бил по-значителен от сега, когато го събират на 10 години веднъж… Това не е, защото липсват деца, а защото изпратеният заинтересуван ага препродава доста скъпо децата на бащите им, които пък му доставят такива, купени от бедни турци, без да са обрязани…“

Законът за рекрутирането „девширме“ се прилага до смъртта на султан Селим I Явуз (1512-1520) главно в Румелия. След това под юрисдикцията на „кръвния данък“ попадат и християните в Анадола. В началото, както казахме, като най-важен сборен пункт на бъдещите еничари се очертава тракийският град Одрин, който е също и столица на държавата, но след падането на Константинопол (1453 г.), който е преименуван на Истанбул, центърът за набиране и ръководене на институцията се локализира тук.

Преди да разясним организацията и другите социални, бойни, битови и прочие характеристики на еничарите, нека кажем нещо повече за техния етичен кодекс и духовен патрон. Както бе споменато в началото, за патрон на корпуса е избран мистичният дервишки водач Хаджъ Бекташ Вели. Четиринадесети и петнадесети век е времето, когато сред анадолските маси с голямо влияние се ползват тариките (от тур. тарика – орден) Бабаи, Джелалие (Мевлеви) и Ахии. Техните вождове, наричани Баба, Шейх и т. н., намират лесен прием със своята опростена проповед в душите на обикновените хора. Идеите на тези езотерични течения се възприемат и от някои издигнати личности, които имат принос за първоначалните успехи на османската държава: Шейх Едебали, Ахи Хасан, Чандарлъ Кара Халил, Шейх Махмуд. Една от разпространените версии да се заимства името на бекташийския орден гласи, че светецът Хаджъ Вели е призван да закриля еничарите от името на Аллах. Едно от най-важните послания на духовния пастир е, че с търпение и аскетизъм се постига победата над всяко зло, а спазването на тези предписания помага на праведните хора да „открехнат“ дверите на блаженството. Според религиозната доктрина на Бекташиите мястото, където ще попадне човек, възприел вярата в мюсюлманската троица – Аллах, Мохамед и Али (т. нар. теслис), и обвързал се с даден водач (пир), е лелеяният от всички рай… До него обаче може да се достигне само чрез духовното усъвършенстване, чрез самопознанието. Тук е явно присъствието на идеята за съвършения човек – основополагаща в етичната доктрина на суфизма. По същество идеологията на бекташийството е съчетание между умерения и крайния шиизъм. За еничарите образецът на съвършения и смел човек е вменен в личността на Хаджъ Бекташ Вели, който е модел за подражание и кулминацията, към която трябва да се стреми всеки член на кастата. Очевиден факт е, че повечето аджемиоглани и еничари са знаели за своя християнски произход, което ги подтиква да приемат исляма не в ортодоксията му (сунизма), а в по демократичните му форми, проповядвани от дервишите-бекташии. В този смисъл еничарите си приписват един вид религиозна изключителност, която оказва влияние върху тяхната психология и поведение.

Духовната връзка между ордена и оджака съществува до слизането на еничарите от историческата сцена. Много еничарски формирования носят през вековете на своето съществуване названия, които доказват тази връзка: „Оджаг-ъ Бекташиян“, „Таифе-и Бекташие“, „Гюрух-ъ Бекташие“, „Зюмре-и Бекташиян“, „Силсиле-и тарик-и Бекташиян“, „Санадид-и Бекташиян“, „Риджал-и дудманъ Бекташие“ и др. За ролята на бекташийския орден говори и фактът, че на традиционния религиозен празник на най-отбраната – 94-та орта, се избира векил (пълномощник) „по препоръка“ на патрона им Хаджъ Бекташ. Същият векил посещава всяка година гроба на светеца, като това става на датата, в която се предполага, че той се е възнесъл към покоите на Аллах. Следва най-тържествената и пищна част от ритуала, когато векилът се облича в носия (фередже), а титлата му на нов „баба“ (вожд) се узаконява с корона, която се поставя на главата му от еничарския ага. Церемонията приключва обезателно пред двореца на падишаха (в ранния и средния период това е „Топкапъ“), като великият везир (садръазамът) също взима дейно участие в тържеството.

Братството на Бекташиите се премахва със специален ферман на султан Махмуд II през лятото на 1826 г., малко след ликвидирането на еничарския оджак.

Публикува се със съгласието на автора.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Светът на исляма“.

Коментари (13)

- 22-03-2012|Пламен Иванов

Има два показателни факта, които са неглежирани: Първо, след злополучната битка с монголите при Анкара (1402 г.) султанът не е снел доверието си от еничарите, а всъщност е пленен и държан в клетка (като животно) в двора на Тамерлан. Баязид I умира след една година в своята клетка, а империята си остава без султан цели 11 години докато синовете му се бият за престола. Второ, накрая е споменат фермана на султан Махмуд II от 16 юни 1826 г. за премахване на Братството на Бекташиите, но не е описано и обяснено ликвидирането на самия корпус, което е причина за този ферман – еничари са избити в казармите си един ден преди 16 юни. Да опишеш цялата история на еничарите и да не отделиш място за 5 изречения по въпроса как е престанала да съществува тази „институция“, ми се вижда леко странно! … Извън статията ми се иска да кажа следното: Да смениш имената на турците в България беше обявено за геноцид. А да вземаш насила деца и да им променяш религията, да ги изтръгваш от родовата им структура (семейство, народ) това какво е? И днес в Турция еничарите са обект на държавна почит – имат празник и се честват, обикалят със шарените си униформи по улиците на парадите и т. н. Явно турците се гордеят с тази практика на „халифатската си империя“, който иначе Кемал Ататюрк отрече в името на светска и модерна Турция (и премахна всички султански символи и практики). Просто го казвам за да се замислят хората сега върху идеологията на съвременната (пост-модерна и неоосманска) Турция на Ердоган.

- 25-03-2012|БС2003 – Ужасно

Много е било ужасно за родителите да им отнемат децата и никога да не ги видят повече. Не знам дали това е геноцид(не е геноцид, разбира се, възродителният процес), но е ужасно. Много неща са ужасни в Османската империя -това, че войната е била нейна опорна точка, превръщането на прослойка от хора в професионални войници, ликвидирането на еничарския корпус и какво ли още не. Със сигурност империята е разполагала с талантливи творци -архитекти, поети, музиканти и всякакви други, но като че съзиданието не е било водеща черта в нейната физиономия. Това е дало неблагоприятно отражение върху развитието на народите, върху които се е простирала нейната власт. Така ми се струва, поне. Това, че в съвременна Турция периодът на османско величие е повод занационална гордост, вероятно е неизбежно (макар че на мене ми е много неприятнасклонността към фалшиво величаене на стари владетеликъдето и да е по света), но превръщането на османския национализъм в политически инструмент ми изглежда твърде опасно. Национализмът въобще е уродливо явление и може да направи лошо да рекушира върху своите носители. Колкото по-бързо се изживее този атавизъм, толкова по-добре. За жалост светът е зле устроен и съществуващите икономически и политически условия непрекъснато подхранват нещо толкова примитивно и вредно, каквото е национализмът в различните му форми.

- 25-03-2012|Пламен Иванов

„Това, че в съвременна Турция периодът на османско величие е повод занационална гордост, вероятно е неизбежно“ – не значи, че НИЕ трябва да се поддаваме на такива внушения и БЪЛГАРСКИТЕ медии да го пропагандират у нас! И второ, няма да стане с пожелания и заклинания от рода „дано по-скоро“, „колкото по-бързо, толкова по-добре“. На чужд национализъм не може да се противодейства така – няма ефект. Просто трябва да се държи твърда политика на отпор и да не се правят отстъпки по въпроси като имотите на тракийските българи, границите, културното наследство, езика и прочие.

- 25-03-2012|Иван Ценов – Друга книга за еничарите е

„Последният еничар“ на Реха Чамуроглу. Явно еничарите са били велика сила в разцвета си. Но постепенно с измененията във военната техника и начините на правене на война са станали неадекватни на времето. Освен това поради силата, която са имали във все по корумпираната империя ги е правила несигурен и опасен елемент от държавата. Затова накрая са били ликвидирани в полза на по-съвременна армия.

Преди година четох и „Ятаган и меч“ – една петология роман, в която животът на еничарите е описан много подробно.

- 30-03-2012|Мари – Фамилията Кьопрюлю

Оценките на еничерството не могат да са еднозначни, но да го наречеш „геноцид“ ми изглежда твърде пресилено. Колко качествено по-различно е това насилие от всеобщата военна повинност в по-късните национални държави?

Трябва ли да приемем, че съществуването в някой затънтен, безпросветен, беден и често гладуващ ъгъл на империята винаги е по-добра индивидуална съдба от възможността да се изявиш на световна сцена, да пътуваш, да познаеш градове и държави, може би дори да преуспееш, но със сигурност да си храненик на държавата и падишаха? Не съм сигурен в това.

Имам въпрос към другите читатели или авторът ако участва в дискусиите. В първата статия, която говори за възхода на еничерския корпус, се говори за прочутото семейство Кьопрюлю, (Quprili на албански), което дължи възхода си на еничерството и достига огромно влияние в империята.

Сега чета „Служителят от Палатата на сънищата“ (Palace of Dreams) на Кадаре, в чиято основа това семейство. Кьопрюлю не се споменава във втората статия за разтурянето на еничерския корпус. Знае ли някой за тяхната съдба по това време и дали са свързани с тези събития?

- 30-03-2012|Майя Маркова – относно геноцида

Някога четох Наказателния кодекс и в раздел „Геноцид“ изрично се включваше „насилствено прехвърляне на деца от една група в друга“.

В Америка и Австралия не толкова отдавна деца от коренното население са били откъсвани от своето семейство и племе и настанявани в пансиони, за да бъдат „цивилизовани“. Често това е било правено с добри намерения, но порасналите деца не са били доволни и днес властите съжаляват за стореното.

Нацисткият проект „Лебенсборн“ предвижда деца от покорените народи, които отговарят на расовия идеал – бели, руси, синеоки, красиви – да бъдат насилствено отнемани от родителите си и понемчвани.

- 31-03-2012|Българин от Мисури

Благодаря на Майя Маркова по-горе, че спомена за „насилствено прехвърляне на деца от една група в друга“ и ме накара и аз да прочета Наказателния кодекс днешен български.

Защото вътре има записано и не само това.

„Който с цел да унищожи изцяло или отчасти определена национална, етническа, расова или религиозна група:“ … „насилствено предава деца от една група в друга, се наказва за геноцид с лишаване от свобода от десет до двадесет години или с доживотен затвор без замяна.“ – това е точка „Г“ на Чл. 416. (1).

А в точка „А“ на същия Чл. 416. (1) има нещо друго, много по-интересно:

„Който с цел да унищожи изцяло или отчасти определена национална, етническа, расова или религиозна група:

а) причини смърт, тежка телесна повреда или постоянно разстройство на съзнанието на лице, принадлежащо към такава група; …“

Колко предвидливо е написано: че геноцид извършва и този, който причинява „постоянно разстройство на съзнанието“!

- 31-03-2012|Пламен Иванов

До „Мари – Фамилията Кьопрюлю!“ – Наистина ли мислиш сериозно, че това, което пишеш е нормално?! (Смяната на имената на турците в България е геноцид, а смяната на 1. имената, 2. религията и 3. отнемането от семействата на българските деца в Осм. империя е „малко пресилено да се нарече геноцид“?!?) Ако наистина мислиш, че говориш логични неща – трябва да се посъветваш със специалист в близката психиатрия!

Второто ти изречение: „Колко качествено по-различно е това насилие от всеобщата военна повинност в по-късните национални държави?“ – коментарът ми е същия! Явно не знаеш какво е военна служба: вземат те в армията и след 2 години те пускат обратно да си ходиш в къщи – без да ти сменят нито името, нито религията, нито целия живот! Нищо такова няма в еничарския корпус. Така че КАЧЕСТВЕНАТА разлика е направо очевадна!!!

Трето, ако е толкова хубаво да се измъкнеш от някой затънтен край като станеш еничар и да видиш свят ЗАЩО НЕ Е СТАВАЛО ДОБРОВОЛНО? ЗАЩО НЕ СА СЕ НАТИСКАЛИ ВСИЧКИ ДА СТАВАТ ЕНИЧАРИ, а са ги събирали като насилствен данък и в народното съзнание (=фолклор) това е останало като негативен образ? Защо сега няма песни как хората насила ги карат да стават студенти и да ходят да учат в чужбина напрамер? По твоята логика трябва да е същото!

Ето за край и една новина от днес, който показва накъде отива „хубавата“ Турция: Днес управляващата проислямистка Партия на справедливостта и развитието прие нов закон, който ще позволи децата си още от 10-годишна възраст да напускат светското образование си да влизат в религиозни средни училища за имами. Турция се ислямизира с всеки изминат ден. Преди година отмениха забраната за носене на забрадки в университетите. Чакам да видя какво ще въведат догодина от шериатските норми… Жалко, че има е нас уж умни хора, които не разбират какво става, а се поддават на турската пропаганда, която величае Империята, еничарите и прочие!

- 01-04-2012|Иван Ценов

Съобщение от днес:

Цитат:

…Турският външен министър Ахмет Давутоглу, коментирайки събитията в Сирия, заяви, че на Турция не й е останал „никакъв избор освен пряка интервенция“, предаде агенция Миг нюз. „Ние не можем да стоим със скръстени ръце и спокойно да наблюдаваме какво става в Сирия. Нашата намеса се превърна в неизбежност. Тя не е избор, а задължение“, каза Давутоаглу, цитиран от Анадолската агенция.

…

http://dariknews. bg/view_article. php? article_id=879544

Турция изтъква благородни подбуди, някак не можем да не се съгласим с нея. Но всъщност Сирия е била провинция на Османската империя, и тя сега за народа на Сирия ли се грижи или на заден план има и Османски мераци?

- 01-04-2012|Мари – re:
Пламен Иванов писа:

До „Мари – Фамилията Кьопрюлю!“ – Наистина ли мислиш сериозно, че това, което пишеш е нормално?! (Смяната на имената на турците в България е геноцид, а смяната на 1. имената, 2. религията и 3. отнемането от семействата на българските деца в Осм. империя е „малко пресилено да се нарече геноцид“?!?) Ако наистина мислиш, че говориш логични неща – трябва да се посъветваш със специалист в близката психиатрия!

Г-н Пламен Иванов, мисля, че първо трябва да помислим малко по-дълбоко преди да се изкажем, особено когато го правим остро и самоуверено.

Аз не казвам, че еничерството е било добро. Казвам, че е съвсем сходно с военната повинност и с военновременните мобилизации. Така, че ако ако искаме морално да осъдим едната институция, това е осъждане и на другата, защото в основата злото е едно и също. Това, което прави и двете институции неморални е насилието върху личния избор, накърняването на автономията на личността. За времетраенето – наистина в мирно време повинността е 2-3 години, но при война – колкото трае войната, теоретически безкрайно, практически докато загине войника или се сключи примирие. Империята е искала войници, така както ги са ги искали републиките, и ги в вземала от всички народности – българи, сърби, албанци, гърци, араби и бьлгарите не са били на специален прицел.

Аз не казвам, че наборниците, или бъдещите еничари са искали тази съдба. Семействата им са били дълбоко нещастни и са пеели жални песни. Но наистина ли е немислима една гледна точка, според която едно албанско или сръбско момче, което е щяло да изживее живота си като овчарче, а е станало велик везир или министър-председател на огромна империя, не е получило обективно повече от съдбата?

- 02-04-2012|Б. Павлов – песента на „душата“…

„Еничерството“ е неподозирано съвременна тема.

Независимо колко остро или лично представяме мненията си, отношението ни към „прекръстването с Власт“ ни казва нещо жизнено важно за самите нас, защото нравствения смисъл на съдбата ни зависи от основите на всекидневното ни самотъкуване.

Ако днес заявяваме, че човешкият живот има абсолютна ценност, това е заради основни, хуманни принципи, които са неизменни. Те могат да ни изглеждат исторически и културно обусловени, само ако не си даваме сметка, че „напредъка“ в морала се състои, всъщност, в рационализирането на интуитивни, човешки нагласи. „Историческите“ доводи да приемем едни или други нарушения на тези, „абсолютни“ принципи са лишени от реален смисъл, не защото са „обективно“ несъстоятелни, а защото са „субективно“ неразпознаваеми – нравствеността не съществува извън „душата“, а само в „песента“ ѝ…:))

- 02-04-2012|Самолет 005 – re: песента на „душата“…
Б. Павлов писа:

„прекръстването с Власт“

Властта е единствената разпознаваема ценностот раз (освен ако не живеем като младенци), а фалическият символ я репрезентира в човешкото ни мислене в продължение на хилядолетия. Това е демоничното на авраамитската традиция според хиндуистите Казвам го, защото веднъж в темата за харемите Златко не ме разбра и помисли, че съм анти-ислямски настроен. Ако съм настроен анти, то е антибиологично. Все още не сме стигнали до биология на духовността, дори и след Христос, който зададе моралните и нравствени императиви на новото време (ако греша да ме поправят познаващите словото Му!). Човечеството не е намерило пътя си все още, но защо е това лутане след като път всъщност няма, а има пътища… По тях вървим благодарение на трите мойри, които са по-силни и от самия Зевс. Доста стъписващо е, когато някой или нещо е по-силно дори и от самата Власт. Следователно я олицетворяваме погрешно… А има ли правилно?:)))

- 10-04-2012|Златко Ангелов

Понеже под тази статия са се развихрили най-много от страстите на Жертвите, а позициите на Шломо Занд, които имат пряко отношение и към формирането на българското национално самосъзнание, предлагам им едно есе, МИСЛИ ПРЕДИЗВИКАНИ ОТ ПОСЕЩЕНИЕТО НА ШЛОМО ЗАНД В СОФИЯ с надеждата, че 1) няма да го отминат с презрение и 2) ще направят опит да го разберат.

За ушенцето, или воденичните камъни на идеологията…

Автор: Ласло Гараци

Неотдавна Далай Лама посети Унгария. Някой от публиката го попита дали чакрата на лекуващото сърце на земята наистина се намира в Унгария и по-точно в малката планина близо до селцето Добогокьо, защото ако е така, и всички го разберат, то всичките ни проблеми ще бъдат решени начаса. Лама се замисли за момент, а после каза, че това бил много интересен въпрос. Неотдавна в Мексико един човек от тамошната публика му задал същия въпрос, само че ставало дума за мексиканска планина. За целите на тази статия аз също ще се преструвам, че Унгария е центърът на света и ще се занимавам изключително само с нея, но заедно с това ще се опитам да подчертая и мотиви, които могат да послужат за по-общи изводи.

Моята ситуация е проста и заедно с това нелесна, защото унгарската история и днешната политика, която произтича от нея, са пълни с конфликти. Понякога ми се струва дори, че има единствено конфликти: наводнения, бунища, лавини от конфликти. Изглежда, че ние живеем в перманентно състояние на криза, само с няколко единични примери за по-спокойно изграждане, помирение, спокойствие. Унгарците често биват описвани като мирни, меки, гостоприемни хора, но по някаква причина те незабавно се присъединяват към всяка европейска война, с отличен инстинкт за подбиране на бъдещите победени. Нашите революции винаги са били потушавани, а в течение на последните сто години ние бяхме жертви на, или изгубихме, двете Световни войни, бяхме окупирани първо от германците, а после от съветите, като за капак на всичко изгубихме и финала на световното първенство по футбол през 1954 (моля отбележете: в резултат на ужасяващи съдийски грешки).

Преди двадесет години нашата страна стана независима. Най-после можехме да вземем съдбата си в собствени ръце. Откри се възможност за мирно изграждане. Но за някакво ведро развитие днес не може да става и дума. Тъй като не успяхме да преработим собственото си минало, напреженията и фрустрациите все още са с нас. Диалогът между различните социални групи не може дори да започне; той или пропада, или тръгва в погрешна посока. Ако нацията е група от хора, свързвани от споделена памет и взаимни планове за бъдещето, то изглежда ние имаме само малко споделени памети, които могат да се превърнат в основа за общи планове и надежди. За нас спомените и традициите не са изходни пунктове за самоопределение и самопознание, а възел от теми, които пораждат само нови спорове, разногласия и кавги. През изминалите няколко години тези политически различия се снизиха изключително дълбоко, чак до нивото на родова вражда. Показателно изглежда все пак (за да използвам друг мотив от футбола), че по време на уличните битки отпреди няколко години, в които участваха най-вече футболни екстремисти, фенове на различни клубове, те забравиха за кратко време обичайните си разногласия.

И така, изглежда че през последните двадесет години ние не сме успели да разберем и преработим нито миналото си, нито пък опита от настоящето. В една нова, променена форма, старите конфликти продължават да живеят. Няма никакво общо социално споразумение и противоречивото минало все още тежи върху нас, например „наследството“ на националсоциализма или комунистическия интернационализъм.

Когато започнах писателската си кариера по време на комунистическата диктатура, аз бях изправен пред следната дилема: или трябваше да се преклоня пред властта (макар че през 80-те години вече само малцина избираха този път), или да се присъединя към контра-културата. Друга привлекателна алтернатива нямаше. По принцип, дори и тогава, всички възможности за изказ бяха поставени в идеологически контекст. Ако бих писал за ушенцето на приятелката си или за връзките на обувките си, то всъщност би ставало дума не за ушенцето или връзките, а за желанието ми да дразня властите чрез критика на темите и стила на социалистическия реализъм, или за демонстрация на смелата ми лична позиция. Ако все пак бих експериментирал с описания на лични неща, тогава пък се намръщвашедругата страна, подразнена от това, че докато нацията пъшка в оковите на комунизма, аз се занимавам с ушенцето на приятелката си. Ушенцето просто беше премазано между воденичните камъни на идеологиите.

Промяната на режима през 1989 даде на писателите възможност да не участват в политиката. Оттук нататък ние можехме свободно да пишем за ушенца и връзки. Но въпреки това днешната ситуация ми напомня силно за онази от 1980-те. В една атмосфера, перверзно и принудително натоварена с политика, е изключително трудно да се говори интелигентно за проблемите на общността, на демоса, да се говори за надежди и реален диалог. Дори и днес всички публични изразявания с неизбежност придобиват формата на идеологически спор и обикновено завършват с враждебност. С леко преувеличение може да се каже, че дори и сега читателите все още търсят намеци за това дали писателят говори за дясното или лявото ушенце, дясната или лява връзка, за да разберат към коя страна всъщност принадлежи той. Не качеството на идеята е от значение, а това кой я е предложил и какво послание може да се разчете в нея. Получаването на Нобелова награда от Имре Кертес за книгата Без съдба не само не доведе до някакво публично съгласие или пречистване; една малка група писатели дори посрещнаха новината с безразличие и критика, единствено заради открито либералните възгледи на Кертес.

Но нека вместо това вземем пример от историята: нека говорим по въпроса за националността. Погледната откъм тази перспектива, централна Европа е нещо като юрган, съшит от различни кръпки. Тук хората, националностите и етническите групи живеят едни върху други. Преди много години Хабсбургската империя и Унгарското кралство са били един вид primus interpares сред различните националности, с определени привилегии, произтичащи от тази ситуация. Това не е лесно за признаване, но тези привилегии са включвали мерки и закони, насочени към асимилацията на различни други националности. Признаването на тези неща, или дори само споменаването им сред определени кръгове в днешна Унгария се счита за предателство. Но нека продължа историята си: тези асимилаторски аспирации са довели до засилване на националните движения и различни конфликти. В края на Първата световна война Унгария изгуби две трети от територията си и мнозина унгарци се оказаха под чуждо управление. В началото на Втората световна война тези територии отново бяха присъединени, само за да бъдат отнети отново, заедно с няколко милиона унгарци, в края на войната. Можете да си представите колко много разрушения и човешко страдание са причинили тези събития, колко много взаимни обвинения, болки и фрустрации от всички страни по разделителната линия на националните наративи.

За разлика от други националности, в Унгария асимилацията на евреите изглежда протичаше спокойно. Но събитията от двадесети век травматизираха съвместното съществуване и днес например ние сме изправени пред следния абсурден въпрос, изискващ ясен отговор: за кого трябва да се жали повече – за стотиците хиляди унгарци, убити в битката при Сталинград, или стотиците хиляди унгарски евреи, жертви на Холокоста? В момента няма почти никакви изгледи за помирение и опрощение, за изказване на почит към жертвите и съвместен траур, който да ни излекува. И макар аз често да мисля както за чичо си, убит във войната, така и за дядото и бабата на мой приятел, загинали в Холокоста, за мен няма лесен начин да споделя това със сънародниците си.

През целия двадесети век не само унгарците, но и всички социални групи в Унгария преживяха тежки загуби и унижения – и поне досега ние не сме в състояние да преработим, дискутираме и разрешим конфликтите и обидите си. През последните двадесет години политиците монополизираха това болезнено и неуравновесено минало по такъв ефективен и насилствен начин, че например за антисоциалистическата революция от 1956 има няколко паралелни и дори напълно противоположни интерпретации, формулирани според указанията на различни идеологически и партийни интереси.

В тази истерична атмосфера не е лесно за един интелектуалец да остане спокоен, безпристрастен и независим. Неотдавна на един от унгарските литературни сайтове възникна показателен диспут. Участниците в него бяха най-вече добре известни писатели и критици. Сайтът – ако и да е възможно да греша – привлича преди всичко леви или либерално настроени читатели и писатели. Фразата, която разпали спора, беше следната: „Ако само космополитите биха се освободили от фобиите си, а националистите биха се отърсили от фрустрациите си, то би могло да възникне някакво модерно национално съзнание.“ (Ищван Кемени)

Това изречение разпали жарки и несдържани коментари във форума на сайта. Според някои първата му част се оказа открито антисемитска. Други се опитаха да предприемат обективен анализ, с желание да посочат какъв би бил правилния тон и регистър за водене на подобна дискусия. Самото изречение може и да е прекалено опростяващо и повърхностно, но усилието да се започне някакъв диалог или посредничество не може да бъде пренебрегвано. Изглежда, че то предлагаше и на двете страни да упражнят някакъв вид сдържаност, че те трябва да „обуздават конете“ и да търсят душите си. Няма очевидно доказателство – както твърдяха някои от коментаторите – че думата космополити в този контекст се отнася до евреите. Понятието, ако трябва да търсим нещо, с което да го приравним, вероятно е подобно на либерал. Либералите също могат да имат свои фобии, независимо от това дали са евреи или не. И все пак реален диалог не можа да се получи, тъй като и двете страни защищаваха единствено собствените си становища, твърдо и обидено.

Горното изречение беше нападано преди всичко отляво (по дясната буза), но е напълно възможно на някой друг сайт това да се беше получило по обратния начин: нападения отдясно, върху лявата буза, от онези, които биха желали да интерпретират втората му част като атака срещу националните чувства.

Този пример показва добре колко важни могат да бъдат езика, думите и понятията при подобни спорове. Противоположните страни не могат да се съгласят дори и върху значението на думите, така че някакъв по-съществен разговор изобщо не може да започне. В хода на историческите обрати и политически трансформации от последните сто години, значенията на много от най-основните понятия са станали противоречиви и размити, което прави трудно изказването на някакви собствени идеи без да се причини объркване. И все пак, едно от положителните неща в случая беше, че коментаторите почувстваха този лингвистичен аспект. В края на краищата те са литератори, артисти на думите. Започването на диалог не е лесно в език, в който синонимите на думата „патриот“ (hazafi, patrióta) имат противоположни значения, защото единият от тях е монополизиран от левицата, а другият – от десницата. В едно усложнено и отровено езиково пространство като това, единственият очевиден начин да изразите собствените си идеи е онзи, свързан с изключително внимание и предпазливост.

В края на спора се появи идеята, че съществуващата остаряла и неподходяща система от понятия трябва да бъде заменена с някаква напълно нова, която да даде надежда за нов диалог. Аз намирам тази идея трудна за осъществяване. Този език съдържа нашата и своята собствена история. Тези думи, независимо колко компрометирани, ни свързват с паметите и традициите, с културата и митовете ни. Това е езикът, който може да ни приближи до самите себе си. Не мисля, че един повече или по малко изкуствен език може да открие нова ера. В същото време е възможно следващото поколение, онова на младите хора, наистина да се пресити от котерийни спорове и непродуктивна враждебност, и да определи самото себе си според някакви нови парадигми. Както писа един от младите коментатори по време на споменатия спор: ако не чрез използването на нови понятия, то може би чрез нови интерпретации на съществуващите, чрез поставянето им в нови рамки, ние бихме могли да се придвижим напред. Ще са ни необходими „нови начини на разговор, ще трябва да се намерят нови идеи, постоянни корекции и себеанализи, предпазливо и отговорно използване на думите, тяхно ново формиране.“ (Дьорд Вари) Бих могъл дори да си представя, че демократичната култура на Интернет, която говори един нов език, може да помогне да се преодолеят тези привидно неразрешими различия.

В днешна Унгария всеки интелектуалец, който се чувства отговорен за общността и се опитва да посредничи, е изправен пред сериозни трудности. Всеки който се опитва да пише по обществени и социални въпроси по независим и безпристрастен начин, може лесно да бъде напъхан в стриктна двустранност и безсмислена политическа логика. Да се говори на висок глас изисква определен кураж, защото всяка дума може да докосне някакъв нерв. Човек трябва да разбира, че опитвайки се да остане по средата, той лесно може да бъде етикетиран като предател или разглеждан като агент на която и да е от двете страни. Заставайки между окопите на ничия земя, той може да бъде прострелян и от двете страни, оказвайки се не независим и автентичен, а изменник или морална жертва.

Трябва да подчертая, че не считам задължително за отделните писателидиректно да поемат бремето на нацията или човечеството на раменете си. Мисля, че ако някой е написал добър текст, това обогатява културата на нацията, независимо от темата си; то усилва нейната сила и неприкосновеност, и служи за насърчаването на себепознанието и помирението. Човешките отношения, описани в подобаваща сложност и дълбочина, поставят под съмнение опростенческите схеми на политическата перспектива. Или, с други думи, вътрешното описание на даден мироглед или манталитет може да бъде разбрано и преживяно от всички читатели, независимо от политическите им пристрастия. Действието на моя нов роман, Лице и притворство, се развива в унгарските казарми от 1970-те години. Не мисля, че ще сгреша, ако кажа, че тази книга е насочена не единствено срещу комунистическата диктатура, а срещу всички диктатури, минали и бъдещи. Положих изрични усилия, за да направя невъзможна интерпретацията му чрез използване на елементарни политически модели на обяснение.

В днешна Унгария публикуваните творби обикновено говорят за социалните напрежения индиректно. Впечатлението за война в политиката, объркване в настоящето и провал на остро политическите творби кара писателите да се въздържат от експерименти с подобни теми. От всички жанрове театърът е онзи, който може най-добре да поеме тези начини на изразяване. Сцената е добро място за драматични илюстрации на противоположните сили.

И въпреки това унгарските писатели продължават да играят активни и конкретни роли в публичната сфера. След промяната на режима от 1989 Арпад Гьонц беше президент на републиката в продължение на дълго време, а днес няколко писатели участват в Парламента.

Вярвам, че всички интелектуалци, които се стремят към помирение и поемат ролята на посредници, трябва изключително внимателно да поддържат автентичността си. Ако не желаят да увеличават количеството на безсмислените диспути, те трябва да са добре запознати с мисленето, културата, паметта и ценностните предпочитания на противоположните общности и социални групи. Освен това те трябва да осъзнават, че в тази ожесточена ситуация не могат да се очакват бързи резултати. Така че ключовите думи са: автентичност, емпатия, напредък и сближаване, постепенност, търпение и езикова компетентност.

Целта очевидно е взаимното, общо постигане на културата на демокрацията. Ние трябва да развием способността за опрощение и диалог, създаване на общи планове за бъдещето. Това със сигурност няма да се случи за ден или два. Освен ако се окаже, че най-неочаквано чакрата на лекуващото сърце на земята действително лежи някъде под планината до селцето Добогокьо. За нещастие, поне в момента шансовете за нещо такова изглеждат доста минимални.

Статията се основава на речта, държана от автора по време на Ерусалимския панаир на книгата от 2011 г.

Източник

Ласло Гараци е унгарски писател и преводач, роден през 1956 г. в Будапеща. Живее като свободен писател от 1982 насам. Получавал е множество награди, сред които наградата Атила Йожеф, стипендия на фондацията Сорос и наградата Паладиум.

Коментари (17)

- 25-03-2012|Николай Бойков

името на автора е Гараци.

- 25-03-2012|Николай Бойков

и не съм съвсем сигурен дали заглавието на книгата му би било „лице и притворство“, на унгарски е Arc és Hátraarc. hátra arc! като военна команда означава кръгом, дословно: [обърни] лице назад!, а като съществително означава 180 градусово завъртане на тялото във вертикално положение, в определени контексти е „обръщам се кръгом“(hátraarcot csinál). и в описанието на книгата се играе с тези две думи: Взрян в миналото (с лице към миналото) един лемур проучва спомените си. Загърбил бъдещето(обърнал се кръгом спрямо/“извършил действието обръщане лице назад спрямо“) марширува обратно към армията.

- 25-03-2012|Златко

Благодаря за корекциите и изясняването, Николай!

- 25-03-2012|Мартин Христов

Статията е чудесна и поучителна за политическите разделения, властващи в новата унгарска култура и литература. За съжаление у нас подобни диспути не се разгоряват просто защото липсва всякакъв литературно-политически уклон, а и общото ниво на литературната критика и форумната комуникация е много ниско.

Нека добавя и аз още две фактически пояснения: романът на Имре Кертес се нарича „Безсъдбовност“ и е публикуван и на български език. Името на унгарския писател, чиято фраза е предизвикала толкова широк отзвук и ожесточени коментари, е Ищван Кемен.

Добре е преди публикуване да се правят фактологически справки!

- 25-03-2012|Велко Милоев – Колко познато…

Колко познато и колко близко – от усещането за „живеене в постоянна криза“, та през онуй за преработването на миналото, та почти всеки ред до края. Толкова познато, че чак става утешително – че и други (на които сме позавиждали чат-пат) ни „имат проблемите“.

- 27-03-2012|Иван Рангелов

Именно това за „преработването на миналото“, което звучи толкова познато, е по-скоро грешка в превода.

В английската версия на този текст виждам, че там изразът е „we have not been able to come to terms with our own past“ – което не е същото.

Защото „to come to terms with“ означава „да се разбереш с“ („да постигнеш взаимно разбирателство с“), или „да проумееш напълно и обективно“, а не да „преработиш“ (миналото).

Разликата е като от небето до земята: първото значи да приемеш миналото – второто значи да упражниш насилие над миналото си (като го „преработиш“, тъй като ти е трудно да го приемеш такова, каквото то е).

Всъщност, авторът и сам признава, че „съществуващата остаряла и неподходяща система от понятия“ … „съдържа нашата и своята собствена история.“

И затова няма как да бъде заменена с „нов език“.

- 27-03-2012|Златко

Интерпретацията ти ми се струва едностранчива, Рангелов. Отношението към миналото е сложен, деликатен и многостранен процес, по който рецепти няма никъде. Общо взето, единственото нещо, за което може да се каже, че има някакви шансове за успех, е общественият дебат, провеждан широко, открито и в продължение на немалко време (тъй като въпросите на историята и миналото, естествено, са сред най-чувствителните и болезнените за всяко общество). Така че изявления от рода „миналото трябва да се приема“ или „миналото трябва да се отхвърля“, са доста празни приказки, нещо от рода на „трябва да се яде“ или „трябва да се спи“, примерно. Това са неща, които и без това са неизбежни, въпросът е не дали те трябва да се правят, а по какъв начин да се правят.

Целият развит свят се занимава с преработване и преосмисляне на миналото, Рангелов. Америка преработва миналото си по отношение на коренното население и геноцида, на който то нерядко е било подложено. Европа преработва почти всичко – като се започне от колониалното и имперско минало и се свърши с най-новото, следвоенното. Азия също преработва, ако и по свой си, най-често чужд за нас начин (нека си припомним нестихващите конфликти по отношение на миналото между Япония и повечето от страните, които са били окупирани от нея през миналия век). Всички се опитват да видят нещата с нови очи, да се поучат от грешките, да открият нови и непознати факти, интерпретации, основания за различни от досегашните изводи и пр. И това, че определени групи хора в България са склонни да гледат на миналото като нещо излято в бетон, неподвижно и непроменливо, защото ако разбирането за него се промени, те тозчас ще останат без почва под краката си, е проблем на тези хора, а не на историческата наука или възможните подходи към миналото изобщо.

Така че, Рангелов, фактът, че ти си избрал позицията на неподвижност и непроменливост, т. е. отношение към миналото като към неподвижно и неподлежащо на интерпретации, си е твой личен избор, а не неоспорим факт, както го представя коментара ти. Има много други, и може би не по-малко достойни за уважение подходи към миналото. Въпрос на цивилизованост е да успеем да живеем заедно с различните си подходи и разбирания за миналото. Така че не тръгвай, ако обичаш, веднага с рогата напред и не обявявай за фалшиво, лишено от смисъл и по принцип незаслужаващо уважение всичко, което не отговаря на собствените ти разбирания. Това не е нещо, което може да ни доведе до диалог, разговор, дискусия от какъвто и да е род.

- 28-03-2012|Иван Рангелов

Аз не обявявам за „лишено от смисъл“ нещо, което не отговаря на собствените ми разбирания – а напротив, опитвам се да уточня какви по-точно са разбиранията на автора Гараци.

Защото се опасявам, че и той сам не е много наясно какви по-точно са му разбиранията.

От една страна, той (като всеки соросианец) напиня към „взаимното, общо постигане на културата на демокрацията“ – това си му е на него задължителната програма.

От друга страна, обаче, той сам подчертава, че е необходимо интелектуалците да са добре „запознати с мисленето, културата, паметта и ценностните предпочитания на противоположните общности и социални групи“ – т. е. да не пренебрегват и омаловажават всички тези неща, а напротив: да ги уважават и да се стараят да са запознати с тях.

И накрая – още една забележка към превода: това, което сега стои в заглавието като „крайъгълни камъни“, при по-внимателен прочит на английския текст може да се окаже, че всъщност са „воденични камъни“ (т. е. не са „milestones“, а „millstones“) – един вид те, воденичните камъни на идеологиите, „смилат“ горкото ушенце (което, впрочем, така и не стана ясно кому е нужно)…

- 29-03-2012|Самолет 005 – … имам въпрос…

Ако сме съгласни, че човекът е competitive animal, то един ден националното животно ще бъде победено от другото. Групирането по националност се оказа работещо, но не съвсем достатъчно. Погледнете как се групират най-тъпите мъжки човешки животни – по футболен признак. Другият групиращ фактор е религията. Там особено силно е потенцирана посредствеността. Въпросът ми е и към соросисти и към антисоросисти – кой е още по-рационалният начин на групиране в компетитивната борба (Добро утро, Цуцуле!, тоест Добро утро, Даврине!), за да знаем след убиването на националното животно, какво животно ще се пръкне? М?

- 29-03-2012|Иван Рангелов

Самолет 005, то би трябвало да е напълно очевидно дори и за теб, но нека все пак да ти го кажа: още не се е родило това животно, което да може да убие „националното животно“.

Империи е имало, може и пак да има – но империите винаги се разпадат. И то как се разпадат?

При първите си пропуквания може и да се разпаднат на нещо като Изток“ и „Запад“, или на нещо като „Север“ и „Юг“ – но накрая винаги се разпадат до националните си съставки.

И Османската империя, и Съветската империя, и ако щеш Югославската империя, и Австрийската преди нея – всички те се разпаднаха не на по-развита и по-неразвита част, не на християнска и мюсюлманска част, а по национален признак.

Може да е тъжно за едни, може да е кърваво за други – това се случва. Да му мислят и да му носят отговорността онези, които се занимават да създават империи – и които не си дават сметка какво ще стане, когато се разпадне всичко това.

Защото, то като тръгне да се разпада, пак добре ще е поне да има на какви съставки да се разпадне – за да не стане всичко открай до край на пясък, а да има поне на някои места камък върху камък останал – разбираш ли, Самолете, какво ти хортувам?

- 29-03-2012|Златко

Иване, по-спокойничко и недей да се перчиш толкова, защото националното животно съществува едва от двеста години насам и няма никакви основания да се смята, че ще пребъде във вечността. Характерна черта на челите-недочели е да се бият в гърдите и да атакуват хората с различно мнение още преди да са казали нещо съществено (в случая, „дори и за теб“, с други думи, „последния глупак“). Преди няколко дни ти се възмути от писанията на Боян Пенев, че толкова бил се оплаквал от некултурността на нацията си, но дали нещо се е променило от негово време досега, как мислиш? И не са ли все същите бабаити – в случая словесни – които определят облика на тази нация?

- 29-03-2012|Златко Ангелов

И все пак, редно е да се поправи заглавието на „Ушенце между воденичните камъни на идеологиите“: разликата в смисъла е съществена. Плюс че в текста е правилно преведено „воденични камъни“.

- 29-03-2012|Самолет 005 – … ако говорим за разпад…

Съгласен съм, че империите се създават в кръв и разпадат в кръв. Коя е съвременната империя, чийто край чакаме, та покрай нея да дойде и нашият край? Кои са съставните части на съвременния човешки мироглед (оле-ле мале-ле), до които той ще се разпадне?

Дори и чисто конструкционистки погледнато не сме сигурни, че дадено нещо се разпада на съставните си части. Някои връзки (нитове) просто са по-силни от самите съставни компоненти. Това е от голямо значение.

Затова не бих казал, че разбирам за какво ми говори Иван. Деструктурирането според мен не е никога равнозначно-обратното на структурирането. Не бих казал, че един зелен цвят се деструктурира на изграждащите го синьо и жълто или един оранжав на изграждащите го червено и жълто. В човешкото общество е още по-сложно. Неоосманска Турция на какви националности ще се разпадне например след време, ако допуснем, че в бъдеще се изгради неоосманска империя. Дори да има и неоарабска империя, то тя на какви националности ще се разгради. Да си арабин националност ли е?

Затова предложих да видим по-ясната посока – посоката на свързване. Какво свързва (групира) активните мъже на света днес (за пасивните вече знаем – това е новият лак за педикюр на фирмата Лореал Пари(ж)…)? Кои са активните мъже на света? Нима ги знаем?

Знаем само, че примерно Израел ще нападне Иран. Някои хора са 100% сигурни в това. Други (предимно мои приятели араби, четящи и арабски, и израелски медии) ми казват, че може и да не се случи, защото вътреизраелският фанатизъм, макар и фанатизъм, е доста по-разумен от отвънизраелския фанатизъм на еврейските лобита, които не виждали ясно пробойните…

Въпросът ми пак остава неотговорен – кой мъж днес „готов умереть во имя Родины“? … ама само „во имя Родины“? Идеята нещо чегърта като че ли, но аз не разбирам от мъжки работи…

Иван, как в едно консуматорско общество се изработва патриотизъм? Ако е чрез футбола – то блягодаря… предпочитам тогава светът да се свърши поради липса на мъже, отколкото поради наличието им…

(нали всички знаем, че само си бъбря тук)

- 29-03-2012|Златко

О, разбира се, че ще променя заглавието – просто досега не ми остана време, целия предобед се занимавах с други текстове.

А очите ми наистина изглежда започват да сдават багажа, просто се чудя какво ще правя след няколко години, ако зрението ми продължава да отслабва със същата интензивност.

Впрочем, не е само зрението… Вниманието ми също, както изглежда…

- 30-03-2012|Майя Маркова – Малко джаста-праста не е проблем.

Златко, не се ядосвай, че преводите ти не винаги излизат съвършени. Според моя опит, за да бъде една работа завършена и да види бял свят, трябва да се прави малко джаста-праста. Иначе – знаем от приказката как Джаста-праста с кривата си рокля тропа на хорото, а Циндил-пиндил гледа иззад плета, понеже от перфекционизъм не е успяла да си дошие роклята.

Най-доброто е враг на доброто.

- 30-03-2012|Златко

Нямам повече време, пък и, да си кажа честно, напоследък и мотивация, защото, каквото и да правя, преобладаващата вълна почти винаги ме застига под формата на „ай сиктир бе, ти ли ще ми кажеш!“ Главата ми се опитва да направи нещо градивно от всичко това, но останалите части на тялото ми се бунтуват… И така, вибрирам си и аз насам-натам, като всички други, дето сме в капана. Добре, че няма изход, нали?

- 31-03-2012|Българин от Мисури
Златко написа

„Главата ми се опитва да направи нещо градивно от всичко това, но останалите части на тялото ми се бунтуват… „

Изумително е, че почти буквално същите думи е писал още през 60-тте години на 1 век сл. Хр.

и основателят на християнството апостол Павел.

Ето ги неговите думи:

Из послание на ап. Павла към римляни

[7:21] И тъй, намирам у себе си такъв закон, че, кога искам да върша доброто, злото стои до мене.

[7:22] Защото с вътрешния си човек намирам услада в закона Божий,

[7:23] но в членовете си виждам друг закон, който воюва против закона на моя ум и ме прави пленник на греховния закон, що е в членовете ми.

[7:24] Нещастен аз човек! Кой ще ме избави от тялото на тая смърт?

Така че, Златко, не се отчайвай, а чети повече какво е писал апостол Павел (още повече, че това е и възможно най-либералният християнски мислител – едва ли у друг ще попаднеш на фраза от типа:“Всеки да постъпва, според както е напълно уверен в ума си“ – докато апостол Павел писмено се е изразил именно така.)

Неоосманизмът и сърбите

Автор: Дарко Танаскович

Натрапчиво самоуверената, амбициозна и активна външна политика, която Турция води през последните години, откакто на власт дойде ислямистката Партия на справедливостта и развитието (АКП), постави тази държава в центъра на световното публично внимание и я направи предмет на оживени политически обсъждания. Външната политика на официална Анкара се свързва все по-често с идеологията на неоосманизма, при което мненията за адекватността на това понятие/термин като определение за турската политика са разделени. Макар за неоосманизма все повече да се говори и пише като за точна диагноза на цялостната държавно-национална дейност на съвременна Турция, все още могат да се чуят и гласове, които отричат оправдаността на подобно дефиниране на нейните преди всичко прагматични действия в международните отношения. Наред с това, че в някои случаи оспорването на неоосманизма е тясно свързано с теоретични постановки, оспорването на неосманизма в голямата си част е оцветено от различно мотивирана „политическа коректност“ и по начало не се вмества в границите на безпристрастната научна мисъл. В този случай ще оставим настрана понятийно-терминологичното обсъждане на неоосманизма и ще изходим от констатацията, че като явление той безспорно съществува, което е и най-важното, докато въпросът за неговото най-подходящо название, макар и важен, е все пак от второстепенно значение. Намери ли се някой по-подходящ термин, няма да бъде трудно той да бъде въведен в научна употреба вместо неоосманизъм, но поставянето под въпрос валидността на термина неоосманизъм в никакъв случай не може да отстрани съществуването на явлението, което се обозначава с него. А всъщност, с такава подмяна на тезите си служат отделни апологети на днешната външна политика на Турция. Като най-съществено качество на тази политика неоосманизмът съществува и определя насоките по всички линии на дейността на Турция в международните отношения, включително и нейните ходове към и на Балканите, а в тези рамки и спрямо сръбския национален корпус и то във всички държави, където живеят сърби днес. Това намира особено подчертан израз в отношенията на Турция със Сърбия и с Босна и Херцеговина, при което последиците потенциално могат да бъдат особено сериозни за положението на Република Сръбска. Затова е потребно да вникнем рационално в естеството на неоосманизма, да разтълкуваме смисъла и крайните цели на инспирираното от него отношение на Турция спрямо сърбите, за да може в сблъсъка с този влиятелен регионален и глобален фактор да бъде изградена собствена устойчива външнополитическа доктрина. В този контекст е полезно да припомним ценностно-идеологическата същина и главните характерни черти на неоосманизма.

Неоосманизмът е преди всичко дълбочинна идеологическа константа не само на турската външна политика, но и на целокупните усилия на турската нация като силна и влиятелна държава, Турция да задвижи всичкия си потенциал за реализиране в дългосрочен план на неоосманисткия проект. А този потенциал никак не е малък. Нещо повече, би могло да се каже, че неоосманизмът е и повече от идеология. Той е стожер на турския манталитет, възприеман като „сбор от начини и съдържания на мисленето и чувствата, които характеризират даден колектив в дадено време“, проявяващ се в постъпките, при което – когато става дума за отношението между манталитет и идеология – трябва да уважим изводите на някои анализатори, че „манталитетът е кожата, а идеологията облеклото“, но облекло, което може да стане кожа.

Неоосманизмът черпи легитимността за активните си и експанзионистки действия от факта, че Турция е наследница на Османската империя, чийто културно и политическо наследство тя трябва да обнови в съвременните условия. Подчертаваме: в съвременните условия, като действа с модерни политически, икономически, ако потрябва, с военни и всички други разполагаеми средства и се възползва от благоприятните условия, които ѝ предоставя дадена регионална и по-широка международна конюнктура. Изтъкването на съвременните условия и модерни средства, които неоосманизмът актуализира днес, е нужно и заради по-пълното му разбиране, но и заради избягване на забележките, които нерядко се отправят отвисоко при всяко разглеждане на външната политика на Турция като поредна фаза в реализирането на трансисторическия неоосманистки идеал, свеждащ се до насмешливо отричане на историзма на някакви предвиждания, че в XXI век може възрожденски да се работи успешно за обновяване на Османската империя. Никой разумен човек не си и представя подобен невъзможен сценарий, а единствено и изключително възстановяването на сферата на доминиращо влияние на съвременна Турция, сфера, която би трябвало да съвпада с областите от трите съседни на Турция региони – Близкият Изток, Кавказ и Балканите – били за по-кратко или за по-дълго време в състава на Османската империя. Значи, пред нас е един прагматичен съвременен проект, идейно и емоционално вкоренен в манталитетната почва на имперската османска носталгия, която у средния турчин е много изразена и силна.

Неоосманизмът, разглеждан като идеен проект и ценностна система, е всъщност особена идеологическа амалгама от ислямизъм, (турски) национализъм, домогващ се до пантюркизма и османската (имперска) носталгия. Става дума за идеологии, които принципно и логично са несъвместими от гледище на произход, естество и цели, но една от характерните черти на неоосманизма е всъщност в това, че в този специфичен „коктейл“ те до известна степен функционират неподозирано успешно. „Турско-ислямският синтез“, оформил се по времето на Тургут Йозал, е опит за рационализиране отвътре на противоречивите идеологически формули на неоосманизма.

Функционирането на неоосманизма като практика във вътрешно и външнополитически план се отличава с няколко главни особености, три от които са особено интересни както изобщо, така и от гледна точка на отношението към Босна и Херцеговина, а по такъв начин, естествено, и спрямо Република Сръбска. Първата е вече споменатият подчертанпрагматизъм. Макар легитимно да се опира на османското минало и да е проникнат от силна връзка с имперската носталгия, неоосманизмът на турската външна политика е крайно прагматичен, реализира се тактически гъвкаво и с извънредно чувство за момента, което никога не бива да се изпуска от поглед.

Другата особеност на действията от неоосманистки позиции, както в областта на вътрешната, така и на външната политика е последователното добре прикрито самоидентифициране, един особен вид проява на мимикрия, неуловима като преструвка и притворност. Същината на такова публично поведение и стремежът да се създаде впечатление, обратно на действителните намерения и цели, към които се стреми, се състои в отклоняване на съмненията на онези противници, които могат да осуетят движението, докато то все още не е достатъчно укрепнало. Не е трудно да бъдат разбрани мотивите за прибягване до подобно системно прикриване на собствената идеологическа и политическа платформа. През цялото време в Турция неоосманистите са се сблъсквали с мощен, дълго време и превъзхождащ противник – официалният кемализъм, олицетворен от силния държавен апарат и, над всичко, от могъщата армия, истинска „държава в държавата“ и главен защитник и бранител на светския конституционен ред. А в международен план, предвид съюзничеството и партньорството, на които се разчита, както и на имиджа на бъдещата ислямистка власт, особено в очите на Запада, не бе никак препоръчително да се използва анахронична неоосманистка реторика, особено по време на глобалното усложняване на отношенията между Запада и Исляма и възникването в центъра на международното внимание на проблема с международния ислямистки тероризъм. Оценили вероятно или почувствали, че Турция е достатъчно силна, за да може по-открито да афишира интересите си, висши и най-висши турски официални лица в по-ново време прибягват по-смело до неоосманистката реторика, при което почти неочаквано категоричен и ясен е министърът на външните работи Ахмет Давутоглу. Независимо от това и въпреки недвусмислените им собствени публични изявления, Давутоглу и други турски политици продължават решително да отричат съществуването на неоосманизма!

Свързана с първите две, но особено с втората, третата основна характерна черта на неоосманизма е системното прилагане на двойни стандарти. Прибягването до двойни стандарти спрямо събитията и ситуациите в международните отношения, естествено, не е нещо ново. Цялата история на човечеството щедро свидетелства за това. Дори и един Тома Аквински обосновава теологично, че в „справедливата война“ измамата е позволена. А в бившето югославско пространство прилагането на двойните стандарти толкова се сгъсти и утвърди, като при това отпаднаха всички етични дилеми, че практиката на прилагане на двойните стандарти може да бъде смятана за единствената ненарушима константа в подхода на „международната общност“ към проблематиката на югославската криза. В това отношение турското поведение се явява парадигматично, което временно може да донесе някаква полза на Анкара, но намалява трайно желания от нея капацитет на регионален лидер. Всъщност, Балканите са твърде сложен и вътрешнопротиворечив регион, за да могат двойните стандарти да постигнат трайни резултати, като например устойчива стабилност, ако чрез такава политика определени регионални субекти се намират постоянно в сравнително неблагоприятно положение.

Споменатите три характеристики на неоосманисткия метод във външната (и в цялостната) политика намират пълен израз спрямо нашето пространство, конкретно спрямо сръбския национален корпус като цяло. Същото важи и за турското отношение към другите два приоритетни „съседни“ региона – Близкия Изток и по-широкото кавказко пространство, но от разбираеми съображения в по-нататъшното изложение ще се съсредоточим, условно казано, върху „сръбския въпрос“. Защото, както за сърбите съществува „турски въпрос“, така в координатите на турската геополитическа мисъл, интересуващите се от положението на Балканите говорят и пишат за „сръбския въпрос“. Когато става дума за готовността вътре в сръбския национален корпус за съответно противопоставяне на предизвикателствата на неоосманизма, макар сърбите като цяло да са проникнати от съзнанието за съществуването на това явление и склонност турската политика да се подлага на критичен анализ, в Сърбия и Република Сръбска състоянието на духовете все пак не е идентично. В Република Сръбска почти без изключения не е необходимо да бъде доказвано на сръбската част на гражданството, интелектуалците и политическата класа, че неоосманизмът съществува, така че това широко споделяно убеждение може да бъде взето като изходна точка в анализа на неговите обществени последици – от политическите до културните. Очаквано, в Сърбия в това отношение разногласията са по-големи и все още има доста такива, особено сред интелигенцията, работещите в медиите, а донякъде и политици, които не са готови да приемат реалността, че Турция, десетилетия наред представяна и възприемана като изключително светска и демократична държава, работи с всички сили за провеждане на неоосманисткия проект за обновяване на някогашното си могъщество в нов, променен контекст. На такива хора трябва да се обяснява, че Турция продължава конституционно да бъде светска държава, че тя остава такава и след референдума за конституционните промени в 2010 г., които ограничиха силата на военните кръгове, че стилът на живот в Истанбул и Анкара е в много отношения близък до онзи в европейските градове (който в популярните телевизионни сериали нарочно допълнително козметично се гримира), че най-накрая Турция никога няма да стане Саудитска Арабия или Иран, но че никога не бива да се подценява фактът, че вече десет години законодателната и изпълнителната власт в тази голяма държава е в ръцете на една ислямистка партия и че нейният лидер Ердоган все по-често и в местните, и в чуждите медии е наричан „султанът“. Неоосманистите, разбира се, не са взели властта за да не провеждат, а за да се опитат да реализират своята политическа и културна програма и те обмислено и последователно правят това като зачитат законите и институциите на светската държава, но и като отгоре ги напояват (и потапят) в прилива на ислямските ценности.

Единодушието в изостреното отношение към Турция и нейната роля на Балканите, каквото се наблюдава в Република Сръбска има, прочее, и обратна страна, която не спомага за утвърждаването на пълна обективност при оценката на конкретните ходове на турската дипломация и най-целесъобразното реагиране спрямо тях. Мисля, че е назрял моментът от идеологическото и емоционалното отхвърляне на неосманизма като неприемлива и опасна идеологическа и политическа платформа, да се навлезе в пространството на необремененото, рационално и проактивно разглеждане на последиците от неоосманистката политика и нейната рецепция в Босна и Херцеговина, както и в по-близкото и по-далечното обкръжение за стратегическите държавно-национални интереси и с тях да бъдат съобразявани политическите цели на Република Сръбска, както и на сръбския национален корпус като цяло. Съществува впечатление, че процесът на такава ни най-малко лека рационалност е започнал и че в предстоящия период e от изключително значение обединяването на всички компетентности за отговорна работа за изработване на становище спрямо неоосманизма; то би трябвало да бъде рационално, фактически достоверно и научно обосновано и, което е особено съществено, едновременно тактически гъвкаво и стратегически твърдо закотвено, поне в онази степен, в която е известно, че самият неоосманизъм е такъв. В отношението към всяка постъпка на Турция трябва да се гледа с будно съзнание, тъй като тя неизбежно е съгласувана с дългосрочната стратегическа проекция на неоосманистката вертикала, че не е никак случайна или насочена изключително към моментен или краткосрочен ефект. Неадекватното разбиране на същината на турската политика и въз основа на него на нейните ходове се дължи най-вече на невъзможността да се разсъждава с категориите на ефимерното и преди всичко се дължи на тактическа принуда, но без опора и контролен механизъм в собствената стратегия, а единствено се опитва да бъде парирана една ръководена и във всеки момент детерминирана политика чрез постулати от хоризонта на една стабилна стратегическа визия. Това е както когато начинаещ шахматист се впусне в партия с гросмайстор. Той просто не може да предвиди, че един привидно маловажен ход с пешката накрая ще доведе до загуба на царицата или мат.

По-нататък ще се стремим нагледно да посочим някои елементи от споменатия хоризонт на стратегическата политическа визия за света, чийто натиск върху всички събития в Босна и Херцеговина и на Балканите нерядко се изпуска при техния анализ. Притиснати от необходимостта да се реагира бързо на непосредствените предизвикателства, ние сме склонни да отклоним нашето внимание от тяхната по-широка и по-дълбока геополитическа, а и цивилизационна дълбочина. Да започнем от едно старо макроразделение на света, от глобалната дихотомия, която рядко се споменава, защото се смята исторически и концептуално преодоляна, но която продължава да съществува дори в съзнанието на най-либералните умове и издълбоко ръководи „стратегиите на мислене“ и формира мирогледите. Става дума за онова разделение на Запад и Изток, което се установява с разграничението между Западната и Източната римска империя (286, съответно 395 г. по Христа) и която е „циментирана“ от големия християнски разкол в 1054 година. На Запад в едно сравнително широко разширено виждане на тази дихотомия линията на разделението между Запада и Изтока съвпада с междата, която разделя частите на Европа, в които доминира западното християнство (римокатолицизмът и протестантството) от онези, в които преобладават православието и ислямът. В известната си книга Сблъсъкът на цивилизациите Самюел Хънтингтън не случайно помества карта от едно историографско изследване, на която тази линия е очертана според геополитическата и цивилизационната констелация от XV век (S. Huntington, The Clash of Civilizations and the Remaking of World Order, New York, 1996, 159). Ако се разгледа по-внимателно ще се види, че граничната линия пресича Румъния и днешна Сърбия, оставяйки Войводина на запад, докато Босна като провинция на Османската империя е естествено в източната страна. В хода на историята тази цивилизационна граница се е отмествала в зависимост от съотношението на силите и териториалните загуби/придобивки на големите държави, за да се утвърди психологически, според преобладаващото на Запад разбиране за нормалност след разпадането на Османската империя, в нашите пространства до р. Дрина. Политически и военно това психологическо възприемане от западна страна винаги е било подкрепяно и териториално стабилизирано с убедителни аргументи, съпроводени със завоевателен и колонизаторски Drang nach Osten всякога, когато се отдаде случай за това. Навремето като здрава федеративна държава Югославия нарушаваше дуалистичната представа за европейски Запад и Изток, но все пак трябваше да бъде толерирана, а за известно време и подкрепяна вследствие на желязната логика на двуполюсното равновесие на силите и страха по време на Студената война. В края на осемдесетте години на миналия век всичко се промени и се актуализира отново в съгласие със старата мислена конфигурация Запад-Изток, в която страните западно от р. Дрина принадлежат логично към западното полукълбо. Появи се боязън, че някаква Югославия, в която би доминирал сръбският/православният фактор, макар за това обективно да нямаше предпоставки, би нарушила трайно манихейското цивилизационно равновесие. Направено бе всичко възможно да изчезне каквато и да било възможна Югославия, но се случи и нещо непредвидено. Република Сръбска като сръбско държавно образование премина р. Дрина и това пречи на мнозина, но – както и в случая с бивша Югославия – под натиска на съотношението на силите и положението на място то бива прието принудително, за да бъде спряна войната. Затова е разбираем постоянният натиск върху нея, както и изнамирането на различни методи да се осуети нейното изграждане като автономен и завършен държавен организъм.

От гледна точка на темата, която обсъждаме е важно да подчертаем, че онези, които планират и реализират неоосманистката политика на Турция – тъй като доктрината им има най-широк геополитически обхват – сериозно взимат под внимание историческото, цивилизационното и влизащото в интересите им макроразделение на Запад-Изток. Те не забравят, че Османската империя, чийто зони на влияние желаят да обновят в съвременните условия, е била през много векове най-напред активен, а след това равноправен партньор в подялбата на европейските сфери на влияние. В главата, посветена на балканската политика на Турция, авторът на всеобхватния и разработен програмен документ на съвременния (и за всички времена) неоосманизъм Стратегическа дълбочина Ахмет Давутоглу демонстрира съвършено познаване на категориите на класическата геополитика, вкл. и дългосрочното значение на концепцията за западно-източната цивилизационна диалектика на равнището на, както той се изразява, системните сили. Много показателен е начинът, по който турският министър осмисля конвергенцията и продуктивното припокриване на американските и турските пресмятания на Балканите. Така може да се обясни обективното взаимодействие между Вашингтон и Анкара по време на войната в Босна и Херцеговина и сблъсъка в Косово и Метохия, вкл. и агресията на пакта НАТО против Югославия, съответно Сърбия, както и някои важни елементи в следвоенното им поведение чак до днес. Макар неоосманизмът да е бременен с вътрешни противоречия, които се проявяват закономерно при изостряне на отношенията в цели райони, каквито са Балканите, Близкият Изток и Кавказ, където регионалните актьори застават на диаметрално противоположни позиции, което затруднява намирането на формула за балансиран подход към всички, на Балканите все още съществува висока степен на съвпадане между интересите на САЩ (и някои техни близки западни съюзници) и Турция. В Близкия Изток това партньорство е подложено на несравнимо по-големи изпитания. По едно време Америка дори бе обхваната от сериозна загриженост, че „Западът губи Турция“. А администрацията на Обама положи големи усилия да съгласува с новите обстоятелства подхода си към партньорството с тази страна, да уважи нейното значително по-самостоятелно маневриране при условие на гарантирано придържане към ключовите ангажименти за сигурността и изпълнението на най-важните съюзнически задължения. На Балканите, засега, такива разминавания няма. Така на пръв поглед се повтаря парадоксалната историческа ситуация, че турските неоосманистки домогвания (в смисъл на засилване на влиянието) към териториите на юга и югоизтока на Балканите и западно от р. Дрина са повече изгодни за част от (пост)християнския Запад, отколкото сръбското държавотворно утвърждаване, особено от другата страна на замислената линия за свещена подялба на евразийския континент на Запад и Изток. Най-трудно е на народът, който в такива надпревари между „системните сили“ на Давутоглу е „сламка сред вихрите“ и се намира постоянно между чука и наковалнята.

Макар да не е никак лесно, на конвергенцията на турските и американските интереси на Балканите трябва да се гледа крайно рационално. Дори и тя не може да трае вечно. С оглед на реалната световна мощ на САЩ, както и на начина, по който официален Вашингтон от началото на деветдесетте години зае отрицателна позиция спрямо сръбските национални интереси, заставайки начело на всички санкции и други наказателни мерки на т. нар. международна общност към сърбите, склонни сме да кажем, че всъщност Турция бе само пешка, послушник на САЩ и изпълнител на техните заповеди на Балканите. Когато, например, стана ясно, че Бутмирският процес (имат се предвид инициираните в 2009 г. от ЕС и САЩ разговори във военната база „Бутмир“ край Сараево между лидерите на босненските сърби, мюсюлмани и хървати за превръщането на създадената в Дейтън Босна и Херцеговина във функционираща на унитарен принцип държава, бел. прев.) е провален преди дори да започне да действа, Турция скочи в празното пространство със свои дипломатически инициативи като бе казано, че прави това по призив на американците, т. е. по тяхно указание. Някаква координация все едно е трябвало да има, но е важно да се знае, че Турция би постъпила по същия начин в тази и във всяка друга ситуация, която би ѝ се сторила подходяща и без да има някакъв стимул, да не говорим за поръчка или заповед от Вашингтон. Турция днес е във висока степен самостоятелен субект в международните отношения, който се съобразява преди всичко със собствения интерес, а едва след това с всичко останало, вкл. и с партньорските отношения със САЩ. Това винаги трябва да се има предвид и да не се подценява способността на Турция, че при постигането на собствени стратегически проекти тя е в състояние самостоятелно да изяви своята растяща външнополитическа активност. Това е едно от предварителните условия да се проникне в дълбокия и дългосрочен смисъл на конкретните ходове на турската дипломация. Трябва да гледаме на Турция като на самостоятелен фактор в международните отношения и да се действа спрямо нея в съгласие с това обстоятелство. Навремето, в средата и втората половина на деветдесетте години, когато пишещият тези редове заемаше длъжността на югославски посланик в Анкара, в някои ситуации не бе ясно кой на кого е заложник – Турция американски или Америка турски. От друга страна е безспорно че Турция, като много рационална и прагматична държава, винаги когато съществуват условия ще се стреми да реализира държавно-националните си интереси, съгласувано с интересите на други центрове на могъщество, а на Балканите – на първо място със САЩ. По този път тя желае постепенно да се издигне до статуса на един от най-влиятелните актьори в бъдещия свят, на „държава светилник“ (термин на Хънтингтън), т. е. средищна държава, която има силно влияние в своята цивилизационна зона. В словото си пред турските дипломати на редовната новогодишна конференция в 2011 година министър Давутоглу обяви, че в 2023 година Турция, т. е. за стогодишнината от раждането на републиката, ще бъде една от десетте водещи държави в света.

Друг съществен момент от стратегическо естество, за който трябва постоянно да се държи сметка е, че основа и опора на турската амбициозна политика спрямо нашия регион са мюсюлманските общности на Балканите, „наследство от Османската империя“, както се изразява А. Давутоглу. ВСтратегическа дълбочина турският професор и министър не оставя никакво пространство за недоразумения, а заявява ясно, че албанците и бошняците като конфесионални и етнонационални корпуси са многостранно свързани с Турция, която възприемат като духовна и културна майка, което е всъщност залог за турското влияние в региона, поради което Турция трябва да направи всичко, което е по силите ѝ за по-благоприятното позициониране и политическо конституиране на тези два народа. Единствено това е истински и трайно същественото, докато всичко останало е въпрос на променлива и преходна конюнктура, вкл. и двустранните отношения с немюсюлманските балкански държави. Отношенията със Сърбия, Гърция, Хърватия… са все в обсега на приспособяването и тактизирането, заради все по-успешното постигане на главната цел – укрепване положението на албанците и бошняците. Това никак не значи, че Турция няма да бъде сериозно ангажирана в сътрудничество със споменатите и останалите неспоменати балкански държави. Но не защото те са за нея достатъчно съществени като такива, а заради това, че в регионален мащаб са достатъчно влиятелни и без тяхното съдействие дори и неоосманисткият проект на Балканите не може да бъде успешно реализиран в живота. Може би, това в най-голяма степен важи за Сърбия, така че Турция подхожда към отношенията си с нея крайно сериозно и отговорно, поради което обаче би било погрешно и вредно да се прави извод, че Сърбия някога може да бъде истински привилегирован балкански партньор на наследниците на Османската империя в един съвместен проект за Балканите като еднакво сигурен и удобен дом за всичките му обитатели.

На над 500 страници в Стратегическа дълбочина е изложен подробно неоосманисткият проект на външната политика, редом с анализ на факторите и специфицирането на желателното отношение на Турция към релевантните фактори в международните отношения, включвайки в пълна степен и балканските. Показателно е, че в цялата книга не намираме дори и две страници, посветени на разглеждането на бъдещите отношения на Турция спрямо Гърция и Сърбия. Ясно е, че те са a priori смятани за държави против които, а не с които, може да се провежда концептуализиране, осмисляне и реализиране на политика на стратегическо равнище.

Стратегически разбрано, „против“ не предполага постоянно и непрекъснато конфронтиране и конфликт, така че е възможно и дългогодишно конструктивно и взаимноизгодно сътрудничество с такива „стратегически опоненти“, доколкото обстоятелствата налагат това и бъде оценено, че подобен подход е в полза на дългосрочните интереси на Турция. Ако вземем, например, отношението на официална Анкара към ситуацията в Рашка област/ Санджак то е прагматично за диалектиката между стратегическото и тактическото ниво на турската политика на Балканите. Турция съзнава напълно факта, че от всички външни фактори тя има далеч най-голямо влияние върху балканските мюсюлмански общности. Без оглед на цялата временна драматичност на проявите и на безспорната местна утвърденост на радикалния (предимно уахабитския и салафитския) ислям на Балканите в постконфликтния период, единствено Турция има капацитета и инструментите да влияе съществено върху бъдещето на балканския ислям.

Във връзка с различните аспекти на положението в Рашка област/Санджак, където мюфтията в Нови пазар Муамер Зукорлич от дълги години действа от неприкрито ислямистки и пробошняшки позиции, а държавата Сърбия не намира начини да неутрализира успешно тази дейност чрез легитимни правови средства и осъзната ефективна политика, насочена към развитието на национално и конфесиално смесените области, Турция действа чрез всички разполагаеми канали. Тя заиграва с мюсюлманските (бошняшките) духовни и политически лидери като подкрепя ту едните, ту другите, а в същото време се стреми да изгради с официален Белград отношения на доверие, подчертавайки, че посредничи като изключително светска държава с балкански съсед („без обща граница“, както обичат да казват официалните турски представители), който взима присърце единствено успокояването на всякакво напрежение и установяване на трайна стабилност в името на просперитета и ускоряване процеса на евроинтеграцията. Не бива да храним илюзии. На Балканите Турция винаги ще подкрепя онези мюсюлмани, за които прецени, че в дадения момент могат най-много да допринесат за реализиране на нейните стратегически цели. При оценката на сътрудничеството с нея трябва да разсъждаваме като турците – да застъпваме и развиваме собствените си дългосрочни интереси. Как съобразяването със стратегическите оценки влияе върху селективното отношение на Анкара спрямо местните мюсюлмански общности се илюстрира отлично от една подробност, свързана с хода на събитията в Косово и Метохия.

В Косово, както е известно, преди активизиране на кризата и избухването на въоръжените сблъсъци, живееше значителна и в системата на държавата Сърбия добре поставена интегрирана общност от етнически турци (вероятно около 20 000, макар статистическите данни да се различават според това кой ги публикува). Мнозинството от турците в Косово и Метохия бяха против албанизирането на областта и не подкрепяха сепаратисткия проект за провъзгласяване на независимост и отцепване от Сърбия. Многократно убеждаваха турските политици, че в Косово под албански контрол за тях няма перспективи, но виждайки, че се натъкват на стена от неразбиране, в един момент отправиха дори молба щом не съществува възможност да се приеме становището им, да им бъде дадена възможност да се изселят някъде в Анадола. Въпреки, че един от приоритетите на турската национална политика е подкрепата на всички сънародници в диаспората, а и пантюркистката солидарност с нетурските туркофонски народи в Азия, Анкара, следвайки стратегическия си интерес, пожертва турците в Косово и силно подкрепи албанския сепаратизъм. Тя прецени, че албанците имат по-големи изгледи да реализират плана си, а по линия на неоосманизма – да обновят нейното влияние в региона и да укрепят турската позиция на Балканите. Тя разчиташе, а и обеща на косовските турци, че когато Косово стане независимо албанските власти лесно ще им гарантират всички права. Това беше сметка без кръчмар, а положението на турското малцинство в областта не е никак завидно и които можаха се изселиха най-вече в Турция. За Турция тактиката не е моментна импровизация и справяне „в движение“, а винаги е в служба на стратегията, по което се отличават сериозните нации и държави.

В отношението към Турция трябва да се овладее способността за разсъждаване, анализиране, изводи и действия в стратегически координати. Без това нейната политика не може да бъде правилно разбрана и разтълкувана, което е предварително условие, за да ѝ бъде даден адекватен отговор. Неоосманизмът е идеологически проект, който на арената на международните отношения – краткосрочно, а може би и средносрочно – има реални шансове за относителен успех, особено на Балканите. В същото време, с оглед на значителните вътрешни противоречия в хода на развитието му и ставането му все по-амбициозен, той закономерно ще се сблъсква с все по-големи предизвикателства и препятствия, особено ако ситуацията в регионите на турските приоритети, а и глобално се усложни и изостри. Просто не е възможно неоосманизмът окончателно и идеално да се превърне в успешна външнополитическа практика. Турция, колкото и да изглежда силна и във възход, а за някои и непреодолимо привлекателна, съществува пространство за маневриране чрез рационално отношение и трезво предвиждане в отношенията и сътрудничеството с нея и сърбите да се преборят за осъществяване в максимално възможна степен на собствения си държавно-национален интерес. Предварителното условие е те да дефинират стратегически този интерес, да постигнат необходимото съгласие по няколко негови основни направления, да осъществят необходимата степен на единство в действията, да схванат същността на неоосманизма и да бъдат готови на разумни компромиси, но не и с цената на заплаха за народното бъдеще. Накратко, да се държат като турците!

Автор на бележките и превод от сръбски: Марко Марков

Проф. д-р Дарко Танаскович (1948 г.), османист, арабист, турколог и бивш сръбски посланик в Анкара, Баку и Ватикана е автор на повече от 600 трудове и публикации, гост професор в престижни европейски университети и лектор в Академията за дипломация и сигурност и във Факултета по медии и комуникация, Белград.

Коментари (3)

- 01-03-2012|Силвърмен

Сърбите са най-близо като манталитет до българите. А сръбкините – до българките, особено по линия на попфолка.

- 06-03-2012|Златко – re: darenie
ЯАЭоф писа:

Явно Златко толква го е закъсал за кинти, както непрекъснато мрънка и разпраща писма, че е почнал да взима от кой падне – явно тук сърбите добре са го спонсорирали, за да пусне тези брътвежи и контраманипулации. сега остава да получи и малко рубли и в следващия брой ще четем възхвала за честното преизбиране на владимир владимирови в мадър Раша.

ако не беше трагично, щеше да е смешно.

да видим след като махна опцията за гласуване на мненията и коментарите, дали ще изтрие този коментар.

Тук никой не притежава лицензия за писане на глупости, уважаеми. Разбира се, че ще изтрия любезните ви думички (които любопитните могат да прочетат тук в цитата).

- 17-08-2012|Eмилия-Боряна Славкова

Горният коментар е толкова далеч от професионализма и ерудицията на автора на статията, че не заслужава дори оценка. Българските политици и експерти, балканисти и турколози, ако все още има някъде такива, непременно трябва да изучат най-внимателно оценките и идеите на Д. Танаскович, ако искат да нсе изглеждат жалк и исмешни в очите на турските, а и на американските и останалите си колеги.

Престъпността в интернет – извън контрол?

Автор: Миша Глени

През април миналата година бях поканен да говоря за психологията на хакерите на годишното събрание на финансовия концерн Fidelity National Information Services (FIS) в Милуоки. FIS е един от най-големите доставчици на технологии и услуги с карти за банковата индустрия по целия свят. Не е за учудване, че сигурността в интернет е един от най-големите му приоритети.

Лекцията мина добре и когато започнах да отговарям на въпросите на публиката, аз се позовах на един скорошен случай на интернет-престъпност в Калгари, (Алберта, Канада), при което една престъпна организация се беше промъкнала в компютърните системи на компания, предлагаща дебитни карти с предварително заредени суми (pre-paid debit cards). Те са популярни отвъд океана и се предлагат също и от някои британски банки, работещи с млади хора и такива, които не могат да получат кредит чрез нормалните канали.

Измамата беше впечатляваща с простотата и ефективността си. Бандата купила по различни места определено количество предплатени дебитни карти и внесла по 15 долара на всяка от тях. След като проникнали в компютърната система на компанията, която ги издавала, те открили онази част от фирмената мрежа, в която се определяли границите, налагани върху ползването на всяка карта. Намерили закупените от тях карти и, използвайки контрола, който имали над системата, повишили границата за теглене от 15 долара на десетки хиляди долари за всяка карта. През следващия уикенд те изтеглили около един милион долара, използвайки банкомати, разположени по целия свят.

Историята изглежда докосна някакъв нерв, макар и да не можех да разбера точно защо. Три месеца по-късно причината внезапно ми стана ясна, когато един от най-добрите разследващи репортери, занимаващи се с интернет-престъпността, Брайън Кребс, публикува на сайта си статия за сериозен пробив в защитната система ма фирма, работеща в областта на сигурността на електронните плащания: бяха моите стари познати от FIS.

Но не само това – оказа се, че FIS е била жертва на точно същата схема с предплатени дебитни карти като компанията от Калгари. Само че FIS беше изгубила 13 милиона долара, а измамниците, според krebsonsecurity. com, са използвали само 22 карти, за да източат това огромно количество пари.

Традиционните банкови разбойници сигурно си губят ума когато чуват за такива суми, които се крадат от интернет-престъпниците почти всяка седмица. Кребс посочва, че ФБР не е арестувала никого в случая с FIS. И никой не очаква скорошни арести. И така аз си помислих, че може би няма да е лошо да направя някои изследвания за криминалния свят в интернет. Един от информаторите ми се оказа познат с майстора на измамата във FIS. В течение на три години, каза ми той, организацията на този човек е „спечелила“ 34 милиона долара. Може би те са извършили обира и в Калгари.

Този Mr Big, оркестриращ цялата операция – така ми беше казано – запазвал за себе си 70% от печалбите, като само 30% отивали за хакерите и така наречените „cash-out“-сътрудници, тоест хората, които реално трябва да ходят от банкомат на банкомат и да теглят самите суми – до 500 долара наведнъж (при което, разбира се, изпращат обратно на Mr Big 70% от сумите).

Доколкото разбрах, бандата все още не е опитала късмета си с никоя банка в Англия. Но Великобритания, заедно със САЩ, западна Европа, Австралия и Нова Зеландия, е сред главните цели на интернет-престъпниците по целия свят. Англичаните са опасно уязвими за интернет-атаки от всякакви форми и размери, според последния доклад по интернет-сигурността на английския тинк-танк Chatham House. Крайно време е, твърди докладът, да започнем да се занимаваме сериозно с всичко това. Вече не само банките са сред основните цели на престъпниците; всеки бизнес, бил той производствен, военен, юридически или финансов, днес се базира на работа с компютри, а следователно е уязвим за атаки. Няколко часа след публикацията на доклада на Chatham House, правителството неочаквано заяви, че ще отложи представянето на новата си интернет-стратегия пред парламента. Дали това е знак на нервност? Сигурно, тъй като изграждането на погрешна стратегия може да има изключително скъпоструващи последствия.

Но срещу какво точно ние се опитваме да се защищаваме? Всички сме чували тревожни предупреждения срещу обхвата на заплахата, идеща от криминални дейности в интернет. През 2009 Белият дом намекна, че интернет-престъпността и индустриалният шпионаж причиняват вреди на стойност около 1 билион (1000 милиарда) долара годишно – почти 1,75% от Брутния световен продукт. Може ли това да е вярно? Отговорът е, че, каквото и да се говори, никой няма дори приблизителна представа. Цифрата един билион може да е силно преувеличена, предназначена да повиши продажбите на индустрията по сигурността. Или просто да е резултат от някакви прекалено хиперактивни алгоритми. А може и да е истина. Но никой не може да каже с каквато и да е сигурност кое от тези неща е вярно.

Дейността на бандата с предплатените карти, според моя източник от подземния свят, била открита само поради това, че те извършили някаква нехарактерна грешка, която позволила на защитните системи на FIS да открият чуждото тяло в системата си. Ако това не се било случило, бандата сигурно все още щастливо щеше да точи банката и всички останали, оставайки неизвестна за целия останал свят.

Но макар и да няма никаква точност по отношение на цифрите, няма съмнение, че заплахите са реални. И вече е крайно време хората да започнат да се научават кои са тези заплахи и как можем да се защищаваме срещу тях.

Престъпността в мрежата се променя много бързо. До много скоро по-голямата част от нея се извършваше в така наречените „картърни“-сайтове с имена като CarderPlanet, Shadowcrew and DarkMarket („картърът“ е просто хакер, който се занимава с карти и информацията около тях). По същество това бяха супермаркети за престъпници.

Първият и най-известен от тези сайтове беше CarderPlanet. Членовете на този сайт, управляван от Одеса в Украйна, идваха тук, за да купуват и продават откраднати информации за кредитни карти, да купуват вируси, троянски програми и „червеи“, с които могат да проникват в компютрите на жертвите си; освен това, за да вземат участие в курсове по използване на тези компютърни програми-оръжия, или как да се използват мрежи от ботове – хиляди компютри, заразени с невидими вируси – които да се използват в атаките против техните противници.

Значението и важността на CarderPlanet за историята на интернет-престъпността се дължи на използването от страна на създателите му на система за плащане на залози. Всичко това работеше почти като някаква криминална версия на PayPal, с използване на легитимни канали като Western Union, подпомагайки решаването на основния проблем, пред който са изправени всички престъпници – как да се работи с някого в мрежата, когато е известно, че като престъпник, също като теб, той е по принцип ненадежден партньор. Залозите, при които една неутрална трета страна от сайта държи както продадените информации за кредитни карти, така и парите на купувача, докато и двете страни са сигурни, че сделката е истинска, реши този проблем с един удар. Освен това тази система доведе до индустриализацията на престъпността в мрежата.

Един от съ-основателите на CarderPlanet, украински хакер с прякор Script, описва пионерите на дигиталните кражби като „самотни вълци“. В интервю за сайта Xakep. ru, големия хроникьор на руския престъпен свят в интернет, той обяснява, че „те не се скупчват заедно, нито пък си създават свои специални мрежи: всеки работи сам, и само за себе си.“ Но през последните няколко години самотните вълци започнаха да създават глутници, обикновено под водачеството на харизматични водачи, като вече споменатия Mr Big. „Картърни“ сайтове като DarkMarket вече излязоха от мода, тъй като за органите на сигурността беше прекалено лесно да ги инфилтрират. Вместо това самотните вълци организират глутниците си само сред приятели, на които се доверяват, а самите глутници изглеждат като традиционните групи на организираната престъпност, с ясни йерархии и разпределение на работата.

Една от най-доходоносните схеми беше осъществена от украинска фирма на име Innovative Marketing. При нея се използваше така наречен scareware – зловреден софтуер, който се възползва от страха пред компютърни вируси. IM наема десетки млади хора в Киев, които са вярвали, че работят за реална софтуерна компания, продаваща реални антивирусни програми. Само че не. Хората, щракащи върху определен линк, поставен от хакерите в нечий нормален интернет-сайт, са снемали на компютрите си програма, с чиято помощ самите хакери могат да представят на екрана ви прозорче, предупреждаващо, че машината е била заразена от вирус и че единственият начин за справяне с опасността е да се щракне на друг линк и да се купи програмата Malware Destroyer 2009 за 40 евро (различните предлагани програми са имали различни имена). След като натоварите на компютъра си тази програма, тя ви инструктира да премахнете собствената си антивирусна защита и да инсталирате техния продукт. Само че тази програма не върши абсолютно нищо – тя просто си стои там и оставя компютъра ви незащитен срещу всички, дори и най-обикновените, вирусни атаки.

Един от сътрудниците на софтуерната фирма McAfee в Хамбург, Дирк Колберт, започнал да следи тази операция. Той проследил софтуера до източника му в източна Азия и открил, че самите престъпници са оставили дупки в защитната си система, през които той успял да се промъкне и да ги наблюдава отвътре. Онова, което открил, просто спряло дъха му.

Фирмата печелела толкова много пари, че създала три телефонни центъра – един на английски, друг на немски и трети на френски език, за да „помагат“ на обърканите си клиенти, опитващи се да инсталират нефункциониращите им продукти. Това бил един от най-театралните примери за интернет-престъпление, открити досега. От счетоводните файлове, открити на сървърите им, Колберг успял да установи, че софтуерната измама генерирала десетки милиони долари печалба. ФБР успял да разруши американския филиал на операцията, но двамата създатели на схемата, един швед и един индиец, и до днес са в неизвестност и се намират в списъците на най-търсените престъпници.

Innovative Marketing от Киев сигурно е била една от най-доходоносните операции досега, но в никакъв случай не и единствена. Макар и силно доходоносна, тя е била свързана и с много работа за организаторите. В последно време усъвършенстването на криминалните дейности е довело до това, че те могат да разпределят по-сложните задачи сред огромни армии от зомби-компютри – съвсем обикновени машини, които използвате вие и аз, и чиято изчислителна мощ може да се използва за извършване на различни престъпления в мрежата. Единственото указание за това е, че компютърът започва да работи по-бавно. Тези армии след това се отдават под наем срещу значителни суми на различни престъпници, които или не искат, или не могат да си създадат подобни собствени оръжия.

Подобна мрежа е в състояние да пробие защитните системи на различни организации (обикновено банки, финансови институции или, разбира се, обикновени хора с банкови сметки), изпращайки един след друг мейлове, с които системата се претоварва, създавайки диверсия, която може да се използва от хакерите за техни цели. Освен това тя може да търси серийни номера, пароли и финансови информации като номера на кредитни карти. Понякога парите се прехвърлят чрез така наречените парични мулета. Това са (обикновено) нищо не подозиращи хора, които отговарят на обяви, предлагащи им работа на собствения компютър. От тях след това се иска да използват собствените си банкови сметки за работата. Те получават, примерно, 200 долара, а след това превеждат 180 на Mr Big, задържайки 20 като комисионна. В една от скорошните операции на ФБР на име Operation Trident Tribunal е станало ясно, че мулетата са били инструктирани да изпращат парите обратно в банка в Латвия (ролята на трите балтийски републики в интернет-престъпността е огромна, напълно отвъд пропорциите на съвместното им население от седем милиона).

Появата на такива възможности за разпределение утежнява един от най-големите проблеми на полицията в борбата с организираната престъпност. Мулетата са лесни за откриване, но те са само малки винтчета в машината. Следващата задача на полицейските органи не е много по-различна от залавянето на Недосегаемите в Чикаго на Ал Капоне. Самият Капоне, както е известно, е бил осъден за укриване на данъци. Но как може да се залови някой дигитален Капоне, когато не е знае нито кой е той, нито къде се намира?

Източник

Миша Глени (род. 1958) е британски журналист и специалист по югоизточна Европа.

Можете ли да дадете работа на сина ми?

Автор: Славой Жижек

Речта на Хрушчов от 1956, изобличаваща престъпленията на Сталин, е политически акт от който – както пише биографът му Уилям Таубман – „съветският режим никога не се възстанови напълно, нито пък самият Хрушчов“. Макар и да е откровено опортюнистическа, в тази реч има и нещо повече, един вид безразсъдно прекаляване, което не може да бъде разбрано само чрез понятията на политическата стратегия. Тя до такава степен подкопава догмата за непогрешимото водачество, че цялата номенклатура изпада във временна парализа. Десетина или повече делегати припадат по време на речта и се налага да бъдат изнесени навън с медицинска помощ; един от тях, Болеслав Биерут, твърдият генерален секретар на полската комунистическа партия, умира от инфаркт малко след това. Образцовият сталинистки писател Александър Фадеев се застрелва няколко дни по-късно. Работата не е в това, че това са били „честни комунисти“: повечето от тези хора са брутални манипулатори без каквито и да е илюзии по отношение на съветския режим. Онова, което се пречупва, е тяхната „обективна“ илюзия, фигурата на „големия друг“ като предпоставка, въз основа на която те могат да упражняват бруталността си и да задоволяват жаждата си за власт. Те са прехвърлили вярата си на този друг, който вярва вместо тях, така да се каже. Сега обаче заместителят им е изчезнал.

Хрушчов залага на надеждата, че неговото (ограничено) признание ще засили комунистическото движение, и в краткосрочен план той се оказва прав: не бива да забравяме, че ерата на Хрушчов е последния период на истински комунистически ентусиазъм, на вяра в комунистическия проект. Когато, по времена посещението си в САЩ през 1959, той казва на американския министър на земеделието „вашите внуци ще живеят при комунизъм“, Хрушчов изразява убеждението на цялата съветска номенклатура. Дори когато Горбачов опита една по-радикална конфронтация с миналото (реабилитациите включваха вече и Бухарин), Ленин си остана недосегаем, а Троцки – несъществуващ.

Сравнете тези събития с китайския начин на раздяла с маоисткото минало. Както показва Ричард Макгрегор в Партията, „реформите“ на Дън Сяопин протичат по един радикално различен начин. При организацията на икономиката (и до известна степен културата), онова, което обикновено се възприема като „комунизъм“, бива изоставено, и вратите се отварят широко за така наречената „либерализация“: частна собственост, преследване на печалби, начин на живот, основаващ се на хедонистичен индивидуализъм и т. н. Партията запазва хегемонията си, но не чрез доктринална ортодоксия, а чрез запазване на статуса си като единствен гарант за стабилността и процъфтяването на Китай (в официалния език конфуцианската идея за Хармоничното общество замества на практика всички позовавания на комунизма).

Едно следствие от потребността на партията да запазва хегемонията си е плътното регулиране и наблюдаване на начина, по който се представя китайската история, особено онази от последните два века. Историята, която непрекъснато се рециклира от държавните медии и учебници е онази за унижението на Китай, което е започнало с Опиумните войни и е завършило едва с комунистическата победа през 1949. Да бъдеш патриот означава да поддържаш комунистическата партия. Когато историята се използва за целите на някаква легитимация, тя не може да поднася никаква съществена самокритика. Китайците са се поучили от неуспеха на Горбачов: пълното признаване на „основателските престъпления“ води до събаряне на цялата система: те трябва да бъдат отричани. Разбира се, някои маоистки „крайности“ и „грешки“ бяха осъдени (големият скок и масовият глад, свързан с него; културната революция), а оценката на Дън за ролята на Мао (70 процента позитивна и 30 процента негативна) е неразделна част от официалния дискурс. Но оценката на Дън функционира като формално заключение, което прави всяка последваща дискусия или уточнение излишни. Мао може и да е 30 процента лош, но той продължава да бъде възхваляван като отец-основател на нацията, тялото му е в мавзолей, а образът му – на всяка банкнота. По един класически образец на фетишистко отрицание, всички знаят, че Мао е направил грешки и е причинил огромни страдания, но образът му си остава магически неопетнен. По този начин китайските комунисти могат да запазят и агнето цяло, и вълка сит: икономическата либерализация е комбинирана с продължаващо управление на комунистическата партия.

Но как функционира това на практика? Как се комбинира партийна хегемония с модерния държавен апарат, необходим за регулирането на една експлодираща пазарна икономика? Каква е институционалната реалност, поддържаща официалния лозунг, според който добрите икономически постижения са начинът, по който се води борба за социализъм? Онова, което имаме днес в Китай, не е просто комбинация от частна капиталистическа икономика и комунистическа политическа власт. По един или друг начин държавата и партията притежават по-голямата част от китайските компании, особено големите: самата партия изисква от тях да имат добри пазарни постижения. За да се разреши това очевидно противоречие, Дън скалъпва уникална двойна система. „Като организация партията стои извън и над закона“, разказва на Макгрегор Хе Вейфанг, професор-юрист от Пекин. „Тя би трябвало да притежава законова идентичност, тоест лице, което да може да се дава под съд, но партията дори не е регистрирана като организация. Тя съществува напълно извън правната система.“ „Може би изглежда трудно“, пише Макгрегор, „да се държи скрита някаква организация с размерите на китайската комунистическа партия, но тя се грижи много внимателно за тази си роля.“ Големите партийни отдели, контролиращи кадрите и медиите поддържат много нисък публичен профил. Партийните комитети (известни като „водещи малки групи“), които ръководят и диктуват политиката на министерствата, които от своя страна имат задачата да я осъществяват, работят невидимо. Спецификите на всички тези комитети, а в много случаи дори и съществуването им, рядко се дискутират от държавно-контролираните медии, камо ли пък да се дискутира начина, по който те вземат решенията си.

Един случай от времето на Дън Сяопинг илюстрира добре цялата странност на партийната йерархия. Дън беше все още жив, макар и оттеглил се от поста генерален секретар, когато един от най-важните членове на номенклатурата беше „прочистен“. Официалното обяснение беше, че в интервю с чуждестранен журналист той е разкрил държавна тайна: а именно, че Дън все още е върховният авторитет и по същество взема всички решения. Всъщност всички знаеха, че Дън все още дърпа конците; това просто не можеше да се каже публично. Тайната беше не просто тайна: тя се обявявакато тайна. С други думи, от хората днес не се очаква да не знаят, че една скрита партийна структура засенчва държавните организации: от тях се очаква да осъзнават съвсем ясно съществуването на една подобна мрежа. Правителството и другите държавни органи, „които на повърхността функционират по същия начин както и в много други страни“, са на централната сцена: министерството на финансите предлага бюджета, съдилищата произнасят присъди, университетите обучават и раздават степени, свещениците водят ритуали. Така, от една страна, съществува законодателната система, правителството, избраното национално събрание, съдебната власт, управлението чрез закони и пр. Но от друга страна – както подсказва официалната фраза „партийно и държавно ръководство“ – „партията“ винаги е на първо място: ние имаме партията, която е вездесъща, но винаги остава скрита на заден план. Връчването на Нобелова награда наЛи Сяобо беше акт на признаване на напреженията и антагонизмите, които съпровождат китайския успех, но също и напомняне, че простото превръщане на Китай в парламентарна демокрация може лесно да увеличи тези антагонизми, вместо да ги разреши.

Има, разбира се, множество държави, някои от тях дори формално демократични, в които някаква полусекретна върхушка контролира правителството; в Южна Африка по време на апартейда например това беше т. нар. Broederbond. Онова, което прави китайския случай уникален, е че самото дублиране на властта между обществените и скритите региони е само по себе си институционализирано.

Назначаванията на ключови постове – в партийните и държавни органи, но също и в големи компании – се правят първо от един партиен орган, Централния организационен отдел, чието главно управление в Пекин няма официален телефонен номер, нито пък някакъв знак на самата сграда. Техните решения, след като бъдат взети, се предават на легалните органи – държавните събрания, мениджърските бордове – които минават през ритуала на потвърждаването им чрез гласуване. Самата двойна процедура – първо партията, после държавата – се провежда на всички нива, включително и фундаменталната икономическа политика, която първо се обсъжда от партията, след което нейните решения се осъществяват от държавните органи. Пропастта между партията и държавата е най-очевидна при борбата с корупцията: когато има подозрения, че някой висш функционер е замесен в корупция, обвиненията се разследват първо от Централната комисия за дисциплинарни инспекции, един партиен орган, неограничаван от законови финеси: заподозрените могат да бъдат отвлечени, подложени на сурови разпити и държани под арест в продължение на шест месеца. Присъдата, издавана в края на краищата, ще зависи не само от фактите, но също и от сложни, провеждани зад сцената преговори между различни партийни клики, и ако функционерът бъде признат за виновен, само тогава той се предава на легалните държавни органи. Но на този етап вече всичко е решено и ритуалът е чиста формалност – единствено самата присъда може да бъде (понякога) смекчена.

Иронията е в това, че самата партия, със сложните си процеси, скрити от обществения поглед, е най-големият източник на корупция. Вътрешният кръг, състоящ се от висшите партийни и държавни функционери, както и от шефовете на икономиката, общуват едни с други посредством специална телефонна система, „червената машина“. Притежаването на някой от нерегистрираните ѝ номера е ясен знак за собствения статус. Един заместник-министър разказва на Макгрегор, че „повече от половината от обажданията, които получава на „червената си машина“, са искания за услуги, идещи от висши партийни функционери, като например: „Можете ли да дадете на сина ми (дъщеря ми, племенницата, племенника, братовчеда или добрия ми приятел), работа?“

На партийния конгрес, който се провежда приблизително на всеки осем години, новият централен изпълнителен орган – деветте членове на настоящия Комитет на политбюро – се представя като свършен факт. Самата изборна процедура включва сложни преговори, извършвани зад сцената; присъстващите на конгреса делегати, които не знаят предварително кой ще бъде избран, са формално поканени да гласуват, но винаги дават безусловното си съгласие. Най-мощната фигура в партията има по правило (но не винаги) три титли: президент на републиката, генерален секретар на партията и председател на Централната военна комисия (върховен военачалник). Последните две титли са много по-важни от първата. Народната освободителна армия е изцяло политизирана и следва мотото на Мао, според което „партията командва пушката“. В буржоазните държави от партията се очаква да бъде аполитична, неутрална сила, защищаваща конституционния ред; за китайските комунисти една такава деполитизирана армия би била възможно най-голямата заплаха, тъй като тя е тяхната гаранция за това, че държавата ще остане подчинена на партията. Но ако трябва да функционира, една такава структура трябва да се основава на деликатен баланс между власт и протокол И понеже партията действа извън закона, начините, по които се очаква хората да следват партийните решения, се управляват от сложен комплекс от правила.

Идеята за партията-държава не отговаря на сложностите на комунизма от 20 век: между държавата и партията винаги има пропаст, а самата партия функционира като поставен в сянка двойник на държавата. Дисидентите винаги са призовавали за нова политика на увеличаване разстоянието между партията и държавата, но те не разбират, че партията вече е това разстояние: тя въплъщава фундаменталното недоверие срещу държавата, нейните органи и механизми, така че те трябва да бъдат контролирани, държани в шах, по всяко време. Един истински комунист от 20 век никога не приема държавата: той приема необходимостта от някакъв фактор, намиращ се извън закона, който има властта да надзирава дейностите на държавата.

Този модел, разбира се, ще бъде критикуван като недемократичен. Етическо-политическото предпочитание към демократическия модел, при който партиите са – поне формално – подчинени на държавните механизми, попада в капана на „демократичната фикция“. Той игнорира факта, че в едно „свободно“ общество доминацията и подчинението са разположени в „аполитическата“ сфера на собствеността и мениджърската власт. Дистанцията между партията и държавния апарат, както и способността на първата да действа без законови ограничения предоставят една уникална възможност: „незаконни“ действия могат да бъдат предприемани не само в интерес на пазара, но понякога и в интерес на работниците. Например, когато през 2008 г. финансовата криза удари Китай, инстинктивната реакция на китайските банки беше да следват предпазливия подход на западните банки, радикално орязвайки кредитите за фирми, желаещи да се разширяват. На неформално ниво партията просто нареди на банките да продължават да дават кредити, и този подход се увенча с успех – поне засега – растежът на китайската икономика беше запазен. Да вземем друг пример: западните правителства се оплакват, че индустриите им не могат да се конкурират с китайската при зелените технологии, защото китайските компании получават помощ от правителството си. Но какво лошо има в това? Защо Западът просто не последва примера на Китай и не направи същото?

Но Китай не е Сингапур (нито пък, ако трябва да бъдем точни, е и самият Сингапур): това не е стабилна икономика с авторитарен режим, който гарантира хармония и държи капитализма под контрол. Всяка година хиляди въстания на работници, селяни и различни малцинства биват потушавани от полицията и армията. Не е за учудване, че официалната пропаганда толкова натрапчиво настоява на идеята за хармоничното общество: самото това настояване говори за противоположното, за заплахата от хаос и безредици. Тук трябва да се има пред вид основното правило на сталинистката херменевтика: тъй като официалните медии не говорят открито за проблемите, най-надеждният начин да се открият те е да се търсят компенсаторни ексцеси в държавната пропаганда: колкото повече се възхвалява „хармонията“, толкова повече хаос и антагонизми съдържа реалността. Китай се намира едва-едва под контрол. Той заплашва да се взриви.

Източник

Славой Жижек (род. 1949) е словенски философ и културен критик, работещ в традициите на хегелианството, марксизма и лаканския психоанализ.

Коментари (6)

- 17-03-2012|Гост

Би следвало преводачът на тази статия да се постарае малко повече! Какви са тези сгрешени непълни членове и това изписване на „Денг“ вместо „Дън“?

- 17-03-2012|Златко

Вярно бях забравил, че на български език е „Дън“. Но кои непълни членове имате пред вид?

- 17-03-2012|Tezcan – Благодаря

Много интересни сведения, благодарности за статията! Ще се постарая да намеря книгата на Макгрегор и да я прочета.

- 18-03-2012|Любомир Сирков

Ценното в тази статия е, че показва на читателите в България как политика, и то сравнително успешна, може да се прави и не непременно по западните образци. Китай очевидно си има собствен модел за правене на политика, и си го развива. В рамките на този специфично китайски модел, който за европейците е трудно разбираем (поради ограничеността на мисленето на тези, които смятат себе си за най-големите „европейци“), например, е напълно възможно това: „Да бъдеш патриот означава да поддържаш комунистическата партия“(както пише Жижек).

Това ни позволява да заменим стандартното твърдение „Китай е комунистическа страна“ с на практика еквивалентното му „Китай е националистическа страна“ – което има по-висока обяснителна стойност при тълкуването на политиката.

- 18-03-2012|Б. Павлов – има ли националистични пазарни закони

Дори ако заменим термина „национализъм“ с „традиционализъм“ (и се доближим малко по-предпазливо до описанието на актуалната ситуация в Китай), това няма да ни спести необходимостта да обосновем, защо считаме за възможно, при участието ѝ в глобалната икономика, една страна с „националистично“ стопанство да е по-свободна от въздействието на универсалните, пазарни механизми.

Ето две интересни мнения по темата:

here

here

- 18-03-2012|Б. Павлов – още един опит

Съжалявам, че първата връзка не действа, а статията там наистина заслужава внимание. Да опитаме пак: here

Няма филм без мрак

Автор: Емир Кустурица

През 1985 г. филмът „Баща в командировка“ победи на фестивала в Кан. За пръв път югославски филм получи „Златната палма“. Върнах се в Сараево три дни преди края на фестивала, а наградата вместо мен взе Мирза Пашич, директор на „Форум-филм“ от Сараево. Снимката му с „Палмата“ с високо вдигнати ръце обиколи света. Той взе наградата от ръцете на Стюарт Грейнджър и каза:

– Merci beaucoup.

Когато в Сараево ме попитаха защо аз не съм взел „Златната палма“, намерих най-добрия отговор:

– Подреждах паркета в апартамента на приятеля си Младен Материч!

Наградата на кинофестивала във Венеция не беше достатъчна за градските власти да ми дадат обществено жилище. Мая, Стрибор и аз живеехме заедно с родителите на Мая в техния апартамент. Две бяха нещата, заради които аз, макар и да бях лауреат на наградата „Шести април“, не получих право на жилище: първо – никога не станах член на Съюза на югославските комунисти, и второ – Мурат не беше сред любимите образи в сараевските политически среди. Как другояче можеше да се обясни фактът, че носителят на „Златният лъв“ все още е квартирант? Трудно е да се обясни подобно нещо, ако се има предвид, че венецианският лъв и баскетболният триумф на „Босна“ бяха единствените победи, които написаха името Сараево върху европейската карта. И тук се връща в паметта ми една идея на баща ми и неговата духовитост, изречена от дивана, когато бранейки се от майка ми, отговори на въпроса и защо заместник-министър живее в жилище от една стая и половина. „Право на дом съществува, трябва само да бъде реализирано!“ Но нещата бяха сложни не само с жилището и с липсата на привилегии, които носи филмовата слава.

Проектът Баща в командировка, моят следващ филм, неочаквано започна да буксува в мръсното политическо блато. Сценарият, който бе написан в седемдневен интервал между две пиянства на Сидран и разпалван от голямото вдъхновение, породено от успеха на Доли Бел, стана любимо блюдо в менюто на Титовите наследници. Сидран, Стрибор и аз бяхме пуснали котва в дубровнишкия хотел „Империал“ с една-единствена цел – колкото се може по-бързо да завършим сценария за критичните времена на 1948-а. Продължение на разказа за семейство Зол, но назад във времето, в историята и корените на 48-а. Как бащата Махо Зол станал политическа жертва на една любовна интрига и как съдбата му на политически затворник повлияла върху развитието на неговия син Малик. Смятах, че макар и да не мога да получа жилище и да се радвам на някакви привилегии от спечелената венецианска слава, поне ще стигна лесно до възможността да направя нов филм. Скоро обаче стана ясно, че това не е така. Не бях взел предвид факта, че Титовите войници все още са на власт и се стараят, доколкото е възможно, животът да остане непроменен, сякаш Тито не е умрял, и да не се повдига нито една тема на катарзиса, още повече, ако е болезнена като тази за 1948-а година. Моят филм третираше една история, която не беше популярна сред неговите наследници, защото те се бяха сдобили с политическа слава благодарение на митологичната раздяла между Тито и руснаците. От една страна, това бе разказ, който следи поетично, през очите на едно дете, съдбоносните исторически промени, но говори и за жертвата и невинността на един затворник на Голи оток! Тогава дори не съзнавах доколко аз съм станал компетентен фактор в разказването на историята на един преживял Голи оток човек, след толкова приятели на баща ми, които, пияни и нещастни, бяха преминали през нашия дом в Горица, а и на улица „Ката Говорушич“ № 9-А. Всички те бяха вградени във важните секвенции на моето израстване. Между тях бе и Хайрудин Кървавац, който участваше в художествения съвет на „Сутиеска филм“, но като наплашен затворник от Голи оток не можеше да помогне за разрешаване на драмата около започване на снимките за втория ми игрален филм.

Как да се успокои топката в средата на терена, по какъв начин да се охлади главата на един обзет от полет творец и постепенно да бъде отклонен от снимането на Баща в командировка, се питаха членовете на художествения съвет на „Сутиеска филм“? Разрешението за снимане на филма трябваше да бъде потвърдено от този съвет, но всичко все повече наподобяваше умението на футболиста Баждаревич да държи топката в краката си. За необходимостта „топката да се държи на средата на терена“ говорят протоколите за това как интелектуалните футболисти гледаха на всичко това.

От заседанието на художествения съвет на Трудова организация „Сутиеска-филм“, състояло се на 1.2.1983 г. в „Сутиеска-филм“ в Ягомир[246]

* * *

Ал. 2. „БАЩА В КОМАНДИРОВКА“

ЧЕДО КИСИЧ:

Известно е за кое време говори сценарият, но мисля, че на това е отделено малко внимание. В него не се вижда, не се усеща духът на нашата борба против Информбюро. Показани са главно отделни лични съдби, но няма нищо за общите събития и ситуации в обществото. Когато се навлиза в една такава драма, необходимо е да се покаже епохата, защото в противен случай се поставя въпросът защо се случва всичко, което става във филма.

Имам и няколко забележки, които се отнасят до отделни места в сценария, като например разговора с председателя на общината, който води майката. Той е брутален и мисля, че трябва да се промени. Когато се следи съдбата на един човек, мисълта за целта на всичко това в драматургичен смисъл води към въпроса – накъде ще избие и какъв е краят на филма.

На някои места в сценария има провинциализъм и примитивизъм – това би трябвало да се изчисти. Струва ми се също, че е малко форсирано психологическото представяне на детето. Не знам дали този филм носи цялостния колорит на една ангажираност.

НИКОЛА НИКИЧ:

Скоро трябва да бъде готова режисьорската книга. Понеже режисьорът вече е направил значителни промени в режисьорската книга, предлагам да не разговаряме за тази версия на сценария, а на следващото заседание на художествения съвет да разгледаме режисьорската книга…

От дванайсетото заседание на художествения съвет на Трудова организация „Сутиеска-филм „, състояло се на 28.2.1983 г. в Ягомир.

* * *

Ал. 2 „БАЩА В КОМАНДИРОВКА“ – режисьорска книга на Емир Кустурица

НЕДЖО ПАРЕЖАНИН:

Четейки първата режисьорска книга, търсех 1948 г. и събитията в нашата страна в очите на света и на нея самата. Какво означава тази година за света, за международното работническо движение? Много, защото това е началото на нова ера в международното работническо движение. Няма прогресивни сили в света, които да не посочват Титовото „Не“. Макар и този филм да няма претенции да обхваща глобални неща, мисълта задължава. Затова смятам, че във филма трябва по-силно да се почувства духът на онова време и събитията в него. Имам също и много отделни забележки:

– Off, в който Малик говори, че баща му го е регистрирал един месец преди да се роди, заради детските надбавки, не може да остане, защото по онова време не е имало надбавки, а купони за продукти.

– Секретарят на ЮКП[247] е добър, но начинът, по който се изразява, е много подсилен и звучи като карикатура. Партийното събрание трябва да бъде сериозно, а секретарят – реален човек, без да бъде осмиван и очернен.

– Не знам дали сцената на погребението изобщо ще може да се снима, защото едва ли един православен поп ще се съгласи да погребе празен ковчег. Лъжата е в противоречие с техните догми.

– Морякът и Наташа са най-светлите образи във филма и го правят оптимистичен и изпълнен с живот.

– Семейство Павлович носи траур, защото бащата е в затвора по линия на Информбюро. По онова време това би се схванало като демонстрация и не се знае какво би се случило с тях. Такава опозиция по онова време е немислима.

– Тогава поемата на Макаренко е била на мода и нямам нищо против да се чете, само да не бъде показано с ирония.

– На пръсти се броят хората от Информбюро, които са били изпращани в затвора, а семействата им оставали в жилищата, особено, ако са хубави. Затова този председател на общината, който спасява семейството от изселване, ми изглежда нереален. Мисля, че трябва да ги изхвърлят от дома, още повече че всички се преселват в Зворник, а дядото остава. Истината си е истина.

– Малик не би трябвало да пише два пъти писмо на баща си.

– Татуираната жена на ръката на Франьо се появява три-четири пъти като виц. Мисля, че е прекалено.

– Най-големият проблем е образът на Анкица. За нея и любовта не е достатъчна мотивация, за да не бъде толкова извратена. Морална или не, а струва ми се, че не е, тя излиза борец против Информбюро. И не-моралът застава на наша страна!!!

– Дали филмът би изгубил много, ако се промени името Зворник и Баня Ковиляча, защото там се лекуват бездетни и може да се правят лоши асоциации.

– Не ми харесват д-р Ляхов и Маша, защото са руснаци. Символиката е голяма: плач, сълзи, раздяла с Русия. Докторът е белогвардеец, а през 1948 г. ние изгонихме много в Русия. Любовта между Маша и Малик не се реализира, пропада, и плачът за това може да бъде разбран като плач за Русия, но ние не плачем заради това. Тази детска любов, споменикът и всичко, свързано с това, може да се случи и ако заменим руснаците с наши хора.

– Шуреят, ченгето, в режисьорската книга и в сценария е частно ченге. Никъде не става ясно кой стои зад него, той сам решава за всичко, за арестуването, за затвора. Не трябва ченгето да бъде показано като глупак, защото каквото и да е било тогава, ченгетата и Голи оток са изиграли голяма роля в борбата срещу сталинизма. Мисля, че никога няма да се наложи да оценяваме отрицателно този период, независимо от направените грешки.

– Петрович и неговата смърт не касаят историята на Малик, защото на тази възраст той не може да възприема така случая на Петрович.

– Накрая бих направил сватбата на Наташа и Моряка. Нямам нищо против Фарук да се появи като алкохолик, но него го е прекършила ракията. Той е твърде мрачен тип, най-тъмното създание във филма, а пък се бори против Информбюро и така се създава впечатлението, че най-лошите хора в страната са се борили против Информбюро – такива са и Фарук, и Анкица. Затова смятам, че трябва да се види какво ще правим с тях двамата и как ще се обясни защо са така черни. Може би не е лошо да се помисли и по линията, че двамата вече са узрели да станат шпиони, защото така не може да остане, понеже са отрицателни.

– Съвременният човек иска да види как Югославия е победила Сталин, а ако не направим това, значи сме против съвременната история. Трябва да се покаже на света колко трудно е било да се каже онова велико Титово „Не“.

ЧЕДО КИСИЧ:

Оставам на мнението, изказано за втората версия на филма, макар в режисьорската книга да има някакви изменения, но те имат повече декларативен характер.

Основен недостатък и на сценария, и на режисьорската книга е колоритът на епохата. Тази драма трябва да намери израз. В контакта с тази творба това време не се вижда, не се чувства. Онези години, какво е значило тогава всичко, което е ставало в това време на най-противоречиви реакции в света. Това нещо тук го няма, а прозвучава песента „Цялата тази страна“, което може да звучи иронично.

– Сцената на предаване на щафетата, когато Цекич казва на Меша: „Хайде да се махаме от тази тълпа“, не може да остане такава. Човек, който защитава системата, не се държи така. От всичко на моменти се създава впечатлението, че това е филм за сталинизма, а не за антисталинизма. Това се чувства на няколко места; нашата страна би трябвало да има изключително силен антисталинистски филм. В режисьорската книга също се поставя голям акцент върху псувните. Те не допринасят за нищо и мисля, че би трябвало да се редуцират.

Накрая, мисля, че все още не може да се прави филм, както го предлагат режисьорската книга и сценарият. Нужно е да се преработи режисьорската книга.

ЕМИР КУСТУРИЦА:

Тази история няма връзка с 1948 г., тя се свързва с 50-те години и третира една политическа размирица. Тя може да се случи и в днешно, и в което и да било друго време. Този филм желае да се занимава с едно възможно и екстремно събитие и аз бих искал разговорът да се свързва с текста, а не с евентуалния отзвук, който филмът би могъл да предизвика.

Както виждам, проблемът е в това, че текстът се свързва с едно време, което аз не мога да почувствам. Всяко настояване тази история да се свърже здраво с Информбюро прави невъзможно снимането на този филм. Това е една евентуална история, с която можем или не можем да се съгласим, но без Информбюро. Аз имам някои решения за дилемите, които изнасяте. Целокупността, за която говорите, може да се изрази чрез два образа, от които единият е истински информбюровец, а другият – по погрешка се озовава на Голи оток. Това е критерий, който задоволява истината и може да се вгради в този текст.

Някои проблематични места, които споменавате, не се отнасят към нито едно време, те са само психологични състояния на хората. Режисьорската книга не е писана с намерение да обяснява определено историческо време.

ЧЕДО КИСИЧ:

Опасявам се, че този вид ангажиране не би било добре прието, защото хората, припознавайки ситуацията, биха поставили хиляди въпроси. Струва ми се, че би било добре да се отдели внимание на уводните части във филма, защото това, което характеризира едно време, е дадено доста бледо. Акцентът трябва да се прехвърли върху драматизма на времето. Слаба страна на работната книга са и диалозите. Има и симпатични диалози, но повечето не струват.

ЕМИР КУСТУРИЦА:

Диалогът произлиза от структурата на езика. Образите и техните действия не трябва да се идентифицират с онова, което говорят, защото хората се идентифицират според онова, което правят. Диалозите и простащината на възрастните са автентични. Колкото до антисталинизма, аз дълбоко го усещам в този филм, защото целият филм е бунт против сталинизма като обща човешка неправда.

НЕДЖО ШИПОВАЦ:

Основната тема на филма, страданията на невинния човек и последиците, е универсална тема, предадена като приказка. Но режисьорската книга не е успяла да се откъсне от Информбюро и колкото и режисьорът да се е опитвал да направи това, тя непрестанно се трансплантира към Информбюро. Акцентирането върху отрицателния фон, присъстващ в този текст, създава впечатлението, че Информбюро е изтезание над невинния човек. Още при първото разглеждане на сценария аз казах, че е нужно да се придаде оцветеност на времето.

Времето на Информбюро е сурово време. Ако приказният елемент на разказа покрие тази суровост с детската светлина, това ще бъде добре. Така сериозното остава със значение на отрицателното, което хвърля грозна светлина върху всичко. Окончателните исторически истини подразбират трагичното страдание на отделната личност, но те са глобални истини, а това в текста го няма.

НИКОЛА НИКИЧ:

Уважавайки казаното, мисля, че трябва да предложим на Емир да поработи още върху режисьорската книга, за да покаже във филма духа на епохата, в която се развива действието.

ХАЙРУДИН КЪРВАВАЦ:

Аз бих се съгласил с направените досега забележки, смятайки, че те могат да послужат за изработването на добър текст за филма. Режисьорът трябва да ги разгледа и през своята призма да ги вгради в работната книга. Независимо от това, че текстът има характер на новела, аз смятам, че в него може да се впишат много неща, за да се усети духът на времето, в което става тази история.

Материалът е доста разпилян и основният конфликт (13 страници) не е достатъчно изразен и би трябвало да се поясни с няколко сцени:

– Това, което казва Анкица, да се каже в друг контекст и не само на Фарук, а в присъствието на другото ченге.

– Предлагам сцена 42 – партийното събрание, критиката и самокритиката – да се изхвърли, защото става доста време след обрязването и е баласт, и да се замени със сцена 55, още повече че за напускането на мъжа се говори в следващите две сцени.

– Бих изхвърлил също черния креп и погребението на Влада Петрович, в случай че режисьорът не реши да направи от този образ лик, симетричен на Меша, и братът на Петрович не загине като граничар.

– В текста липсва конфликтна ситуация.

– Сцената на майката при председателя на общината би трябвало да бъде веднага след идването на престъпника.

– Най-голямата ми забележка в тази част е образът на Ляхов и мисля, че би трябвало веднага да се замени с югославянин със същите характерни черти.

– Бих изхвърлил и 54-та сцена, в която майката укорява брат си.

Накрая бих казал, че всички тези посочени понастоящем забележки би трябвало да намерят място в допълнената режисьорска книга, защото това е предпоставка за добър филм.

ЗАКЛЮЧЕНИЕ:

За да може текстът да отрази шума на времето, трябва да се откаже от редица колебания, които го теглят към отрицателен фон. Художественият съвет е единодушен в оценката, че на Емир трябва да се даде време, за да вгради всички забележки и внушения, след което художественият съвет ще се срещне отново, за да разгледа новия текст. Да се продължи работата върху режисьорската книга на базата на направените внушения, след което тя ще бъде разгледана отново.

Решено е също режисьорската книга да се даде за четене на някого извън художествения съвет, на изтъкнат културен деец от нашата република.

От дванайсетото заседание на художествения съвет на Трудова организация „Сутиеска-филм „, състояло се на 28.2.1983 г. в Ягомир.

* * *

В най-трудните моменти от борбата ми за Баща в командировка в Сараево винаги ми е помагала мисълта, че някъде съществува Белград. Център на Балканите, с който по-късно съм имал редица недоразумения. Най-много ми е пречел провинциализмът и неконтролираната „напудреност“ на неговия елит. Но Белград беше опората, последната спирка, надеждата, че нещата могат да бъдат и по-добри. За онези, които решаваха съдбата на Баща в командировка, Белград беше политически Содом и Гомор, но за мен той бе прозорецът, през който трябва да минеш, ако искаш да стигнеш до свободата. За политическо Сараево Белград беше генератор на анархолиберализма (Титово схващане за прекаленото обръщане на погледа към Запада); антикомунизъм (разбирай национализъм и четничество) – английско название за опитите на свързване на Сърбия с Русия, и какви ли не още предизвикателства на интелектуалната свобода, които този град предлага. Така и аз, останал без сили, мислех, че мястото ми е в града, в който излиза седмичникът „НИН“, където живеят Александър Петрович, Живоин Павлович и другите представители на „Черната вълна“[248], философите около групата „Праксис“; там, където другаруват Матия Бечкович и Милован Джилас; където живее Драгослав Михайлович, авторът на романа „Когато цъфтяха тиквите“, и където се печата вестник „Студент“. Жителите на този град се будят сутрин и по радиовълните ги посреща великият Душко Радович[249].

Чакането на решение за снимането на Баща в командировка наподобяваше Бекетова аранжировка и не се вписваше в моето виждане за бъдещето. Трябваше да тръгна нанякъде. Към Белград или на Запад. Но как да отида на Запад без завършен филм? Потънал в размисли за живота си, срещнах Мира Ступица[250] на сараевското летище. Не се бяхме запознавали, но бяхме слушали един за друг. През 1981 г нейната дума имаше решаващо значение за нареждането на съпруга и Цвиетин Миятович, тогава президент и главнокомандващ на въоръжените сили на СФРЮ[251], да замина за Венеция за получаването на „Златният лъв“. На връчването на наградата заминах като войник. Този път се свързах с Мира чрез Вук Бабич, мой приятел режисьор, който бе снимал с нея ТВ сериала Кика Бибич. Разбрах, че Мира се връща от морето, от Търпан, където Цвиетин имаше вила. И двамата в един глас започнахме да се оплакваме от тежката съдба на хората на изкуството. Казах, че ми е омръзнал животът в Сараево и не знам дали ще мога да преживея глупостта около политическото блокиране на филма Баща в командировка. Мира сподели, че би желала да бъде добра майка на дъщерите на Цвиетин и ме помоли да помогна за записването на хубавата Мая Миятович в сараевската Академия за сценично изкуство. Обещах да направя всичко възможно, а тя ми предложи да ги посетя през есента в Търпан и да разкажа на Цвиетин какви мъки ме морят.

Когато през есента на 1983 г. пристигнах с такси до къщата на Цвиетин Миятович, не очаквах, че ще заваря президента на Югославия да се пече на слънце по бански, с вълнени чорапи на краката. Пред къщата (скромна монтажна сграда), за която по нищо не би могло да се каже, че е собственост на президента на Югославия, седеше възрастният президент. Печеше се на слънце, но на краката си имаше плетени алпийски чорапи. Забеляза прикования ми в чорапите поглед и каза:

– Лоша периферна циркулация, Емире. Някога тези крака бяха страх и трепет за вратарите на футболните отбори в стара и нова Югославия. Сега това не са крака, мъка е това – щом облаците покрият средиземноморското слънце, в миг се превръщат в ледени висулки.

Отидохме на обяд в Дубровник. Там Мира Ступица изигра решаваща роля. Всеки път, когато прекалявах в нападките срещу Титовите партийни труженици в Босна, тя започваше с обич да говори за дъщерите на Цвиетин. Подчертаваше авторитета ми, който би могъл да бъде решаващ за записването на Мая Миятович в сараевската Академия. Бях изпил няколко чаши вино и въпреки че с Миятович се разминавахме в политическите си виждания, чувствах, че с течение на времето получавам човешки кредит при него и много неща ще ми бъдат простени. Затова не спирах да забождам иглата в болното място.

– Единствен генератор на драмата на Балканите е политиката и неприятностите, които тя създава на героите на нашите филми, театрални постановки и книги, това е единственият автентичен драматургичен материал. По-точно, у нас няма драма без политика!

– Ти мислиш така. Нима в обикновения живот няма мотиви за драма?

– Има, но при белгийците и французите!

– А при испанците? – Сега вече Цвиетин се шегуваше.

– Няма да повярвате, но и те не се убиват заради екзистенциални драми. Всъщност най-големите постижения на испанската живопис имат силен политически контекст. Гоя, например! И испанците са говорили дълго през мерника, така Андрич обяснява защо в Сърбия не е развита драмата като литературен жанр.

Спечелвайки симпатиите на Цвиетин, аз не престанах да споменавам преместването си в Белград. Говорех за свободолюбивите традиции на този град и за убеждението, че ако играеш с картата на Белград, играеш с картата на свободата.

– Знаеш ли колко неприятности съм си имал със сръбския национализъм в Белград. Онзи Михиз[252] и такива като него застрашават съществуването на нашата югославска държава.

– Не знам за вредите, но интелигентните националисти са приятни събеседници, с тях могат да се водят човешки разговори. Омръзнаха ми, Цвиетине, онези нещастници, заради които трябва да изопачаваш собствения си език, за да не мислят, че ако използваш чужда дума, искаш да се правиш на важен. Или пък онези неколцина образовани и тяхната непоносима фрустрация заради липсата на успех и вечната клаустрофобия, която е обхванала Сараево. Белград е голям град, голяма чаршия, оборот на идеи и стоки, за разлика от Сараево, което не е имало първия си богаташ, нито десетките учени, мислители и просветители.

Стори ми се, че в този момент Миятович започна да обмисля стратегията за това как да осуети възможността и аз да поема по пътя на Меша Селимович и многобройните преселници, сменили Сараево с Белград. Схвана, струва ми се, че трябва да направи всичко възможно, за да може Баща в командировка да бъде заснет в Сараево. Ако нищо друго, то поне, за да докаже на такива като Михиз, че и Сараево може да направи филм по забранена тема. Вярвах, че за Миятович моето преселване в Белград, без да успея да снимам този филм, би било личен неуспех. Така поне ми се струваше. На връщане от Дубровник в Търпан той за пръв път изрази симпатиите си към искреното ми мнение за действителността, което бях споделил с него, тогавашния президент на Югославия.

– Преувеличаваш, но нищо, млад човек си, мислиш с главата си. Демокрация всъщност значи хората да мислят различно, без да вдигат нож един срещу друг. Хайде, кажи сега, за какво става дума в новия ти филм?

– Това е продължение на Доли Бел, само че назад във времето. Едно момче расте с майка си и брат си, защото бащата заради някаква любовна афера, без никаква друга вина, е арестуван и изпратен на Голи оток. Филмът не се занимава с Голи оток като романа на Антоние Исакович „Миг 2“ Голи оток като фактография не ме интересува. Искам да покажа как това събитие се отразява върху психиката на едно момче – Малик. Това е мелодрама, която пресъздава живота на хора от периферията… Това, Цвиетине, може да бъде наистина необикновен филм…!

Две години след срещата ми с Цвиетин Миятович филмът Баща в командировка бе заснет и награден със „Златна палма“ в Кан, дъщеря му Мая влезе преди това в нашата Академия, а аз си бях създал едно приятелство. Председател на журито в Кан бе Милош Форман, един от идолите ми в киното и човек, чиято близост предизвиква необикновено вълнение. Веднага ми предложи да стана гост-преподавател в Колумбийския университет в Ню Йорк, което без колебание приех. Баща в командировка стана известен в цял свят. Поставянето на паркета в дома на Младен, като обяснение за това, че не присъствах на връчването на „Златната палма“, бе само проява на духовитост, за да не ми се налага да разяснявам лошите си отношения с босненските власти. Три дни преди края на фестивала в Кан всеки портиер в луксозните хотели знаеше, че Баща в командировка ще получи наградата, а аз се върнах у дома и никой не се опита да ме спре.

На тържествената премиера в Сараево се случи нещо, което за мен бе също толкова важно като победата. През онази вечер, когато филмът Баща в командировка бе прожектиран за пръв път пред сараевската публика, в три киносалона едновременно, аз преживях истински катарзис в отношението със 7-годишния си син. След като се поклоних пред зрителите в кино „Дубровник“, дойде ред на кино „Романия“. Тук възхищението и потресаващата реакция на публиката достигнаха кулминацията си. А моят син Стрибор направи крачка напред. Докато се покланях пред публиката, която посрещна появяването ми на крака, Стрибор изстена от чувството за болезнена връзка с баща си, разпери ръце и започна да плаче. Колкото по-силни ставаха овациите, толкова по-силно плачеше той, и когато го доведоха на сцената, пред екрана, аз го взех на ръце, а той ме прегърна, сякаш искаше никога да не се откъсне от тази прегръдка.

Превод: Ася Тихинова-Йованович

Из: Емир Кустурица: „Смъртта е непотвърден слух“, изд. „Колибри“ 2012

Публикува се с разрешение на издателството

Емир Кустурица е сръбски режисьор, актьор и музикант, широко известен чрез общопризнатите си филми. Той е двукратен носител на Златната палма от фестивала в Кан („Баща в командировка“, 1985 и „Ъндърграунд“, 1995).

Април 2012

Молли и еретици

Автор: Тарик Али

Никога не съм вярвал в Бог, дори и на възраст между шест и десет, когато бях агностик. Неверието ми беше инстинктивно. Бях сигурен, че там навън няма нищо друго освен пространство. Може и да е било просто липса на въображение. В летните нощи, ухаещи на жасмин, дълго преди да бъде позволено да се използват високоговорители в джамиите, ми беше достатъчно да поглъщам тишината, да гледам към изящно осветеното небе, да броя падащите звезди, и да заспивам. Повикът на мюезина в ранното утро беше един приятен будилник.

Да бъдеш невярващ имаше множество предимства. Заплашван с божествени санкции от семейни близки, братовчеди или по-възрастни роднини – „ако направиш това, Аллах ще се разгневи“ или „ако не направиш това, Аллах ще те накаже“ – аз си оставах непреклонен. Нека да направи най-лошото, казвах си – но той никога не го правеше и това насърчаваше неверието ми в неговото съществуване.

Родителите ми също бяха невярващи. Такива бяха и повечето от най-близките им приятели. Религията играеше дребна роля в нашето домакинство в Лахор. През втората половина от деветнадесети век голяма част от образованите мюсюлмани вече бяха прегърнали модерността. Но старите навици въпреки това упорстваха: престорено-добродетелните извършваха ритуалните си измивания и се примъкваха към петъчните молитви. Някои постеха по няколко дни в годината, обикновено точно преди новолунието, отбелязващо края на Рамазана. Съмнявам се дали повече от една четвърт от населението в градовете постеше в продължение на целия месец. Животът в кафенетата продължаваше все така. Мнозина твърдяха, че вече са гладували, така че да могат да се възползват от безплатната храна, предлагана в края на всеки ден от джамиите или от кухните на богатите. В провинцията пък постеха още по-малко хора, тъй като работата на полето е трудна без храна, и особено без вода, когато Рамазанът се случваше през летните месеци. Айд – фестивалът, обозначаващ края на Рамазана, се празнуваше от всички.

Един ден, мисля през есента на 1956, когато бях на 12, аз подслушвах един разговор след вечерята вкъщи. Сестра ми, някои от братовчедите и аз бяха любезно помолени да си потърсят занимание другаде. Ние послушно се преместихме в съседната стая, но след това се заслушахме, кикотейки се, в думите на една особено шумна и твърдоглава леля, и един костелив чичо, които съветваха родителите ми с висок шепот: „знаем какви сте… знаем, че сте невярващи, но децата трябва да получат своя шанс… Те трябва да бъдат обучавани на религията си.“

Кикотът се оказа преждевременен. Няколко месеца по-късно беше нает учител, който да ме обучава на Коран и ислямска история. „Живееш тук“, каза баща ми. „Трябва да изучаваш текстовете. Трябва да познаваш историята ни. По-късно можеш да правиш каквото поискаш. Дори и ако отхвърлиш всичко, винаги е по-добре човек да познава онова, което отхвърля.“ Достатъчно разумни съвети, които по онова време аз разглеждах като лицемерни и предателски. Колко често бях слушал да се говори за суеверните идиоти, често наши роднини, които се прекланяли пред Бога, тъй като не им достигало пипе да се съмняват в него? А сега ме принуждаваха да изучавам религия. Бях твърдо решен да саботирам процеса.

По онова време не ми минаваше през ума, че решението на баща ми може би е имало нещо общо с един епизод от собствения му живот. През 1928, също на 12, той беше съпровождал майка си и старата си бавачка (най-доверената прислужница на баба ми) на поклонение, за да извърши церемонията по хаджийството. Жените тогава, както и днес, можели да посещават Мека само ако са придружавани от мъж, по-възрастен от 12 години. По-възрастните мъже просто ѝ бяха отказали. Баща ми, като най-младият мъж в семейството, нямал право на избор. По-големият му брат, най-религиозният член на семейството, никога не го остави да забрави това поклонение: писмата му до баща ми винаги пристигаха с представката „хаджи“, прикачена пред името: повод за вечно веселие по време на чая.

Тъй като не можех да чета арабски, можех да уча Корана само наизуст. Учителят ми, Низам Дин, идваше на уречените дни и благодарение на героичните му усилия днес поне съм в състояние да рецитирам стиховете от увода на Корана „Алиф, лам, мим…“, следвани от решаващото: „в тази книга не може да има съмнение.“ Низам Дин, за мое голямо удоволствие, не беше дълбоко религиозен. През 1940-те той беше обръснал брадата си, напуснал религията в името на антиимпериалистическата кауза и се беше посветил на левичарска политика. Подобно на мнозина други беше прекарал известно време в колониален затвор, където беше се радикализирал още повече. Истината, казваше той, е много силно понятие в Корана, но тя никога не е била въведена в практическия живот, защото моллите са разрушили исляма.

Низам Дин скоро разбра, че се отегчавам от изучаването на стихове от Корана и ние започнахме да запълваме отредения час с дискусии по история: националната борба срещу британския империализъм, корените на тероризма в Бенгалия и Пунджаб, както и историята на сикхския терорист Бхагат Синг, който беше хвърлил бомба в Законодателното събрание на Пунджаб, за да протестира срещу репресивното законодателство и клането в Джалианвала Баг от 1919 г. От затвора той беше отказвал да моли за помилване, но беше отхвърлил тероризма като тактика и преминал по-близко до традиционния марксизъм. Беше осъден от таен съд и екзекутиран от англичаните в централния затвор в Лахор, на 15 минути път пеша от мястото, където Низам Дин ми разказваше историята му. „Ако беше оцелял“, повтаряше Низам Дин, „той би станал водач, от когото англичаните наистина биха се страхували. А гледай ни сега. Само защото е сикх, ние дори не му издигаме паметник.“

В течение на една година аз научих от Низам Дин много повече неща, касаещи историята, политиката и ежедневието, отколкото бях научавал когато и да е в училище. Но пропуските му, що се отнася до религиозното ми обучение, не останаха незабелязани.

През летните месеци, когато жегата в низината ставаше непоносима, ние забягвахме в подножието на Хималаите, в Натиагали – по онова време мъничко, изолирано планинско селище, забито на едно било сред гъста борова гора, над която се извисяваха върховете. Тук, в спокойна атмосфера без почти никакви социални ограничения, аз се събирах с паштунски момчета и момичета от граничните градове Пешавар и Мардан, както и с деца от Лахор, които рядко виждах през зимата. Придобивах усещане за свобода. Имахме любими места за криене: мистериозни гробища, в които по паметниците бяха изписани английски имена (мнозина бяха умрели млади) и една запусната готическа църква, която беше опожарена от светкавица.

Изследвахме и множеството опожарени къщи. „Как са изгорели?“, питах местните. При което получавах небрежния отговор: „Това бяха къщи на индуси и сикхи. Бащите и чичовците ни ги изгориха.“ Защо? „За да не могат да се върнат, разбира се.“ Защо? „Защото сега ние сме Пакистан. Техният дом е Индия.“ Но защо, настоявах аз, щом те са живели тук в продължение на столетия, също като вашите семейства, и говорят същия език, макар и да почитат други богове? Единственият отговор беше свиване на рамене. Беше странно да си помислиш, че индусите и сикхите, които са живели тук, са били избити в по-ниските долини, В племенните райони – ничията земя между Афганистан и Пакистан – бяха останали множество индуси, защищавани от племенните кодове. Същото важеше и за самия Афганистан (докато пристигнаха муджахедините и талибаните).

Един ден, за мой ужас, майка ми ме информира, че един молла от съседното планинско село е бил нает, за да довърша с него ученето на Корана. Щяха да опропастят ваканцията ми. Мърморих, оплаквах се, протестирах, пледирах и виках. Нищо не помогна. Приятелите ми съчувстваха, но бяха безсилни: повечето от тях бяха минали през същия ритуал.

Моллите, особено техният селски вариант, бяха обект на присмех, широко разглеждани като нечестни, лицемерни и мързеливи хора. Всички смятаха, че те са си пуснали бради и са избрали този път не от духовна жажда, а за да припечелят къшей хляб. Освен ако бяха причислени към някоя джамия, те зависеха от доброволни дарения, такси за обучение на деца и безплатни обеди. Вицовете касаеха най-вече сексуалните им мераци; особено ония, отнасящи се до момченца под определена възраст. Въображаемият молла от историите и от куклените театри, които пътуваха от село на село, беше алчен и похотлив злодей; той използваше религията единствено като средство за постигане на желанията и амбициите си.

На уречения ден моллата пристигна и, след като се наяде до насита, ми беше представен от семейния прислужник, Куда Бакш („Бог да те благослови“), който беше служил още в домакинството на дядо ми и поради статуса и възрастта си се радваше на фамилиарност, отказвана на останалите прислужници. Куда носеше брада, беше предано вярващ във върховенството на исляма и се молеше усърдно, спазвайки всички религиозни обреди. Той обаче дълбоко ненавиждаше моллите, на които гледаше като на крадци, перверзници и паразити.

Когато моллата започна да говори, аз забелязах, че той няма почти никакви зъби. Римуваните стихове изведнъж изгубиха магията си. По едно време той така се потопи във фалшива емоция, че изкуствените му зъби паднаха на масата. Той се усмихна, вдигна ги и ги постави обратно в устата си. Отначало се опитвах да се сдържам, но после чух сдържан смях откъм верандата и се обърнах да погледна. Куда беше се скрил зад един голям рододендрон, за да подслушва лекцията, и сега се задушаваше от смях. Извиних се и хукнах към вътрешността на къщата.

* * *

Познанията ми по ислямска история си останаха слаби в хода на годините, в които Пакистан западаше. Изучаването на исляма беше направено задължително през 1970-те, но децата получаваха само тъничка корица по история, поставена над солидна основа от приказки и митология. Интересът ми към исляма така си и остана полузаспал, чак до Третата петролна война от 1990[253]. Втората петролна война от 1967 беше довела до огромна победа на Израел над арабския национализъм – нещо, от което този национализъм никога не успя да се възстанови. Войната от 1990 беше съпътствана на Запад от груба анти-арабска пропаганда. Нивото на невежество, демонстрирано от повечето учени и политици беше такова, че започнах да си задавам въпроси, които дотогава почти не бяха ме интересували. Защо ислямът никога не беше имал своя собствена Реформация? Защо Османската империя не е била докосната от Просвещението? Започнах да изучавам ислямска история, а по-късно пътувах и до областите, където тя се е създавала, особено ония, по които се бяха случили нейните сблъсъци с Християнството.

Юдаизмът, християнството и ислямът са получили началото си като версии на неща, които днес ние бихме описали като политически движения. Те са били солидни системи от вярвания, целящи да се направи по-лесна съпротивата срещу имперските потисничества, да се обединят инак различни хора, или и двете тези неща. Ако погледнем на ранния ислям в такава светлина, става очевидно, че пророкът му е бил един надарен с визия политически водач, и че неговите триумфи са потвърждения на програмата му за действие. Бъртранд Ръсел веднъж беше сравнил ранния ислям с болшевизма, твърдейки, че и двете са движения „практически, социални, не-духовни, стремящи се да спечелят господство над този свят“. За разлика от тях той вижда християнството като „лично“ и „съзерцателно“. Независимо от това дали сравнението му е удачно или не, Ръсел при всички случаи е схванал, че първите две десетилетия от развитието на исляма имат отчетливо якобински привкус. Отделни части от Корана притежават страстта на политически манифест, а от време на време тонът, с който той се обръща към своите юдейски и християнски конкуренти е също толкова фракционен, колкото и онзи на която и да е левичарска организация. Скоростта, с която той започва да се разпространява, е феноменална. Академичните дискусии относно това дали новата религия е била родена в Хиджаз, Ерусалим или на друго място, са най-вече от археологическа важност. Каквито и да са точните му корени, ислямът скоро измества две велики империи и достига атлантическото крайбрежие. В периода на кулминацията му, три мюсюлмански империи доминират големи части от земното кълбо: Османците със столица Истанбул, Сефевидите в Персия и Мугалската династия в Индия.

Добро място за поставяне на начало за ислямския историк е 629 г. н. е., или Година 8 от новия мюсюлмански календар, макар че по онова време той не е съществувал. В тази година двадесет въоръжени конници, водени от Сад ибн Заид, са изпратени от Мохамед да разрушат статуята на Мана, езическата богиня на съдбата в Кудаид, по пътя между Мека и Медина.

Един пророк от седми век не би могъл да се превърне в истински духовен водач на племенна общност без да упражнява политическо водачество, а на полуострова – и без да е овладял основите на конната езда, мечовото изкуство и военната стратегия. Мохамед разбира добре необходимостта да отлага финалния разрив с политеизма докато той и последователите му са по-малко изолирани. Но щом само решението да се обяви строг монотеизъм е било взето, не са правени никакви компромиси. Християнската църква е била принудена на постоянни компромиси с езическите си предшественици, позволявайки на последователите си да се прекланят пред една жена, която е заченала дете от Бога. Мохамед също би могъл да избере някоя от дъщерите на Аллах, за да формира новата религия – може би това би било дори по-изгодно от гледна точка на печеленето на привърженици – но фракционните съображения се оказват решаващи: една нова религиозна партия е трябвало да се различава решително от християнството, нейният главен монотеистичен съперник, като заедно с това ограничава и привлекателността на съвременните ѝ езически учения. Единството на един патриархален Аллах изглежда като най-привлекателен избор, важен не само от гледната точка на представянето на слабостта на християнството, но също и за да може да се прокара рязко скъсване с доминиращите до този момент културни практики на арабите от полуострова, с тяхното многомъжество и наследяване на семейството по майчина линия. Самият Мохамед е третият и най-млад съпруг на първата си жена, Хадиджа, която умира три години преди създаването на ислямския календар.

Духовната жар на Мохамед е подхранвана от социално-икономически амбиции: от необходимостта да се засили търговската позиция на арабите и да се наложи набор от всеобщи правила за поведение. Той си представя племенна конфедерация, обединена от общи цели и вярна на една-единствена религия, която по необходимост трябва да е нова и универсална. Ислямът е циментът, който трябва да спои арабските племена; търговията трябва да се превърне в единственото благородно занятие. Това означава, че новата религия е едновременно и номадска, и градска. Селяните, които обработват земята, се разглеждат като подчинени и малоценни. Един от цитатите на Пророка, отнасящ се до плуга, който той е видял, гласи така: „това никога не може да влезе в дома на правоверния, без заедно с него там да проникне и упадъкът.“

Военните успехи на първите мюсюлмански армии са забележителни. Скоростта на напредването им изплашва средиземноморския свят, а контрастът с ранното християнство едва ли може да бъде по-радикален. Само двадесет години след смъртта на Мохамед през 632, последователите му вече са положили основите на първата мюсюлманска империя вПлодородния полумесец. Впечатлени от тези успехи, цели племена приемат новата религия. В пустинята започват да се появяват джамии, а армията се увеличава. Бързите триумфи се разглеждат като доказателство за всемогъществото на Аллаха, както и за подкрепата му към вярващите.

Без съмнение тези победи стават възможни само защото Персийската и Византийска империи са ангажирани във взаимна война в продължение на почти сто години, която отслабва и двете страни, отчуждава населенията им и дава благоприятна възможност на новите завоеватели. Сирия и Египет са част от Византийската империя; Ирак се управлява от сасанидска Персия. И трите царства сега изпадат под ударите и мощта на една обединена племенна сила.

През 638, скоро след като мюсюлманските армии завладяват Ерусалим, халиф Умар идва в града, за да наложи условията за мир. Подобно на другите мюсюлмани от това време, той е облечен скромно, покрит с прах от пътуването и с неподрязана брада. Софроний, патриархът на Ерусалим, който го посреща, е силно изненадан от вида на Умар и от липсата на разкош. Хроникьорите отбелязват, че той се обърнал към един от прислужниците си и му казал на гръцки: „Наистина, това е опустошението на разрушението, за което говори пророк Данаил“.

„Опустошението на разрушението“ обаче не остава за дълго време в Ерусалим. Стратегическите победи над византийците и персийците са постигнати толкова лесно, че вярващите сега са преизпълнени с усещането за собствената предначертана съдба. В края на краищата в собствените си очи те са хората, чийто водач е окончателният Пророк, последният човек, който е получил послание директно от Бога. Визията на Мохамед за универсална религия, която пък предшества една универсална държава, е запленила въображенията и подхранила материалните интереси на племената. Когато германските племена завладяват Рим през пети век, те настояват на определени привилегии, но се подчиняват на далеч превъзхождащата ги култура и в хода на времето приемат християнството. Арабите, които завладяват Персия, запазват монопола над властта, като изключват от военна служба не-арабите и временно забраняват смесените бракове. Макар и да са готови да се учат от цивилизациите, които са завладели, те никога не изпитват изкушение да се откажат от езика, идентичността или новата си религия.

Развитието на медицината, една дисциплина, в която по-късно мюсюлманите достигат върхови постижения, предлага интересен пример за начина, по който познанието се предава, бива разширявано и съзрява в хода на първото хилядолетие. Два века преди исляма, градът Гундешапур в югозападна Персия се превръща в убежище за най-различни интелектуалци –дисиденти и свободомислещи хора, подложени на преследване в собствените си градове. Несторианците от Едеса забягват от града в 489, след като школата им е закрита. Когато, четиридесет години по-късно, император Юстиниан постановява закриването на школата а неоплатониците в Атина, тамошните преподаватели и ученици също поемат дългия път към Гундешапур. Новината за този град на учените се разпространява сред съседните цивилизации. Учени от Индия и дори от Китай идват тук, за да участват в дискусии с гърци, евреи, араби, християни и сирийци. Дискусиите засягат много и различни теми, но изкуството на медицината привлича най-голям брой участници.

Теоретическото обучение по медицина е допълвано от практика в единбимаристан (болница), което прави от жителите на Гундешапур медицински най-обгрижените по онова време хора. Първият арабин, който печели титлата „доктор“, Харит бин Калада, по-късно бива допуснат в двора на персийския управник Хосру Ануширван (Chosroes Anushirwan) и разговорът между двамата е записан от летописците.

По времето, когато градът е завладян от мюсюлманите, през 638 г., медицинските династии вече са сравнително добре установени тук. Арабите започват да се обучават в медицинските училища в Гундешапур и познанията им скоро започват да се разпространяват из мюсюлманската империя. Пишат се трактати, различни учени документи. Ибн Сина (Авицена) и Ал-Рази, двамата големи философи и лекари на исляма, осъзнават много добре, че основата на знанието им идва от едно малко градче в Персия.

Появява се нова ислямска цивилизация, в която изкуствата, литературата и философията на Персия стават част от общото наследство. Това е важен елемент при победата на Абасидите, космополитната персийска фракция вътре в исляма, над тесните арабски националисти, Умаядите, през 750 г. Победата им отразява превъзмогването на арабизма от исляма, макар че последният принц на Умаядите, Абдел Рахман, успява да избяга в ел-Андалус, днешна Испания, където основава Кордобския халифат. Рахман толерира еврейските и християнски култури, които заварва там, и градът му се превръща в съперник на Багдад като космополитен център.

Наследниците на халиф Умар се разпростират от Египет по цяла северна Африка. Те установяват своя база в туниския град ал-Караван, а Картаген се превръща в мюсюлмански град. Муса бин Нусаир, арабският губернатор на Ифрикия (днешните Либия, Тунис и по-голямата част от Алжир), установява първия контакт с континентална Европа. Той получава обещания за подкрепа и силно насърчение от Юлиан, екзарх на Септем (днес Сеута, испански град в Мароко). През април 711, пълководецът на Муса, Тарик бин Зияд, събира армия от 7000 души и преминава в Европа, близо до скалата, която и до днес носи неговото име, Джабал Тарик (или Гибралтар). И отново, мюсюлманските армии печелят много от недоволството от управляващите тук визиготи. През юли Тарик побеждава крал Родерик и местното население посреща с отворени обятия армията, която ги е освободила от насилника-владетел. До есента вече са паднали Кордоба и Толедо. Когато става ясно, че Тарик е твърдо решен да завладее целия полуостров, изпълненият със завист Муса бин Нусаир напуска Мароко с 10.000 души, за да се присъедини към вече затъмняващия го подчинен. Заедно, двете армии потеглят на север и превземат Сарагоса. По-голямата част от Испания сега е под тяхно господство, благодарение най-вече на отказа на местното население да защищава старите владетели. Двамата мюсюлмански водачи планират да пресекат Пиренеите и да потеглят към Париж.

Но вместо да поискат разрешение от халифа в Дамаск, те просто го информират за намеренията си. Разгневен от неуважителното отношение към властта му, той ги призовава да дойдат и да му дадат личен отчет в столицата; и двамата никога повече не виждат Европа. Вместо тях армията се поема от други, но импулсът вече е изгубен. В битката при Поатие от октомври 732, силите на Шарл Мартел маркират края на първото мюсюлманско столетие, като нанасят на воините на пророка отрезвяващо поражение. Мюсюлманите успяват да си запазят морски бази в южна Франция – Ница и Марсилия например – но ислямът си остава до голяма степен ограничен до границите на Иберийския полуостров. Един век по-късно арабите превземат Сицилия, но могат само да заплашват континента. Палермо става град със сто джамии; Рим си остава неприкосновен. Ксенофобски настроените северно-италианци и до днес наричат сицилианците „араби“.

През 958 Кордоба е столица на западния халифат и, благодарение на халиф Абдеррахман III – главен културен център на Европа. Най-близкият ѝ съперник се намира в далечна Месопотамия, където един халиф от друга династия властва над Багдад. И двата града са известни с училищата и библиотеките си, с музикантите и поетите, лекарите и астрономите, моллите и еретиците, а също и с таверните и танцьорките си. Кордоба е по-напред в дисидентството. Тук ислямската хегемония не се налага насилствено; тук се провеждат реални дебати между трите религии, водещи до синтез, от който ислямът получава голяма полза.

Голямата джамия (днешна катедрала) в Кордоба би могла да бъде създадена само от хора, които са участвали дейно в интелектуалната ферментация на града. Архитектите, които я изграждат през осми век, разбират добре, че тя трябва да представлява култура, противостояща на християнството, което предпочита да запълва пространството с изображения на идоли. Една джамия се възприема като празно пространство: всички пътища водят към празното, реалността се утвърждава чрез своето отрицание. В празното съществува единствено Словото, но в Кордоба (а и не само там) джамията е предназначена също и като политическо пространство, в което Коранът може да бъде дискутиран и анализиран. Философът-поет Ибн Хазм често е седял сред свещените колони и е смъмрял онези вярващи, които са отказвали да демонстрират истинността на идеите чрез спор. Те пък му отговаряли, че използването на диалектика е забранено. „Кой го е забранил?“, отговарял Ибн Хазм, намеквайки, че те са враговете на истинската вяра. В Багдад се говорело наполовина с възхищение, наполовина със страх, за „андалуската ерес“.

Изминават стотици години, преди тази култура да бъде заличена. Падането на Гранада, последното мюсюлманско царство в ал-Андалус, през 1492, маркира края на този процес: първото от множеството опитвани в Европа „окончателни решения“ е етническото прочистване на мюсюлманите и евреите от Иберийския полуостров. Когато посещава Кордоба през 1526, Карлос Първи испански укорява свещениците си: „построили сте нещо, което може да бъде видяно навсякъде, но сте унищожили нещо уникално“. Забележката му е достатъчно щедра, но той едва ли си е давал сметка, че джамията е била запазена от пълно разрушение само благодарение на църквата, която днес е намира вътре в нейните очертания.

В началото на 11 век ислямският свят се простира от централна Азия до Атлантическия океан, макар че политическото му единство е разрушено скоро след победата на Абасидите. Появяват се три центъра на власт: Багдад, Кордоба и Кайро – всеки със свой собствен халиф. Скоро след смъртта на пророка, ислямът е разделен на две големи фракции, сунитско мнозинство и шиитско малцинство. Суните управляват в ал-Андалус, Алжир и Мароко, Иран, Ирак и местата отвъд Амударя. Фатимидските халифи принадлежат към шиитската традиция, която води потеклото си от четвъртия халиф, Али, и жена му Фатима, дъщеря на пророка. Те управляват части от северна Африка и живеят в Тунис, докато една тяхна експедиционна армия, под ръководството на легендарния пълководец-славянин Джафар ал-Сикили („Сицилианецът“), който завладява Египет, създава там нов халифат и изгражда днешния Кайро.

Всеки от тези региони има различни традиции и собствени материални интереси и потребности, определящи неговите политики на съюзи и съвместно съществуване с не-ислямския свят. Религията играе основна роля при изграждането на новата империя, но бързият ѝ растеж създава условия за собственото ѝ разпадане. Багдад, най-мощният от трите халифата, не притежава военната сила и бюрокрацията, необходими за управляването на такава голяма империя. Сектантските борби, особено една тридесетгодишна война между сунити и шиити, също изиграват своята роля. Важни владетели, политици и пълководци и от двата лагера умират в годините непосредствено предшестващи Първия кръстоносен поход. „Тази година“, пише историкът Ибн Тагрибирди през 1094, „е наречена година на смъртта на халифи и военачалници“. Смъртите разпалват войни по наследствата и в двата лагера, отслабвайки още повече арабския свят. Идеята за една монолитна и всесилна ислямска цивилизация е престанала да има каквато и да е стойност в началото на 11 век, а може би и още по-рано.

През 1099, след 40-дневна обсада, кръстоносците превземат Ерусалим. Убийствата продължават цели два дни, в края на които по-голямата част от мюсюлманското население – мъже, жени и деца – са избити. Евреите са се били заедно с мюсюлманите в защита на града, но нахлуването на кръстоносците предизвиква паника. В съгласие с традицията, старейшините призовават еврейското население да се събере в синагогата и да извърши колективен молебен. Кръстоносците обграждат сградата, подпалват я и изчакват докато са сигурни, че всички евреи, до последния човек, са изгорели живи.

Кръстоносците се установяват в региона в хода на 12 век и множество мюсюлмански владетели, смятайки, че те ще останат тук задълго, започват да сътрудничат с тях търговски и военно. Някои от кръстоносците се разделят с християнския фундаментализъм и започват да живеят в мир със съседите си, но мнозинството продължава да тероризира мюсюлманските и еврейските си поданици, и вестите за това насилие продължават да кръжат из региона.

През 1171 един военачалник от кюрдски произход, Салла ал-Дин (Саладин) надвива фатимидския режим в Кайро и е обявен за султан на Египет. Няколко месеца по-късно, след смъртта на наставника му Нур ал-Дин, той стига до Дамаск, където също е обявен за султан. Град след град приема неговото господство. Халифът се страхува, че Багдад също ще бъде превзет от младия пълководец. Саладин обаче разбира, че произходът му е голяма пречка пред получаването на целия халифат и, за да не предизвиква сирийската аристокрация в едно време, в което има нужда от максимално единство, се държи настрана от Багдад.

Усилията му се увенчават с успех и през 1187 Ерусалим отново е превзет. Евреите получават субсидии, с които да построят отново синагогите си; църквите остават недокоснати. Не се допускат и убийства за отмъщение. Също като халиф Умар 500 години преди него, Саладин обявява свобода в града за вярващите от всички религии. Но пропускът му да завладее и Тир му струва скъпо. Папа Урбан изпраща Третия кръстоносен поход за превземане на Светия град и Тир става база за операциите му. Водачът на похода, Ричард Плантагенет, завзема отново Акра, екзекутира затворниците и избива населението. Но Ерусалим не е превзет отново. В продължение на следващите 700 години, с изключение на една краткотрайна кръстоносна окупация, градът остава под мюсюлманско владение и тук няма други кръвопролития.

Кръстоносните походи засилват упадъка в един свят, който отдавана вече е започнал да запада. Победите на Саладин временно задържат процеса, но вътрешните структури на халифата са вече увредени до необратимост, а се задават и нови нападатели. От централна Азия идва монголската армия на Тимур (Тамерлан на Кристофър Марлоу), която обсажда града през 1401, призовавайки халифа да се предаде и обещавайки, че ако го направи, градът ще бъде пощаден. Глупав и суетен докрай, той отказва, след което монголските армии превземат града. Цяла една култура е унищожена, а Багдад никога повече не успява да възстанови предишното си великолепие като столица на ислямската цивилизация.

Въпреки присъствието ѝ в Индия, а по-късно и в северозападен Китай, през 14 век центърът на ислямската цивилизация започва да се движи по посока към Босфора. До този момент ислямските армии са обсаждали Константинопол на четири пъти, но градът винаги е оцелявал. Но от 1300-та година граничният анадолски емират започва бавно да се разширява по посока на Византия и през 1453 древният град бива покорен и получава сегашното си име: Истанбул. Новият владетел е Мехмед II, чийто праотец, Утман (Осман), е основал династията, носеща неговото име.

В същото време, в което ислямската цивилизация е на път да загине на Иберийския полуостров, османската династия открива нов ислямски фронт в югоизточна Европа. В течение на 14 век османците превземат Унгария, поглъщат Балканите, отгризват парчета от Украйна и Полша, и заплашват Виена. През 15 и 16 век мнозинството от мюсюлманите живее под управлението на Османската, Сефавидската (Персия) и Мугалската (Индия) империи. Султанът в Истанбул е признат за халиф и става поръчител на свещените градове Мека и Медина. Арабският си остава като език на религията, но турският се превръща в език на двора, използван от управляващото семейство и административните и военни елити из цялата империя, макар че по-голямата част от религиозния, научен, литературен и законов речник идва от персийския и арабски езици. Османската държава, която оцелява в течение на петстотин години, признава и защищава правата на християните и евреите. Голяма част от евреите, прогонени от Испания и Португалия след Реконкистата, получават убежище в османските земи, а друга голяма част се завръща в арабския свят, установявайки се не само в Истанбул, но и в Багдад, Кайро и Дамаск.

Евреите не са единствените привилегировани бежанци. По време на реформационните войни множество немски, френски и чешки протестанти, бягащи от католическите армии, също получават защита от османските султани. Тук е налице един допълнителен политически мотив. Османската държава следи отблизо развитията в останалите части от Европа и активно защищава интересите си чрез дипломатически, търговски и културни съюзи с големите европейски сили. На папата обаче се гледа с подозрение и бунтовниците срещу католицизма получават добър прием в Истанбул.

Търпимостта, демонстрирана към евреи и протестанти обаче рядко касае и еретиците вътре в Исляма. Моллите се грижат наказанията да бъдат брутални и бързи. Те ревниво пазят монопола си върху информацията и властта, противопоставяйки се на всякакви опити да се внесат печатарски преси в Истанбул. „Спомни си за Мартин Лутер“, предупреждава кадиятасултана. Реформацията получава поддръжка, защото тя служи за разделението на християнството, но самата идея за Мартин Лутер е неприемлива. Свещениците познават добре ранната история на исляма и са твърдо решени да не допуснат повторението ѝ.

За разлика от християнството, ислямът не прекарва първите си сто години в немилост. Неговите водачи бързо се оказват начело на големи империи и от тях се изисква голяма способност за импровизация. Според някои учени, първата официална версия на Корана е публикувана някъде около тридесет години след смъртта на Мохамед, като точността му се гарантира от третия халиф, Утман. Други твърдят, че той се е появил много по-късно, но предписанията му, макар и да са много подробни по определени теми, не могат да предоставят пълния код за социално и политическо поведение, необходим за утвърждаването на ислямската хегемония. Празнината се запълва от хадисите: устни предания за повелите на пророка, които биват записвани и постепенно превърнати в традиция. Християнството е извършило нещо подобно, но го ограничава до четирите Евангелия, които биват допълнително коригирани и смекчени. Учените и писарите започват да съставят хадисите през седми и осми век, и оттогава насам се водят яростни спорове, засягащи автентичността на определени традиции. По всяка вероятност повече от 90% от тяхното съдържание е измислено.

Въпросът обаче е не в автентичността, а в политическата роля, която те изиграват в ислямските общества. Източниците на шиизма например идват от спорове около едно наследство. След смъртта на Мохамед неговите съратници избират Абу-Бакр за наследник, а след неговата смърт – Умар. Али, зетят на Мохамед, никога не протестира открито против това. Гневът му обаче е предизвикан от избора на третия халиф, Утман. Утман, който е от клана Умая, е представител на племенната аристокрация на Мека и победата му разгневява лоялните стари борци. Ако новият халиф би бил по-млад и енергичен, той може би би успял да постигне помирение, но по това време Утман е в седемдесетте си години, възрастен човек без силна поддръжка, и той бърза да постави на ключови позиции в новозавладените провинции свои роднини и членове на клана си. През 656 той е убит от поддръжниците на Али, при което Али е обявен за нов халиф.

Онова, което следва, е първата гражданска война в исляма. Двама от старите съратници, Талла и ал-Зубаир, събират войски, лоялни към Утман, и се надигат против Али. Към тях се присъединява Айша, младата вдовица на пророка. Самата тя, яздеща камила, повежда армията си към Басра, където се провежда т. нар. „битка на камилата“. Али триумфира. Талла и ал-Зубаир са убити в битката; Айша е пленена и върната обратно в Медина, където е поставена под домашен арест. Провежда се нова битка, при която Али е надвит от Умаядите. Решението му да приеме външно решение и арбитраж разгневява твърдолинейните му последователи и през 661 той е убит пред джамията в Куфа. Противникът му, блестящият умаядски военачалник Муавия е признат за халиф, но синовете на Али отказват да признаят властта му, след което биват победени и убити в битката при Кербала от сина на Муавия, Язид. Това поражение довежда до вечно разделение в исляма. Оттук нататък, фракцията на Али, наречена шиат, си създава свои собствени традиции, династии и държави, основен наследник на които в наше време е модерен Иран.

Би било учудващо, ако тези военни и интелектуални граждански войни – традиция срещу контра-традиция, различните школи на интерпретация, диспутите относно автентичността на самия Коран – не биха довели до появата на множество скептици и еретици. Забележителното е, че толкова много от тях биват толерирани в продължение на толкова дълго време. Онези, които се противопоставят на самия Коран, обикновено биват екзекутирани, но множество поети, философи и еретици успяват да разширят границите на дебата и несъгласието. Андалуските философи, например, обикновено дебатират вътре в кодекса на исляма, но кордовецът от 12 век Ибн Рушд понякога ги прекрачва. Известен в латинския свят под името Авероес, той е син и внук на кадии, а един от дядовците му е служил като имам на Голямата джамия в Кордоба. Самият Ибн Рушд е бил кадия както в Севиля, така и в Кордоба, макар че е принуден да забегне когато моллите заповядват книгите му да бъдат изгорени, а самият той – прогонен. Това прави философа значително по-предпазлив и едва когато се уверява напълно, че просветеният султан Абу Юсуф е достатъчно толерантен владетел, философът му предлага своите Коментари към Аристотел, които привличат вниманието на християнски и еврейски теолози. Коментаритеизпълняват двойна функция. От една страна те са опит за систематизиране на огромното наследство на Аристотел, както и опит за представяне методите на рационализма и анти-мистицизма пред една нова аудитория, но заедно с това те са и опит за самостоятелно по-нататъшно развитие на рационалното мислене само по себе си.

Два века по-рано, Ибн-Сина (980-1037), един персийски учен, известен в латинския свят под името Авицена, е положил тогавашните основи за изучаването на логиката, науката, философията, политиката и медицината. Способностите му като лечител карат тогавашните му работодатели, местните владетели на Курасан и Исфахан, да търсят съветите му и по политически въпроси. Често обаче съветите му изпълват владетелите с гняв, поради което той е принуден да забегне. Неговият Канун фи’лтиб(„Медицински канон“) се превръща в основен медицински учебник из целия ислямски свят – части от него все още се използват в съвременен Иран. Друг един негов труд, Китаб ал-Инсаф („Книгата за безпристрастно отсъждане“), занимаващ се с 28.000 различни философски въпроси, изчезва когато Исфахан е завзет, още докато философът е жив: единственото копие се е намирало в местната библиотека, която е изгорена.

Историите на Ибн Хазм, Ибн Сина и Ибн Рушд демонстрират потенциала за полу-официално мислене през време на петстотинте първи години от съществуването на исляма. Особено последните двама предизвикват доста силно религиозната ортодоксия, но, подобно на Галилео след тях, предпочитат да ограничат изследванията си и да продължат да живеят, отколкото да се превърнат в мъченици. Други обаче не са толкова сдържани. Багдадският еретик от девети век, Ибн ал-Раванди, пише няколко книги, в които се поставят под въпрос основните принципи на монотеизма. Сектата на Мутазилитите, към която той е принадлежал някога, вярва, че е възможно да се съчетаят в едно рационалното мислене и вярата в един Бог. Те се съмняват в Откровението, отхвърлят идеята за предначертаната съдба, настояват, че Коранът е написана, а не създадена чрез откровение книга, и критикуват качествата на неговата композиция, липсата на красноречие и нечистотата на езика му. Според тях единствено разумът диктува подчинение пред Бога. Ибн ал-Раванди отива още по-далеч, утвърждавайки, че религиозната догма винаги е по-низша от разума, защото човек може да постигне цялостност и морален статус единствено чрез разума. Яростта на неговите атаки отначало изненадва, а после обединява, ислямските и еврейски теолози, които го отхвърлят безпощадно. От оригиналното му творчество не е запазено нищо и ние познаваме идеите му единствено чрез цитатите и описанията, запазени в трудове на неговите мюсюлмански и еврейски противници.

Пазачите на чистотата на исляма от османския период познават добре историята и са твърдо решени да не допуснат никакви предизвикателства срещу мюсюлманската ортодоксия. Това запазва династията, но в края на краищата унищожава империята. Отхвърляйки повечето западноевропейски изобретения, свещениците решават съдбата на халифата. Но според гледището на повечето мюсюлмани, османците са запазили ислямското наследство, разширили границите на религията си със средствата на една държавна бюрокрация, надзираваща обща административна и финансова система. Османската държава, подобно на други мюсюлмански империи от този период, се характеризира с три основни черти: липса на частна собственост върху земята, при която обработващият не притежава, а притежателят (държавата) не обработва: съществуване на мощен, не-наследствен бюрократичен елит в административните центрове; професионална, обучена армия с робски компонент.

Премахвайки традиционната племенна аристокрация и забранявайки собствеността върху землените имоти, османците запазват позицията си като единствената династия в империята и единствен носител на полу-божествена власт. За да се предпазят от заплахи срещу династията, те създават администрация, чиито членове се набират от всички части на империята. Системата на девширме, или кръвен данък, заставя християнските семейства на Балканите и други места да предават в служба на империята по един син, който става собственост на държавата. Момчетата получават подслон, храна и образование, докато станат достатъчно големи, за да навлязат в армията или бюрокрацията. По такъв начин черкези, албанци, славяни, гърци, арменци и дори италианци се издигат до степен, позволяваща им да заемат някои от най-високите постове в империята.

Традиционната враждебност към земеделието определя градската база на династиите, които управляват големи части от ислямския свят, но до каква степен това отношение може да обясни и липсата на поземлена собственост? Това не е само локален феномен: никой от халифатите не насърчава създаването на аристокрация, притежаваща земя, нито пък селска собственост или комунални земи. Всяка комбинация от подобни неща би довела до натрупване на капитал, което пък би могло да доведе до индустриализация, както по-късно става в западна Европа. Сложните земеделски техники, използвани от арабите в Испания показват, че обработването на земята не е било табу, но те са по принцип ограничени до земята, окръжаваща градовете и са практикувани преди всичко от граждани. Селската земя е била вземана под наем от държавата, като посредниците, занимаващи се с това, са наемали селяни, които да я обработват. Някои от тези посредници са забогатели, но те са живеели предимно в градовете.

В западна Европа, особеностите на феодалната система – сравнителната автономия на селските общности, организирани около комунални земи, в съчетание с ограничените, но реални суверенитети на васалите и лордовете – насърчават растежа на малките градове през средните векове. Селското производство все още доминира, но политическата власт е феодална, тоест не централизирана. В градовете, търговията и производството се контролират от гилдиите. Именно в това устройство са заложени основите на модерния капитализъм. Подчинението на селячеството в ислямския свят, с неговата скована династическа политическа структура, зависеща от една неспокойна военна каста, води до това, че халифатите не успяват да издържат на политическото и икономическо предизвикателство, поставено от западна Европа. Радикални националистически импулси започват да се развиват в османските земи към края на 18 век, когато турски офицери, повлияни от Френската революция и, много по-късно, от Огюст Конт, започват да заговорничат срещу режима в Истанбул. Основната причина за застоя на османците до Първата световна война е в това, че трите лешояда, дебнещи плячката – Британската империя, царистка Русия и Хабсбургите – не могат да се споразумеят по подялбата и единственото функциониращо решение се оказва да се държи империята на колене.

Първата световна война завършва с поражение на османците, които са се съюзили с Кайзера. Докато триумфиращите сили дискутират как да разделят плячката, една турска националистическа армия, водена от Кемал паша (по-късно Ататюрк), предявява собствени претенции към това, което е днешна Турция, с което предотвратява британското решение да се отдаде Истанбул на гърците. За първи път в историята му, благодарение на Ататюрк, ислямът няма нито халиф, нито претендент за трона. Великобритания би предпочела да победи и премахне Ататюрк, продължавайки властта на халифа, който би могъл да бъде държан като един вид пенсионер на империализма, поддържан за официални церемонии, както се случва с Мугалите в Делхи до въстанието от 1857 г. Едва откриването на черно злато под арабската пустиня позволява на старата религия да намери средства за обновяването си, докато Великобритания създава нови султани и емири, които да ѝ помагат да запазва това свое ново и най-скъпоценно съкровище. През целия 20 век Западът, за да защищава собствените си икономически интереси, поддържа най-назадничавите, деспотични и реакционни останки от миналото, подпомагайки с всички средства борбата срещу ислямския секуларизъм. Но както вече знаем, историята не е завършена.

Източник

Тарик Али (род. 1943) е британско-пакистански военен историк, романист, журналист, кинематографист, публичен интелектуалец, политически активист и коментатор. Той е член на редакционната колегия на New Left Review и Sin Permiso, както и редовен сътрудник на големи британски издания като Guardian, CounterPunch, и London Review of Books.

Коментари (24)

- 18-04-2012|Златко

Един интересен факт относно автора на статията (един от водещите леви британски интелектуалци още от 60-те години насам): известният хит на Ролинг Стоунс Street Fighting Man е написан от Мик Джагър в знак на почит към Тарик Али, в резултат на което BBC отказва да пусне парчето по британското радио. Разярен, Джагър се обръща към самия Али с молба да отпечата текста в собствения си вестник, което той и прави. „In sleepy London town, there’s just no place for a street fighting man“, пее Джагър хрипливо. За щастие, това изглежда вече не е така в наши дни… Тарик Али е един от най-уважаваните и видими интелектуалци в днешна Великобритания.

- 20-04-2012|Самолет 005

Голямото му предимство е, че не е религиозен. Мисля, че само един нерелигиозен човек може да почита Бог непреднамерено и това Тарик Али го доказва с думите си…

- 20-04-2012|Самолет 005 – … нещо като допълнение…

Съвсем случайно попаднах на интервю с българския арабист и изследовател на исляма – проф. Владимир Чуков. Вниманието ми съвсем не беше концентрирано върху телевизора, но дочух нещо, което впоследствие силно зачегърта в съзнанието ми. Чуков каза, доколкото правилно си спомням, че мюсюлманите в своя исторически път са нямали Тома Аквински. Аз, който нямам философско образование, бъркам често Тома Аквински с Августин Блажени… и се юрнах да гугълвам ключовите думи „Чуков“ с „Августин“. Освен че ми се изсипаха един куп документи за Августин Пейчинов попаднах на нещо много интересно, което после ме насочи към разбирането на Чуков за действията на съвременните мюсюлмани. То е схематизирано в една статия, която се гугълва лесно – Абу Бакър Наджи – неизвестният джихадистки Тома Аквински. Ето hereлинк към статията:

http://www. mesbg. org/spisanie/br1. pdf

Само ще си позволя кратък цитат:

„Както вече бе споменато тези (на Наджи) теоретични щрихи могат да бъдат сравнени в голяма степен с тези на видния представител на християнската политическа и правна мисъл Тома Аквински. Идеята е да бъдат дублирани или по-

скоро съчетани божествените и рационалните мотиви за създаването на държавата. Допускането на елементи на секуларизация в сложната система от закони, принципи, критерии и нормативи, регулиращи ислямисткия държавно образуващ процес, хвърля в известна степен върху Абу Бакър Наджи светлина на умерен ислямист.“

Обикновено, когато чета автор върху исляма, вече търся подобен подход при анализа и Тарик Али ми харесва, въпреки липсата на точно такова сравнение между ислям и християнство. Радостното е, че има доста други. Много автори експлицитно сато проф. Израел Шамир или имплицитно като проф. Питър Браун сравняват исляма с византийското православие; по-скоро правят подмятане за размисъл, което на мен като антирелигиозно мислещ човек ми допада…:)

- 20-04-2012|Иван Рангелов

Много любопитно, наистина: авторът добре е разказал колко години е пропуснал на младини – и как от началната си незаинтересованост към историята (и религията) постепенно и бавно е преминал към заинтересованост от тези неща!

А накрая, естествено, стига дори дотам, че сам започва да поучава останалите как да тълкуват историята и религията…

Само един пример: изумително е как този толкова „водещ“ ляв интелектуалец (авторът Тарик Али) разглежда събитията от 1492 г. в Испания: за него това е „първото от множеството опитвани в Европа „окончателни решения“ „, за него това е едно „етническо прочистване“ …

А то всъщност тези събития (от 1492 г.) не са нищо повече от възстановяване на положението от преди 711 г. (когато мюсюлманите от Африка нахлуват на територията на днешна Испания и започват да я завоюват).

А че от страна на християните става въпрос именно за ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ на предишно положение, а не за някакви завоевателни намерения, си личи съвсем ясно от цялата последвала история на Испания! Нито веднага след 1492, нито когато и да било по-късно, и дори до наши дни, испански войски не се впускат да завоюват територии в съседните с тях, населени с мюсюлмани, земи на Северна Африка! От страна на Испания няма нито опит за завоевание, нито дори мисъл за такова!

Ето това е разликата между Европейското и Мюсюлманското: в поведението, в мисленето, в нагласите.

- 20-04-2012|Златко

Смешно ли е, тъжно ли е, не знам. Дали е просто невежество или само израз на нашенското „няма пък!“ – също не знам. Очевидно е обаче, че между онова, което носи названието „знание“ в България и извън нея, лежат пропасти, светове, космоси… Ето например в този коментар – не е като да е лишен от каквато и да е логика, просто логиката му е, как да я нарека – може би „локална“. Един от проблемите на тази огромна част от Европа, която тепърва се опитва да се присъедини към ядрото, да се „европеизира“, вероятно е именно в това – че понятия и разбирания, които оттатък вече са повече или по-малко утвърдени, консенсусни, тук все още предизвикват яростно несъгласие, след което започват исторически интерпретации, които или ни водят назад до Адам и Ева („кой започна пръв, а?“), или, още по-директно, направо до под кривата круша: „Нито веднага след 1492, нито когато и да било по-късно, и дори до наши дни, испански войски не се впускат да завоюват територии в съседните с тях, населени с мюсюлмани, земи на Северна Африка!“ Първо, испанците, както и голяма част от тогавашна западна Европа, водят десетки битки, най-вече морски, с мощните по онова време османци (битката при Лепанто е само един епизод от тая борба, продължила с променлив успех около 200 години, преди Османската империя окончателно да изгуби първо икономическото, а след това и политическо, и военно съревнование със западна Европа). Второ, през цялото време от откриването на Америка (1492) до Вестфалския мир (1648), Испания се намира в непрекъсната, ГИГАНТСКА война и в Европа, и в Америките (втората е по-скоро заколение, поголовно унищожение на цели народи и цивилизации, изпъстрено от дребни епизоди на собствени ядове, причинени най-вече от хора като Френсис Дрейк и нему подобните). Но най-важното нещо за цялото това време си остава конкистатата, може би най-големия геноцид в историята на цялото човечество, унищожаването на (по различни изчисления) между 25 и 80 милиона души в Америките. Всичко това се игнорира напълно, него го няма, то не ни интересува. Онова, което ни интересува, е да заплюем „резаците“ и да си начешем крастата. Какво четем в писанията на нашенци, дори и ако владеят езици, дори и ако всеки ден четат из Интернет същото, което четем и ние? „Няма пък!“, това четем. Не е вярно, че испанците са направили първото голямо етническо прочистване в Европа, те просто са възстановили справедливото предишно състояние на нещата! Прогонили там от страната евреите и маврите – че как иначе, тя си е тяхна, какво търсят тук „ония“, ако и да са живели на това място повече от 600 години и да са изградили в него една от най-цветущите цивилизации на ранното средновековие? Всичко, което има значение, е да докажем – на самите себе си, разбира се, защото то и без това никой освен самите нас не ни слуша – е, че „ония“ са по-долни, по-некачествени, по-малко ценни от „нас“. Казвал съм го много пъти, ще го повторя и тук: една голяма част от населението на България, „учено“ или не, все още живее под „турско робство“. Единственото, което не помръдва никога в главата на българския „четец“, е омразата към „турчина“, която в наши дни се крие зад други думички – „ислям“, „ислямизъм“ и пр. Останалото са фолклорни подробности…

Надявам се все пак някой да е отчел дребничкия факт, че в продължение на цели 1000 години ислямската цивилизация е била или водеща, или сред водещите в света и че „ония“, оказва се, не са чак толкова „загубени“. И че са дали на света несравнимо повече от нас, примерно. А инак че Рангелов никога – НИКОГА! – няма да приеме, че някой си „резак“ може да бъде равен нему или дори да го превъзхожда несравнимо – това е бял кахър. Това ще го преживеем.

- 20-04-2012|Златко

Между другото, не че това вече има някакво значение, стотици години по-късно, но ако България би била завладяна от испанци, а не от турци, то най-вероятно днес вече никой от нас не би говорил български език и не би носил славянско име.

Не твърдя, че това би било непременно нещо лошо. Просто се опитвам да оценявам реалистично историческата ни съдба.

- 20-04-2012|Иван Рангелов

Айдее, пак започнаха големите нравоучителни тиради на тема колко изостанали (или май вече по-скоро „локални“?!) сме ние, българите… (като че ли другите народи са все много „глобални“, сигурно…).

Е, това пък ние ще го преживеем: и други са ни смятали за НЕРАВНИ тям – и сме го преживели.

Ето и сега Златко тръгва да опровергава това, което аз съм казал – ама как го прави – с напълно негодни „аргументи“!

Испанците, започва той, „водят десетки битки, най-вече морски, с мощните по онова време османци“ – аз да съм казал нещо по-различно? Ами разбира се, че испанците водят битки – най-вече МОРСКИ – но НЕ СЕ впускат да завладяват територии, които те самите възприемат като не-свои (защото са наясно, че тези територии са мюсюлмански)!

Това се опитвах да покажа с написаното от мен по-горе: че при европееца (дори и най-религиозния!) липсва мотив от типа „Те ни бяха завладяли – затова дайте сега пък да ги завладеем ние!“

А какво виждаме при „атеистичния“ Тарик Али? Той, въпреки че е атеист, и до днес не може да преживее и продължава да съжалява, задето неговите братя-мюсюлмани били изгонени през 1492 г. от Испания! Този Тарик Али, въпреки че е роден далеч от Испания (всъщност, на територията на днешна Индия е роден), и въпреки че едва ли именно неговите предци са били изгонени от Испания, пак продължава и днес да поставя въпроса за изгонването на мюсюлманите от Испания!

(Честно казано, трудно ми е да намеря аналогия – с която да илюстрирам какъв би трябвало да е днешният, български еквивалент на подобно абсурдно поведение и отношение… Това е все едно някой българин-атеист днес да започне да поставя въпроса за унищожаването от страна на мюсюлманите на средновековната християнска култура в град Ефес, в Мала Азия…)

Тяхната култура (на мюсюлманите в Испания) била „заличена“, пише Тарик Али… Ами като е била толкова ценна тази култура, защо не се е разпространила из ОСТАНАЛИЯ арабски (мюсюлмански) свят? Защо останалият мюсюлмански свят не я възприел КАТО СВОЯ? Или тази култура може да съществува само с подкрепата на ислямска държава, и то само на определена територия?

Ако тази култура не е намерила достатъчно подкрепа сред останалите мюсюлмани в Африка и Азия, защо трябва да упрекваме днес европейците, че именно те не са я били оценили по достойнство?

А това пък твърдение – „в продължение на цели 1000 години ислямската цивилизация е била водеща в света“ – просто не знам дали трябва да го коментирам…

Е добре, като е била водеща тази „цивилизация“, какво следва от това – вероятно, че е трябвало всички да се наредим под нейните знамена, още тогава?

Така де – щом има една „водеща“ цивилизация, за какво ни е друга?!

- 20-04-2012|Златко – re:
Иван Рангелов писа:

Ами разбира се, че испанците водят битки – най-вече МОРСКИ – но НЕ СЕ впускат да завладяват територии, които те самите възприемат като не-свои (защото са наясно, че тези територии са мюсюлмански)!

Както обикновено, перченето с познания, които не притежаваме, води до срамната ситуация след това да се усукваме като пословичния настъпен червей.

Кратък цитат от Уикипедия: Spanish Empire: Campaigns in Africa

„After the conquest of Melilla in 1497, the Spanish expansionist policy in North Africa was developed during the regency of Ferdinand the Catholic in Castile, stimulated by the Cardinal Cisneros, once the Reconquista in the Iberian Peninsula was finished. That way, several towns and outposts in the North African coast were conquered and occupied by Castile: Mazalquivir (1505), Peñón de Vélez de la Gomera (1508), Oran (1509), Algiers (1510), Bugia (1510), and Tripoli (1511). In the Atlantic coast, Spain took possession of the outpost of Santa Cruz de Mar Pequeña (1476) with support from the Canary Islands, and it was retained until 1525 with the consent of the treaty of Cintra (1509).“

Не искам да представям себе си като кой знае колко компетентен, тъй като аз също не знаех нищо за тия неща, преди да се разровя из мрежата. Но всичко това е поредно предупреждение за всички ни: по-малко перчене, повечко подготовка, преди човек да се избамка с някоя поредна надута глупост… Въпрос на малко здрав разум и елементарни исторически познания е да се знае и без да се търси, че думи като „НЕ СЕ впускат да завладяват територии, които те самите възприемат като не-свои (защото са наясно, че тези територии са мюсюлмански)!“ НЯМА КАК да бъдат верни, поне за онова време.

Впрочем, достатъчно. Онова, за което става дума тук е не достоверността на едни или други заявявани в коментарите твърдения, колкото общия поглед върху развитието на една цивилизация, която е обект на всякакви изпълнени с невежество и незнание клишета. Ислямът не е диващина или липса на култура, поне това би трябвало да стане ясно на по-непредубедените читатели. А който иска да научи повече, винаги ще намери начини…

- 21-04-2012|Иван Рангелов

Златко, факт е, че ако беше прочел още малко (въпрос на здрав разум!) от статията в Уикипедия, която сам цитираш, щеше да узнаеш, че това, което ползваш като аргумент, на практика изобщо не е аргумент.

В твоя цитат са изброени редица градове по крайбрежието (африканското), които били завладяни от испанците…

Малко по-надолу в статията обаче е написано следното:

„According to Robert C. Davis, between 1 million and 1.25 million Europeans were captured by North African pirates and sold as slaves in North Africa and Ottoman Empire between the 16th and 19th centuries.[74]

The reign of Charles V saw a decline in the presence of Spain in the North of Africa, even if Tunis and its port, La Goleta, were taken in 1535. One after the other, most of the Spanish possessions were lost: Peñón de Vélez de la Gomera (1522), Santa Cruz de Mar Pequeña (1524), Algiers (1529), Tripoli (1551), Bujia (1554), and La Goleta and Tunis (1569).

Т. е. за разлика от останалите владения на Испанците извън Испания, които остават в испанско владение цели столетия, откъслечните им владения в Северна Африка изобщо не са определящи за посоката на провежданата от тях политика. Испанците не се опитват да премахнат изцяло исляма от Северна Африка – нито се опитват да унищожат държавите на мюсюлманите – а просто се опитват да контролират някои пристанища (без изобщо да навлизат във вътрешността на континента). Те просто се опитват да си гарантират по-безопасна търговия в Средиземно море. (Все пак тогава за тях е съществувал и този проблем: както пише и в статията, „според Robert C. Davis, между 1 млн. и 1,25 млн. европейци са били заловени от Северно-африкански пирати и продадени като роби в Северна Африка и в Османската империя между 16-ти и 19 век“)

Така че моите думи от по-горе („испански войски не се впускат да завоюват територии в съседните с тях, населени с мюсюлмани, земи на Северна Африка!“) си остават в сила: завладените от Испания територии са само пристанища (а пристанищата в Средиземно море към онзи момент от векове имат смесено, главно европейско население и еврейско население, не мюсюлманско).

Разбира се, 1 млн. европейци, продадени като роби, съвсем не е достатъчно, за да определим исляма като „диващина или липса на култура“…

Но все пак добре е да имаме предвид, че числото (около 1 млн.), споменато в тази статия, се отнася САМО за онези европейци, които са пътували с кораби през Средиземно море и са имали „късмета“ да бъдат продадени като роби… (И, разбира се, добре е да не забравяме, че по онова време само една малка част от населението на Европа изобщо има възможност да пътува с кораби през Средиземно море…)

И въпреки всичко това аз не съм твърдял и не твърдя, че ислямът е непременно „диващина или липса на култура“.

Аз просто твърдя, че това е различна култура.

И различията с европейската култура са твърде съществени. И се виждат дори и в статиите, които ти самият ползваш уж в подкрепа на твоята теза.

- 21-04-2012|Златко

Хубаво, Иване. Радвам се, че помръдваме нанякъде, ако и само милиметър по милиметър.

- 23-04-2012|EEEEEEEE – ауууу

Златко, пОсмали малко. Откъде ги изрови тия фантастични цифри с избити между 25 и 80 милиона индианци?! Това е научна фантастика. Максико в най-цветущата си цивилизация не е наброявал повече от милион, при маите и инките нещата не са чак повече. А и чисто технически е невъзможно: швабите при цялата си газова тихника и химическа индустрия успяха да ликвидират в камерите до 5 милиона евреи. Ти как си го представяш това с 25 до 80 милиона убити инианци? Да нямаш нещо арменска жилка?

И по отношение на заключението ти за Исляма като цивилизация – ами нищо против, но от самият текст се вижда, че той по-скоро е пропуснал да съ възползва от възможността да асимилира персийската цивилизация, а целта му е била да консолидира някакви пустинни племена, които се наследявали по майчина линия – все пак най-древната форма е матриархата. Т. е. супер изостанали. А проблясъците като Авицена и подобни се дължат единствено на толерантност към инакомислещи, избягали от други цивлизации.

И накрая ако наистина толкова те кефи – иди сега в Истанбул да видиш ходжите как са върнали кемалистка Турция вече със 70 години назад /не говоря икономически/.

- 23-04-2012|Златко

Обичам да ме коригират хора, които не си дават труда да се поровят из мрежата преди да се разпрострат тук. Всъщност не би трябвало да ги обичам, защото правят работата ми прекалено лесна. Но както и да е. Ето тук един от източниците, на които (примерно) се позовавам:

„American Holocaust: The Conquest of the New World“, by David E. Stannard, Oxford Uinversity Press, 1993.

Цитат:

For four hundred years--from the first Spanish assaults against the Arawak people of Hispaniola in the 1490s to the U. S. Army’s massacre of Sioux Indians at Wounded Knee in the 1890s--the indigenous inhabitants of North and South America endured an unending firestorm of violence. During that time the native population of the Western Hemisphere declined by as many as 100 million people. Indeed, as historian David E. Stannard argues in this stunning new book, the European and white American destruction of the native peoples of the Americas was the most massive act of genocide in the history of the world.

Кратка рецензия на книгата може да се прочете тук.

А инак обширна статия за геноцидите в историята на човечеството, плюс твърдението, че онзи срещу индианците от двете Америки вероятно е най-големият в цялата история (просто защото се е провеждал масово и без никакви задръжки в продължение на минимум 200 – а може би почти 400 – години, срещу повече или по-малко напълно беззащитни хора), може да се намери ето тук

И бих помолил да избегнем тягостното броене на черепи, с което по неизбежност е свързан всеки пръв сблъсък на незапознатия читател с тези толкова ужасяващи цифри: дали става дума за 20, 50, 80 или повече милиона души е нещо, което никога няма да знаем със сигурност. Онова, което трябва да знаем е, че им дължим определен респект. На тях – и на самите себе си. Добре е да знаем малко повече за света, за да можем да поставяме самите себе си малко по-точно в неговите мащаби. А в това отношение по-велика учителка от историята няма.

- 23-04-2012|Златко

И още нещо: по принцип съм задължен, като стопанин на този форум, да допускам повечето от мненията тук. Опитвам се да го правя, доколкото е по силите ми. Но когато нещата опрат до израз на чисто (и силно невежо) дебелоглавие, както се случваше вече на няколко пъти с различни хора тук из форума в течение на годините, то понякога човешките ми слабости излизат напред: искам просто да си имам работа с хора (с удоволствие – разномислещи), а не с кучета, които ме лаят, защото такава им е природата.

Аннадънму? Малко мислене няма да навреди, ако и да не е нужно непременно да се хвърляме взаимно в обятията си.

- 25-04-2012|Иван Рангелов

Такива данни – за някакви 100 милиона – наистина предизвикват само насмешка. И горчиво усещане, че някой много държи да ни избудалка…

Какви „сто милиона“ избити, при положение, че ЦЯЛОТО население на пред-колумбовите Америки едва ли е било повече от 50 милиона…

Като ще си цитираме статии от Уикипедия, аз пък се доверявам на тази („Population history of indigenous peoples of the Americas „), в която пише, че:

„While it is difficult to determine exactly how many Natives lived in North America before Columbus, estimates range from a low of 2.1 million (Ubelaker 1976) to 7 million people to (Russell Thornton) to a high of 18 million (Dobyns 1983). „

То човек все пак трябва да има някакво чувство за мяра.

И здрав разум.

Ясно е, че към онзи момент Европа е по-развита от тогавашните Америки (и съответно може да побере в себе си повече население). Ясно е също, че през цялото време, през което съществува и самостоятелно се развива онова население в Америка, към Европа постъпва население и от Азия (а към Америките не постъпват такива попълнения). Всичко това е ясно – и въпреки това разни „историци“ (като цитирания Stannard) пишат, че населението там било намаляло с до 100 милиона, и то поради упражнено от европейците „насилие“ (истината е, че колкото и да е намаляло населението в Америките, по-голяма заслуга за намаляването му имат болестите, а не насилието. А болестите – европейските – рано или късно са щяли да стигнат до Америките – ако не по пътя на завоеванието, то по пътя на „глобализации“ от типа на днешната…).

Но да оставим настрана числата – по-важно е отношението.

Виждаме какво е отношението на Златко към едно чуждо владичество, когато става въпрос за някоя далечна територия (например: Америките). Когато става въпрос за Америките, за Златко е безспорно, че чуждото нашествие и чуждото владичество са се отразили катастрофално, направо „геноцид“ е имало…

А какво е отношението на Златко към чуждото нашествие и чуждото владичество при нас, в България? О, това вече е съвсем друго нещо: Златко, разбира се, тук никакъв геноцид не вижда, само една благодетелна Османска империя, за чиято кончина вероятно всички трябва да плачем…

- 25-04-2012|Златко

Рангелов, пак ми се увлече. Но, по ред на номерата:

1. Когато говорим за геноцида срещу местното население в Америките, трябва да имаме пред вид времевия период, в който той се провежда. Както е написано ясно в горния коментар, става дума за време от около четиристотин години (от 1492 – годината на откриването и първите сравнително дребни сблъсъци между моряците от „Испаньола“ и жителите на, мисля, втория от островите, които испанците достигат, до 1890 и битката при Ундид Ний, при която генерал Къстър провежда последното голямо клане срещу индианците). Самият аз също съм склонен да гледам скептично на цифра от порядъка на 100 милиона, както пояснявам в горния коментар. Но че става дума за най-голямото и продължително избиване на хора, с всякакви средства (заразните болести са прилагани неведнъж като оръжие от белите, това е добре известен и документиран исторически факт) – в това според мен няма съмнение.

2. Именно разликите между абсолютната религиозна, етническа и всякаква друга нетолерантност (а всъщност геноцидна целенасоченост) на испанците, португалците и всички останали европейски колонизатори на Америките – и напълно изключителната за онова пред-просветенческо време религиозна толерантност на мюсюлманите, са причината да смятам, че в историческото ни развитие може съвсем сериозно да се говори за голям късмет. Нека не бъда разбиран погрешно като човек, който ще се опитва да представя Османското владичество като някакъв особено благоприятен за развитието на България период. Принадлежността към една постепенно западаща и губеща състезанието с Европа империя безспорно е изиграла доста решаваща роля за оформянето на днешното ни състояние, манталитет, начини на живот и поведение, (не)способността ни за движение напред и пр. Но именно по-доброто историческо познание и преди всичко способността за правене на трезви, базиращи се на сравнения с чуждите истории, изводи, би трябвало да ни освободи от вечния български (и балкански) комплекс за виждане в себе си на най-големите жертви на най-големите световни несправедливости. Така че не ми приписвай абсурдни възгледи, Рангелов. С изключение на Априлското въстание на самия мен не са известни никакви други актове на масово насилие срещу мирното българско население от страна на османците. Никой никога не се е опитвал да ни изчисти от лицето на земята, както е станало в Америките (с благословията на католическата църква, доколкото знам; впрочем, в това отношение нещата са сложни).

3. Онова, което решително отказвам да приема, е безкритичното повтаряне на мантрите на националистическата ни историческа „наука“ (а всъщност митология), според която не самите ние, а все някои чужди – византийци, османци, руснаци и пр., носят отговорността за формирането на реалностите, с които сме принудени да живеем и до днес. Прехвърлянето на отговорността върху другите е най-сигурният начин никога да не се променим. Като приказки за дечица – силно разглезени, мързеливи и омръзнали до смърт на самите себе си дечица – ми се привиждат опитите да се обясни нашата изостаналост и вечна неспособност за промяна чрез турското или което и да било друго владичество по местата, които обитаваме от хилядолетия. И все пак, ако съм склонен да изпитвам уважение към нещо у самите нас, то на първо място бих посочил неизкоренимото ни чувство за самоирония и хумор, което е едно от малкото неща, с които се гордея реално, когато наричам себе си „българин“. Та, за да приключа в тоя дух, ако у турците може да се забележи някаква некадърност, то най-вероятно тя може да се обясни с факта, че в продължение на 500 години те са били на специализация в България…

Хайде, живи и здрави!

- 26-04-2012|Самолет 005 – … въпрос към историци и запознати с историята…

Благодарение на една памет, която учените психолози наричат „инволунтарна“ ми дойде наум (без да съм сигурен, че е точно така), че в прословутата битка на Косово поле, когато сърбите губят независимостта си, а Мурад (наследен от Баязид) живота си, българи са се били на страната както на турци, така и на сърби. Това се е случило, защото тогава не е имало телевизия. Искам да кажа, че това е моето обяснение. Моля за обяснението на историците – първо вярно ли е, че българите са се били оттам и отсам и второ защо така… Освен това кои са моравските българи и кои са другите българи… Много се объркАх от инволунтарната си памет…

Възможно ли е апелът на Джони да е постижим – тоест да се погледне днесна една историческа случка и с очите на онези, които са участвали в неятогава. Интересен е и Умберто Еко, който разправяше в някаква книга (пак инволунтарната ми памет) как едни хора от тогавашни италиански земи са се биели с други хора от тези земи и всичките са си говорели на италиански, но така са се кютечели, че са се изпотрепали. Днес го правят на футболните стадиони, особено при мач между Удинезе и Лацио.

- 26-04-2012|Иван Рангелов

Златко, напълно разбирам стремежа ти да развенчаеш „националистическата“ историография (която, според теб твърди, че „не самите ние, а все някои чужди – византийци, османци, руснаци и пр., носят отговорността за формирането на реалностите, с които сме принудени да живеем и до днес“). Само че увлечен в този свой стремеж, ти самият, с наблягането си върху „геноцида срещу местното население в Америките“, на практика правиш (за местното население в Америките) същото, в което упрекваш иначе тъй ненавистната ти националистическа историческа „наука“.

На практика с твоя подход към историята на Америките ти поставяш местното население там в същото положение, от което се опитваш да „измъкнеш“ българското население в България…

Защото с приказките за „геноцида“ от страна на испанците, ти поставяш местното население на Америките в същото положение: да мисли, че „все някои чужди“ – например испанци, англо-саксонци – „носят отговорността за формирането на реалностите, с които това население е принудено да живее и до днес“…

Това е само един от очевидните и смешни парадокси на твоя („либералния“) подход към историята…

- 26-04-2012|Златко

Сигурно имаш право, поне дотолкова, доколкото проблемът с жертвеното мислене и необходимостта да се излезе от него стои пред почти всяка нация и общност по света, с много малко изключения. Винаги има разлика в начина, по който човек оценява своето и чуждото. Може би наистина прекалявам в опитите си да съпоставям нашата история с други, които ми се виждат далеч по-трагични и жертвени. Но при всички случаи резултатите от това – разпространяването на знание и дискусиите около целия този процес – няма как да причинят вреда, така поне си мисля…

- 26-04-2012|Иван Рангелов

А относно въпросите на Самолета как тъй се било получило така, че „българи са се били на страната както на турци, така и на сърби“ – ами много е просто, Самолете: малко преди това, когато турците все още навлизат на Балканския полуостров само с отделни отряди (а не са си поставяли за цел унищожаването на християнските държави), се е случвало същото, само че с турците: имало е турски отряди, които се бият на страната на единия от претендентите за Византийския престол, както е имало и други турски отряди, които са се били на страната на другия от претендентите.

Така е било, докато турците не са проумяли, че е по-ефективно да се бият обединени по етно-религиозни (а не по финансови) мотиви…

С известно закъснение и ние сме го проумяли.

- 02-11-2012|Златко

Между другото, струва си да поговорим поне мъничко и за масивната подмяна на понятия, която се случва от известно време под носовете на всички ни. Понеже, откак станахме европейци, вече е некоректно да се каже открито „мразя турците“, но пък, от друга страна, няма никакъв проблем в това да кажеш „мразя исляма“, то изведнъж съдържанието на уроците по политпросвета се подмени радикално и днес българският Интернет изглежда буквално препълнен от специалисти по исляма, точно както едно време страната беше препълнена от специалисти по „Запада“ – все хора, дето са чували, че някой си бил чул еди какво си… Иди след това речи, че нещо си в тази страна се променяло.

- 02-11-2012|Сребрин Т.

Първо, откак станахме европейци, всякакво „мразя“ е вече официално обявено за некоректно (не само „мразя турците“ и „мразя исляма“, но и всяко друго „мразя“) –

Разбира се, от това самото чувство на омраза, разбира се, не е изчезнало (и няма да изчезне) – единственото, което се „постига“ по този европейски подход към нещата, е че чувството не се изразява (подобаващо).

Затова вече не говорим, че „мразим“ този или онзи – а просто казваме, че той е „опасен“.

А и не е нужно да си голям специалист по исляма, за да видиш някои най-очевидни разлики между християнството и исляма.

Например: всеки може и сам да види как всяка от двете религии представя своя основател (Исус – и съответно Мохамед) в своите си свещени текстове…

Само това да беше, пак е предостатъчно…

- 11-11-2012|Огнян Минчев

Много добра статия. Познавам Тарик Али от New Left Review в началото на 80-те години, беше един от най-интересните леви теоретици в Англия по това време. Макар и нерелигиозен, неговият серуозен анализ на исляма може да даде много информация за динамиката на тази религия и сравнението с християнското развитие. Ислямът възниква като мощна военно-политическа доктрина за обединение на арабските племена, която придобива религиозна форма – напълно логично в епохата, в която се случва. Има едно интересно разминаване между ислям и християнство в историята. Когато ислямът експанзира и завладява големи територии в „ширина“, християнството влиза в своята епоха на самовглъбяване „в дълбочина“, аскетизъм, самоотграничаване от другите и от наследството на античността. Християнските и неоплатоническите еретици бягат в Гондешапур, където намира най-гостоприемен прием знанието на античността. Между християнството и Гондешапур е новата експанзираща сила – ислямът. 6-7 века по-късно Европа и християнството излизат от своето самоограничение „в дълбочина“ и Ренесансът (по-късно Просвещението)придават на християнската цивилизация мощен импулс на експанзия „в ширина“ – чак до колонизацията на целия останал свят. Тогава ислямът (след поражението на Османците пред Виена) постепенно се прибира към своя епицентър и влиза в дълга епоха на самозатваряне. Днес наблюдаваме нова експанзия на исляма „в ширина“ без този път тя да е особено обвързана с християнската динамика. Европа е вече „пост-християнска“, а центърът на християнския прозелитизъм се е изместил към Латинска Америка и (отчасти) към някои азиатски и африкански периферии. Тези процеси на вътрешна динамика на религиите са изключително важни в сравнителен план, защото религията е най-важният индикатор на културната динамика. Не мисля, че религиозната динамика може да бъде пълноценно разбрана от агностици – от какъвто и да е тип. Чисто доктринерската интерпретация от ортодоксални църковни позиции (Ратцингер за християнството и исляма) е ограничена, но списъкът на духовното наследство не се изчерпва с препоръчителния списък на Ватикана или на шейх-ул-исляма.

- 11-11-2012|Златко

Струва си, в тази връзка, да се прегледат и по-директно свързани с Балканите изследвания на отношението между християни и мюсюлмани конкретно при нас (макар че, разбира се, те на секундата ни измъкват от безопасната сфера на чисто културологичното мислене и ни потапят директно в казана на етнически-мотивираните стереотипи). И все пак – книги като Muslim Identity and the Balkan State (която може да се намери в мрежата, ако човек знае къде да търси), при всички случаи са задължително четиво за всеки изследовател на съвременните отношения между религиозните и етнически общности в региона (както и за всеки човек, който просто иска да си състави малко по-конкретно и подплатено с факти мнение).

- 10-02-2013|Динко – разсъдъчният редукционизъм

„Ислямът възниква като мощна военно-политическа доктрина за обединение на арабските племена, която придобива религиозна форма – напълно логично в епохата, в която се случва…“

Типичен редукционизъм на раздробяващият всичко дребнав и заслепен лъжепросвещенски разсъдък…

От гледна точка на самото Кораническо съдържание Ислямът не възниква като военно-политически проект за обединяване на някакви си племена, той е изначалното и непомръкнало от човешките пред-разсъдъци поклонение на Източника на всичко видимо и невидимо, дадено на нашите съвсем немитологични, но напълно конкретни прародители Адам и Ева.

Поклоние и живот с Ал Илях, Ельоах, мн. ч. Елохим, т. е. „Достойния за прославление, за хвала“, каквото е посланието на самия корен на нарицателното „Бог“ в семитските езици.

Преди всичко това е Ислямът, а съвсем не редукцията до социални, политически, икономически, идеологически, и прочие разсъдъчни симулакри и псевдоразкрития…

Призракът на Хавел

Автор: Калеб Крейн

„Един призрак се носи над източна Европа“, пише чешкият драматург Вацлав Хавел през 1978, „призракът на онова, което на Запад се нарича ‚несъгласие‘„. Перифразирайки началната фраза отКомунистическия манифест, Хавел се плези на режима, под който живее, но думите му имат и по-сериозна цел, отколкото подсказва сатиричният тон. Подобно на Маркс и Енгелс той се опитва да призове на борба една интелектуална сила. Надява се да призове към живот един нов вид организация, специализирана и по принцип временна, без делегирана власт, и ръководена не от назначени водачи, а от личности, притежаващи харизма.

Конкретното писане често остарява бързо, особено ако се е отнасяло до политика. Хавел знае това. Мнозина политици „играят ключова роля в даден момент“, пише той в мемоара си До замъка и обратно (2007); но „един дълъг, скучен живот, може да изличи спомена“. Но преценката му изглежда не засяга собствените му ранни протестни произведения, които получават нова значимост днес, когато призракът на несъгласието се завръща отново, за да се понесе над голяма част от планетата, от китайския град Вукан до Уол Стрийт, Кайро и Москва. Освен че беше драматург и поет, Хавел, който почина миналия декември, беше и философ, а прозренията му относно това как осъзнават самите себе си хората, участващи в различни групи, все още говорят за начина, по който ние живеем.

Хавел е роден през 1936 в едно от най-импозантните буржоазни семейства в Чехословакия. Един от дядовците му е построил кинотеатър, в който по-късно за пръв път в страната ще се прожектират филми със звук; другият му дядо е посланик в Австрия и Унгария. Баща му е пражки магнат на недвижимо имущество, а един от чичовците му – пионер на националната киноиндустрия. Семейството притежава шестетажна жилищна сграда в центъра на Прага, на брега на Вълтава, както и селско имение. След Втората световна война Хавел посещава начално училище, в което домоуправител е бъдещият режисьор Милош Форман. След като комунистите идват на власт през 1948, правителството изземва цялото имущество на семейството, с изключение на две стаи на последния етаж на градската къща. Вацлав е изключен от училище заради класовия си произход. „Национализиран“ е дори семейният порцеланов сервиз.

На една писателска конференция през 1956, Хавел, по онова време измъчен студент по икономика и литературна неизвестност, причинява малък скандал, като обвинява утвърдените автори, че не четат други поети освен ония, които е утвърдил сталинисткият канон. През следващите няколко години, по времена военната си служба, той забавлява себе си и приятелите си, пишейки пиеси, а след напускането на армията получава работа като сценичен работник и понякога драматург в малки пражки театри, в които се експериментира с литературен абсурдизъм. Пробивът идва през 1963, когато комунистическите цензори са толкова деморализирани от Кубинската ракетна криза, че разрешават поставянето на Градинското увеселение, неговата първа дълга пиеса, осмиваща бюрокрацията. През 1965 той отново изправя на пръсти една писателска конференция, този път със смела защита на литературното списание, което издава, което се държи настрана от държавната идеология и отбягва контрола на литературния истеблишмънт. На път е политическото размразяване, известно като Пражка пролет. През 1968 се появява есе на Хавел, в което той призовава към създаването на опозиционна партия и Москва поставя името му в черните списъци. През август съветските танкове навлизат в страната, а през март 1969 Хавел намира у дома си подслушвателно устройство, поставено от чехословашката държавна сигурност (StB). Започва дългото му вътрешно изгнаничество.

* * *

Няколко години по-късно Хавел и други забранени чешки писатели вече смятат, че няма какво повече да губят. Те вземат културата в собствените си ръце, като публикуват книги в самиздат и изнасят ръкописите при западногермански издатели, поставят пиеси в собствените си жилища или в кръчми. През април 1975 Хавел отправя отворено писмо към Густав Хусак, тогавашния генерален секретар на Чехословашката комунистическа партия, в което изобличава националния климат на екзистенциален страх и „по същността си мошеническо социално съзнание“. През януари 1976 той се среща с Иван Мартин Джирус, мениджър на шумната, сквернословна, пиянска, дългокоса група рок-музиканти, известни под иметоПластмасовите хора от вселената. Когато няколко седмици по-къснопластмасовите са арестувани, Хавел разбира, както пише по-късно, че арестите са били „атака срещу духовната и интелектуална свобода на човека, прикрита като атака срещу престъпността.“ Солидарността, която той изковава между интелектуалците-дисиденти от собствения си кръг и рок-музикантите от обкръжението на Джирус, се превръща в основа на Харта 77, дисидентската интелектуалска група, организирана около един текст, която призовава чехословашкото правителство да се придържа към скорошното си обещание за зачитане на човешките права, включително и правото на публично изразяване. На 5 януари 1977 полицията проследява Хавел и един негов приятел, които се опитват да изпратят по пощата копия от хартата до 243-мата ѝ подписчици. Хавел, говорител на организацията, скоро е арестуван. Когато е освободен през май, комунистите постигат пропагандна победа с публикуването на негово писмо, в което той моли да бъде пуснат на свобода, след като е намекнал, че е готов да напусне Харта 77. Хавел горчиво съжалява за това писмо. „Без съмнение бях написал нещо, което ‚се срещаше с тях по средата‘„, признава той по-късно и, сякаш в знак на изкупление, се хвърля още по-трескаво в дисидентската дейност.

Именно в това промеждутъчно време на агония, докато очаква онова, което сам нарича „окончателното ми хвърляне в затвора“, Хавел пише най-голямото си политическо есе, Властта на безвластните. Окончателното хвърляне в затвора най-после идва през 1979, когато той е обвинен в подривна дейност срещу републиката заради участието си в група, защищаваща хора, преследвани или хвърлени в затвора заради дисидентските си убеждения. През следващите няколко години, в поредица от не-романтични писма, написани от затвора до първата му жена Олга, Хавел разработва идеите си за свободата, отговорността и начините, по които смисълът става част от живота. По това време той вече е световноизвестен както заради дисидентската си дейност, така и заради пиесите си, и през февруари 1983, когато е на ръба на смъртта вследствие от белодробно възпаление, властите решават, че е разумно да го освободят. Отново на свобода, той продължава да пише пиеси и да дразни режима, а в края на десетилетието вече редовно „циркулира“ между затвора и свободата. Когато чехословашкото комунистическо правителство пада през ноември 1989, той се очертава като лидер на Гражданския форум – група, която води преговорите в различни пражки театри, за да проведе онова, което по-късно става известно под името „Кадифената революция“ – наречена така или по името на рок-групата Кадифеният ъндърграунд, или по рекламите на някакъв производител на бельо, в зависимост от това кого питате. След като комунистическите водачи се отказват от властта, на 29 декември 1989 чехословашкият парламент избира Хавел за президент – позиция, която той заема в продължение на тринадесет години: първо в Чехословакия, а след разпадането на страната, като президент на Чешката република.

* * *

„Подхождам към философията по същия начин, по който подхождам и към изкуството“, признава веднъж Хавел. Въпреки липсата на определен метод, в резултат на задълбочено четене на Хайдегер и някои собствени метафори, той успява да реализира в творчеството си мощни идеи, касаещи политиката, истината и човешката природа. Хавел смята, че както при комунизма, така и при капитализма, хората са заплашени от онова, което в есето си Политика и съвест той описва като „ирационалния момент на анонимна, безлична и нечовешка власт – властта на идеологиите, системите, апарата, бюрокрацията, изкуствените езици и политическите лозунги.“ За тази власт той изковава думата samopohyb, за която дългогодишният му преводач Пол Уилсън смята, че идва от samopohybný (самоходен). Уилсън я превежда на различни места като „самостоятелен импулс“ и „автоматизъм“. В пиесите, които са израз на философията му с други средства, този автоматизъм получава израз чрез драматичния прийом, при който героите взаимно повтарят репликите си. „Ненавиждам и решително отхвърлям всякакви преструвки“, казва чиновникът Макси Флак в Градинско увеселение, където различни мениджъри водят празни разговори, докато същевременно се опитват да разрушат кариерите си. „Но разбира се аз ненавиждам празното фразьорство и решително отхвърлям всякакви преструвки“, казва на свой ред анти-героят Хуго Плудек, малко по-късно в същата сцена. Никой не отбелязва повторението – това би прекъснало настроението на фалшива бюрократична тромавост. Всички се намират далеч отвъд точката, в която би имало смисъл сериозно да се задават въпроси за оригиналност или автентичност.

Абсурдността на ранните пиеси на Хавел говори в една и съща степен за мениджърското безсмислие и социално изнудване при капитализма, както и за ония при късния социализъм. Онова, което очевидно може да се каже за Птидеп, изкуствения език, който съсипва живота на чиновниците от пиесата на Хавел Меморандумът (1965) е, че това е сатира на Марксизма-Ленинизма. Но тя би била също толкова ефективна и като сатира на американските бизнесмени, които задължават подчинените си да четат Кой ми открадна сиренцето? или други подобни учебници по подчинение, опаковани под формата на анализ на мениджмънта. Когато в Градинското парти Фалк гордо обявява, „Най-важното е, че успах да установя сред вас тази приятелска, непринудена атмосфера. Такъв човек съм аз. Където и да отида, там има много веселие“, става трудно човек да не си помисли за героя,представян от Рики Джървейс в популярната серия на ВВС Офисът. Човек неволно се пита дали съществуването на Желязната завеса не е давало на аудиториите в Западна Европа и Съединените щати фалшивото усещане за комфорт, що се отнася до валидността на идеите, представяни в пиесите на Хавел.

Във Властта на безвластните Хавел твърди, че той и останалите дисиденти се борят не срещу една класическа диктатура – някакъв малък елит, лишен от идеи, чиято власт е нестабилна, силно ограничена от границите на собствената страна, разчитаща на принудата, налагана от полицейските и армейски сили. Хавел посочва, че благодарение на Варшавския договор хватката на комунистите е много по-здрава и географски обширна от онази при класическите диктатури. Нещо повече, той смята, че комунистите разполагат с гъвкава идеология, която дори и през 1970-те все още разпространява „известно хипнотично очарование“, поради мощните си прозрения, касаещи социалните конфликти между капиталистите и пролетариата от 19 век. По негово мнение линията, разделяща управляващите от управляваните в Чехословакия минава не между едни или други социални групи, а по-скоро „в душата на всеки човек.“ Чрез дребни актове на лицемерие, като например решението на някой зарзаватчия ритуално да постави плакат на комунистическата партия на витрината на магазина си, за да посмаже малко отношенията си с местните власти, чехите и словаците са станали съучастници в собственото си потискане. „Всеки човек е способен, в по-голяма или по-малка степен, да свикне с живота в лъжа“, пише Хавел. Онова, което предотвратява избухването на въстание, е „общото нежелание на консуматорски настроения народ да пожертва някаква материална сигурност в името на собствената си духовна и морална цялост.“

В анализа на Хавел, с други думи, основа на комунистическата власт е консумеризмът. Комунистическите режими не са принципно различни от Запада; те просто са, за да заемем една негова фраза, авангард, и Хавел смята, че Западът трябва да гледа на тяхното развитите като на „един вид предупреждение“. В ежедневната битка, основният противник на дисидента е баналната алчност – една сила, която няма как да изчезне с падането на Желязната завеса. Един пост-тоталитарен режим не се нуждае от екзекуции на бунтовници. Всичко, което му е необходимо, е да награждава конформистите, повтарящи неговите празни лозунги, чието истинско значение винаги е било „аз се подчинявам, а следователно имам правото да бъда оставен на мира.“ Когато човек претегли материалния комфорт в противовес на нещо толкова неизразимо и неоценимо, колкото е личната цялост, защитата на собствените убеждения може и да изглежда като утопичен жест – един морален лукс, който е „може би достоен за възхищение, но напълно безсмислен“. Както Хавел подчертава в писмото си до Хусак, „Всички ние сме публично подкупвани.“

* * *

След като автоматизмът веднъж е проникнал в дадено общество, опитите човек да си остане цялостен, се превръщат в борба, дори и в такива аспекти от живота, които имат само малко или нищо общо с политиката. Веднъж Хавел си припомня, че докато е работел в една пивоварна в ранните 1970 години, се е срещнал с човек, който обичал варенето на бира над всичко, „въпреки мърляческото безразличие към работата, което социализмът насърчава“. В ентусиазма си този човек стигнал дотам, че започнал да критикува ръководството на пивоварната, само за да бъде уволнен като политически саботьор, с което се превърнал в „‚дисидента‘ на източно-бохемската пивоварна“. Ако зловонието на тоталитаризма е навсякъде, то такава е и възможността за несъгласие.

Първата крачка навън от автоматизма, пише Хавел в едно от писмата си до Олга, е в осъзнаването на абсурда, което идва само при ония, „самото съществуване на които жадува за смисъл“ и които страдат от неговата липса. Това осъзнаване предизвиква у индивида „екзистенциална революция“, която Хавел описва с понятия, заимствани от Хайдегер, като желанието на човека да се бори за освобождаване от съществуването-в-света и да се стреми към Бъдене. Театърът е особено добре пригоден за осъзнаване на абсурдността, смята Хавел, защото една пиеса не може да бъде откъсната от контекста си. „Аз считам за също толкова важно и всичко друго ‚около‘ театъра: атмосферата в залата и сградата, характера на мястото, живота във фоайето, изложбите, програмите и плакатите, поведението на хората на касата или разпоредителите, и т. н.“ Понеже всяко представление на дадена пиеса се създава в атмосфера, специфична за хората в залата – и актьорите, и зрителите – то създава органична сила от много специален вид – един „жив инструмент на социално самосъзнание“, пише Хавел. Понятието за социално самосъзнание е ключово за мисленето на Хавел; почти всяка изразна форма, ако ѝ бъде позволено да бъде дълбоко развита, може да го предаде.

Телевизията обаче тежнее към това да притегля сценаристите си към автоматизъм, към областта на нечовешката власт и изкуствения език, твърди Хавел. Опитите му да обясни в писмата си до Олга разликата между театъра и телевизията по странен начин допълват идеите на американския медиен критик Джордж У. С. Троу, чието есе В контекста на не-контекста е публикувано в Ню Йоркър през 1980, докато Хавел е в затвора за подривна дейност срещу републиката. Телевизията, според Троу, се опитва да убеди потребителите, че те консумират в един универсален контекст, което ще рече в никакъв контекст, като по този начин ги изолира психосоциално, поставяйки ги в непосредствена зависимост от самата телевизия.

Чехите са заклети гъбари и аз веднъж чух Пол Уилсън да сравнява социалното самосъзнание с podhoubí, мицела – който е онази мрежа от подземни влакна, с чиято помощ гъбите се разпространяват – макар и да не си спомням вече дали метафората е на Уилсън или на самия Хавел. (Към края на Тълкуване на сънищата Зигмунд Фройд, който е прекарал детството си в Моравия, сравнява отношението на сънищата към подсъзнателното с онова на гъбата към нейния мицел). Театърът е в състояние да доведе група хора до ново разбиране за самите себе си, смята Хавел. „Едно-единствено представление за десетина души“, пише той на Олга, „може да бъде несравнимо по-важно от телевизионна серия, гледана и дискутирана от цялата страна.“ Увереността на Хавел може би изглежда странна в наши дни, когато въздействието се измерва в продажби или посещения на страници. Но той настоява върху това и при други форми на изкуството. Ако само двадесет души прочетат един роман, пише той в отвореното си писмо до Хусак, „фактът на неговото съществуване все пак ще бъде важен“. Като „главен инструмент на самосъзнанието на обществото“, културата е като витамин. Едно общество може да оцелее дълго време и без нея, замествайки я с „ловките, тривиални и предварително предъвкани“ развлекателни продукти на тоталитарния режим, но не и завинаги. Цензурата не е единственият начин, по който едно общество може да умре от глад; то може да бъде лишено от важни хранителни вещества и чрез диета, състояща се от боклуци.

* * *

Доведен от изкуството до осъзнаване на капана, в който е впримчен, индивидът може да изпадне в отчаяние. В края на краищата той не може да спре сам разрушенията по света. Позицията на Хавел е, че човек трябва да започне с развитието на собственото Аз. За да направи това, той трябва да се научи на отговорност чрез преминаване през серия от концентрични социални контексти, които Хавел нарича „хоризонти“ – те функционират доста подобно на кръговете от трансцендентализма на Емерсон – съпоставени с които собствените действия придобиват значение. Последният хоризонт може да бъде наречен Бог, макар че Хавел не настоява на тази дума. Той настоява обаче, че „отговорността утвърждава идентичността“. Отговорността е „ножът, който ние използваме, за да изрежем собствените си, неповторими черти в панорамата на Битието“, пише той. В неговия собствен случай, Хавел достига до критичния смисъл на отговорността чрез двусмисленото писмо, което е написал през 1977, искайки да бъде освободен от затвора. Властите твърдят, че то означава отказ от дисидентската му дейност – и макар намерението му да не е било такова, след дълъг размисъл той все пак признава това като свой собствен провал. „Всички ние се опитвахме да го разубедим“, разказва по-късно един негов приятел, но щом само Хавел стигнал до убеждението, че грешката е само негова, той започнал да „провокира полицията, за да бъде арестуван отново“ – което тя и прави. Голяма част от специалната му харизма сред дисидентското движение идва от решението му да бъде арестуван. Той действа по такъв начин, сякаш саможертвата – в изкупление за една грешка, в която само малко хора го обвиняват – има специално значение, като по този начин си извоюва силата отново да определи смисъла на живота си, дори и чрез грешките си.

„Дали всичко е изгубено или не“, обяснява Хавел в едно от писмата си до Олга, „зависи изцяло от това дали съм изгубен аз или не.“ Той смята, че това твърдение важи за всекиго. Според него промените в комунистическа Чехословакия ще дойдат едва когато обикновените хора из цялата страна започнат да настояват, както го прави той, да заживеят изцяло човешки живот. Вярата му в тази „антиполитическа политика“ е като вярата му в изкуството: макар че такава политика е „скрита, индиректна, дългосрочна и трудна за измерване“, той е убеден, че тя ще победи. От милионите индивидуални екзистенциални революции ще се получи една цяла, социополитическа, водеща до едно „пост-демократическо“ общество, за което той смята, че ще бъде сърдечно, местно, импровизирано, основаващо се на доверие и регулирано само от няколко „отворени, динамични и малки“ държавни структури – с други думи, дисидентската общност, получила ясно изражение.

Но Хавел знае също, че първият човек, който се осмели да предизвика една корумпирана система да постави картите на масата, вероятно ще бъде възприет от останалите като „ексцентрик, глупак, Дон Кихот“, и ще бъде посрещнат с твърда съпротива. В пиесата си Все по-голямата трудност на концентрацията (1968) един изобретател на роботи оттегля обвинението си срещу технологиите веднага щом красивата му млада колежка възприема критиката му лично и започва да плаче. В Публиката, разбулена иПротест, пиеси, които Хавел пише през 1970-те, когато идентичността му като дисидент вече се утвърждава, винаги има един герой на име Хавел, опитващ се да живее в истина – нещо, от което останалите герои се опитват да го накарат да се откаже. А когато той настоява, те се опитват да го накарат да се чувства виновен за това, че прави животите им да изглеждат празни и омърсени в сравнение с неговия. „Значи на мен ми е позволено да се валям в тинята“, оплаква се един майстор от пивоварната в Публиката, след като дисидентът, който работи за него, е отказал да попълни тайните полицейски доноси срещу самия себе си. „Но един изтънчен господин като вас не може да участва.“ По времето, когато пише Largo Desolato (1984), идентичността на дисидента вече е до такава степен покрита с напластявания от негодуванието и очакванията на другите, че Хавел си я представя като един вид абсурдистко разпятие, под което един образ, много подобен на самия него, грохва, докато съпругата, любовницата и приятелите му подхвърлят обратно екзистенциалистките фрази. „Мисля, че ти ме обичаш!“, вика любовницата. „Без любов никой не е завършен човек. Ние постигаме идентичност само чрез човека до себе си! – не беше ли това, което ти сам написа в Онтология на човешкото Аз?!“ Сякаш за да изпревари бъдещото негодувание, провалът на дисидентите се превръща в основен момент в късните му пиеси. В Изкушението (1985), един учен, който напуска технократския си свят, открива навън само една клопка, поставена, за да улавя еретици; в Повторното развитие (1978), един млад архитект с „мистериозен вътрешен глас“ се научава да го игнорира.

* * *

Макар че есеистът Хавел се опитва да подтикне нацията си към хармонично дисидентство, драматургът Хавел изглежда е почувствал, че само малцина притежават добрата воля или нервите да реагират положително на един морален пример. В края на краищата, дори и вече през 1986 Харта 77 все още е събрала само 1200 подписа, сред нация, състояща се от 15 милиона души. Съдейки по свидетелствата от До замъка и обратно, мемоарът, в който Хавел описва годините си като президент, драматургът се е оказал по-точният политически философ.

Мемоарът на Хавел е съставен от три различни части; едно провеждано от разстояние интервю с журналиста Карел Хвиждала, разширяващо формата на въпроси-и-отговори от автобиографията на Хавел, Смутител на спокойствието (1986); откъси от бележките, които той е изпращал до президентския си екип между 1993 и 2003; накрая, подобните на дневник записки от годините 2005 и 2006, докато Хавел съставя книгата. Специфичният жанр установява приемственост със стила от ранните му творби. С решението да направи един вид колаж от хронологии, Хавел се завръща към експеримента, който е използвал във Все по-голямата трудност на концентрацията, в която последователността на действията е объркана до такава степен, че в един момент главният герой – жененият философ, поддържащ любовна връзка с младата си секретарка – я посреща на вратата, след като малко преди това е скрил в гардероба друга нейна (хронологично по-късна) версия. Към края на мемоара Хавел използва и един друг от старите си театрални прийоми, повтарянето на кратки пасажи от президентските му бележки, сякаш за да подчертае абсурдността им: „бих искал господин Рехтачек да поправи и напълни отново запалката ми“, се повтаря на няколко пъти, както и „трябва ни по-дълъг маркуч за поливане“. Авто-ироничният подтекст тук изглежда е, че президентското „Аз“ на Хавел до голяма степен също е било някакъв автоматизиран герой.

Може ли да се говори за приемственост и във философията му? Не задължително, според Авиезер Такър и неговото изследване Философията и политиката на чешкото дисидентство от Патока до Хавел (2000). Когато Хавел е приел властта в късната 1989, твърди Такър, той с неизбежност се е изместил от етиката на моралното убеждение (избирам да извърша Х, защото това изразява по автентичен начин моето истинско Аз) към етика на социалната отговорност (избирам да извърша Х, защото смятам, че поради това ще се случи нещо добро, или ще се избегне нещо лошо). Например, когато през 1991 Хавел подписва проектозакон, предвиждаш забрана за заемане на държавни и граждански постове за бившите сътрудници на StB, той разбира недостатъците на закона, но пледира, че не може да изкаже вето, защото като президент трябва да осъществява баланс между различни политически цели, като например гражданските права на индивидите, всеобщото желание за наказване на злодеите от комунистическо време и стабилността на младото правителство. Той обяснява, че вече не може да си позволи онзи „морално правилен, но изключително рискован акт на гражданско неподчинение, типичен за един дисидент“. В трите различни представяния на Хавел, които ни дава неговият мемоар – изправен пред въображаемите хоризонти на читателите и бъдещите историци, пред президентския си екип и пред самия себе си като пенсионер – се очертава образът на човек, който често е сприхав и раздразнителен, понякога несръчен, но винаги честен в намеренията си, стремящ се в един променен свят към същите цели, които са го вдъхновявали като дисидент.

* * *

В мемоара си Хавел свободно признава множеството глупости, които е извършил. Той пише например, че когато за пръв път е отишъл в Замъка, намерението му не е било да се дистанцира от Гражданския форум – движението, което го представя за президентство. Той просто е бил наивен: „замъкът ме погълна на един залък“. Но там, където по собственото му мнение мотивите му са били чисти, но криворазбрани, той не се отказва от нищо. Той отказва да изрази съжаление за разкриването на един таен сътрудник на StB в навечерието на изборите през юни 1990, или за това, че е предложил Прага като място за тайните преговори по Близкия изток, които по-късно се проведоха в Осло, или пък за изказването си, че чехите трябва да се извинят за експулсирането на немските жители на Судетите след края на Втората световна война.

Той съжалява обаче за това, че се е доверил на икономически експерти, които са формулирали един нов и ефективен начин за приватизиране на предприятията, притежавани преди това от комунистическата държава. В частност, той съжалява, че се е доверил на Вацлав Клаус, финансов министър от 1990 до 1992, премиер-министър от 1992 до 1997 и от 2003 наследник на Хавел като президент. Последовател на Фридрих Хайек и Маргарет Тачър, Клаус изискваше още отрано „пазарна икономика без никакви прилагателни“ – пазар, сравнително неограничаван от правителствени регулации. Приватизацията на малки фирми като частни магазини и ресторанти действително преминава съвсем не толкова лошо, колкото Хавел се е страхувал, но приватизацията на големите предприятия се оказва нещо съвсем различно.

По съвета на Клаус, в ранните 1990 години правителството издава ваучъри, с които гражданите могат да купуват акции на държавните предприятия. За нещастие, при липсата на каквато и да е обективна икономическа информация, само хората с добри връзки са в състояние да разберат кои фирми имат шансове за успех, а хората с добри връзки, разбира се, са онези от бившата номенклатура, комунистическият елит – и особено ония, които са сътрудничили на StB. Повечето граждани са продали ваучърите си на инвестиционни фондове, които са управлявани от банките, а всички банки по онова време са контролирани от държавата. По такъв начин ваучърната приватизация размива всякаква отчетност, без всъщност да изземе от ръцете на държавата каквото и да е. Тя просто разчиства пътя за бившата номенклатура и издигащата се класа от нови политици, давайки им възможност да се свържат с мафията, за да използват безогледно активите на така наречените приватизирани предприятия – един процес, който чехите наричат „копаене на тунели“, докато правителство продължава да ги субсидира, задължавайки банките да поемат сами лошите си заеми. Чешката република не е единствената страна от бившия Варшавски договор, която страда от този морален и икономически синдром, който Хавел нарича „посткомунизъм“. Един елит, използващ предимствата на дергулацията и заплетения комплекс от държавни структури, ограбва институциите, които са му поверени и изнамира хитър начин да натовари данъкоплатците със сметката: истински любопитното нещо във връзка с посткомунизма е, че напоследък от него страдат и капиталистическите страни.

След оттеглянето на Хавел Клаус намеква в различни статии и интервюта, че ролята на дисидентите при падането на чешкия комунизъм е била надценена и че, живеейки пасивно при режима, обикновените граждани са дали свой принос, който е също толкова важен и не по-малко героичен. Клаус използва привилегията на победителите да пренаписват историята. Днес той все още заема поста в Замъка. (В една скорошна статия за New YorkReview of Books, Пол Уилсън отбелязва, че Клаус продължава да пренаписва историята, дори и във възхвалите на предшественика си, описвайки Хавел като просто отражение на времената – един „символ“, върху който „хората са проектирали надеждите си“.) В края на мемоара си Хавел отбелязва мрачно, че партията на Клаус се е плъзнала удобно в коловозите, които преди нея е проправила в чешкото общество комунистическата пария – пазарният фундаментализъм просто е заменил комунизма като идеологията, в която кариеристите са задължени да се кълнат в наше време. „Бунтът срещу посткомунизма“, пише Хавел, „беше отложен за по-късно.“

„Думите могат да бъдат потиснати по два начина“, пише Хавел от затвора през 1982, размишлявайки върху Херцог на Соул Белоу, който чете по онова време. „Или им приписвате такава тежест, че никой не се осмелява да ги произнесе на глас, или им отнемате каквато и да е тежест, и те се превръщат във въздух.“ В дисидентските си години Хавел живее под първото от тези определения: той е изпратен в затвора за онова, което се осмелява да казва. Поред десетилетието и половина, които прекарва като президент, той живее под второто, преживявайки отблизо трансформацията на политическата култура на страната си. Предизвикателството пред самия него е да се превърне в умел политик, като заедно с това си остава и морален човек, но той винаги си остава писател, дори и когато се намира във вътрешно изгнаничество от собствената си артистична идентичност: една цялостна фигура на фона на помрачняващ пейзаж, в който чувството за отговорност го кара да работи много по-дълго, отколкото някой е очаквал.

Източник

Калеб Крейн е американски журналист и автор, сътрудник на множество известни издания, между които NYTimes, The Nation и др.

Коментари (3)

- 07-04-2012|Златко

Отново текст, който, предполагам, ще разгневи онова, което самият аз наричам „новите комсомолци“ – въпреки иконическия статус на Хавел, който вероятно се дължи на пълното му непознаване у нас, пък и не само, извън статуса му на политическа звезда. Оказва се обаче, че политикът Хавел е (може би) далеч по-малко интересен от човека и мислителя Хавел, когото се опитва да представи тази статия. Прочее, надявам се четящата публика да извлече от текста някакво познание, някаква полза. Излъчването на фигурата – фигура от действителен европейски, та и по-голям мащаб – при всички случаи се долавя, поне по собственото ми усещане. Що се отнася до неконформизма, както и до по-късния му политически реализъм, това изглежда са неща, които всеки оценява сам за себе си. Самият аз съм силно впечатлен, ако такива думи не са прекалено слаби за възхищението ми пред мащабите на тоя човек. И, разбира се, няма да пропусна случая да развея пред очите на будните нови прозелити тези думи откъм края на статията, които показват какво е било мисленето на този, м-да, действително голям човек:

Цитат:

В края на мемоара си Хавел отбелязва мрачно, че партията на Клаус се е плъзнала удобно в коловозите, които преди нея е проправила в чешкото общество комунистическата пария – пазарният фундаментализъм просто е заменил комунизма като идеологията, в която кариеристите са задължени да се кълнат в наше време. „Бунтът срещу посткомунизма“, пише Хавел, „беше отложен за по-късно.“

Като няма друго, то поне престрелки да има… Види се, поне в тоя живот на повече от това човек не бива да разчита…

(Между другото, не знам дали не греша, но долових много общи тонове в отвращението пред буржоазията на нашия Свинтила и това, което чета тук. Червена или синя, буржоазията винаги си остава буржоазия – тоест тя винаги е на страната на „печелещите“, винаги в крак с „властващата идеология“, винаги в час с последния, най-нов политически и идеологически катехизис. Онова, което винаги ще ѝ липсва, разбира се, е способност да плува срещу течението и да мисли самостоятелно, но, хей, ако това беше другояче, то нямаше да говорим за буржоазия, стара или нова, нали така? Изконният стремеж и най-дълбок порив на буржоазията винаги е бил онзи към сигурността и изгодата на „най-малката възможна съпротива“.)

П. П. Ок, разбира се, има и чисти хора, не-буржоа, които са на страната, която за мен е новото лице на тоталните идеологии. Това е добър повод да се потърсят мостове и връзки помежду ни, но, познавайки единствено ТАЗИ реалност, ТАЗИ България, ТАЗИ съвременност, (пък и ТОЗИ себе си) аз дълбоко се съмнявам в някаква подобна възможност. Няма да стане скоро, поне това май е ясно на всички ни…

- 07-04-2012|Златко

Между другото, нека ми бъдат простени големите думи, но още от времето на Сократ насам вероятно никога не е имало някаква друга роля за интелектуалеца „по съдба“, освен онази на дисидента. При тоталитарните общества това разбира се е много по-ясно видимо, но разликата сигурно е само количествена, не качествена. Всички големи, дори и когато са успявали да намерят русло, в което обществото да ги приеме или поне остави на мира (Гьоте, Томас Ман, Елиът, примери до тавана), са били по принцип хора, принудени да прикриват различността си в името на обществения статус (ето защо четенето на дневниците и други лични документи, останали след тях, толкова често е мъчително, за да не кажа дори отвращаващо, за повечето от „средните читатели“). Други, по-малко късметлии или просто по-малко способни на преструвки, са били принудени да си носят кръста както могат (Хесе, американските поети и писатели-битници, хора като Бъроуз или Хенри Милър). Има и смесени случаи – хора, успяващи с възрастта да намерят „обществено функциониращ модус“, ако и само те да си знаят с какво го заплащат (Достоевски ми се привижда като най-гигантския пример; самият Хавел също е пример за подобно развитие); обратното също е възможно – хора, които първо са постигали някакви форми на обществено благополучие, само за да ги захвърлят по-късно, под нетърпимия натиск на вътрешната си потребност от, да, „различност“ (Гоген и синдрома, наречен по негово име). Но принципната роля на човека, за когото няма друга дума освен това толкова банално и просто „различен“, винаги е онази на социалния изтърсак. Романтиците от деветнайсети век – може би най-типичните за всички времена фигури на неизбежното, наложено „директно от съдбата“ дисидентство – са и ония, които са успели най-добре, най-убедително да го уловят в думи и образи, почти недостижими от всяка „нормално-смъртна“ гледна точка. Ето тук една от кратките фрази на Новалис, улавящи във фокус реалността на това битие, това съществуване:

Цитат:

Повечето хора не искат да плуват, те преди са се научили. Естествено, те не искат да плуват. Родени са на сушата, не във водата. И също така естествено не искат и да мислят, та те са родени за живот, не за мислене! Да, а който мисли, който превърне мисленето в свое главно дело, то наистина може да го изведе далеч напред, но той все пак заменя сушата с водата и някога ще потъне.

Какво ли би казал за всичко това Вацлав Хавел – дисидентът, станал президент?

Той си знае…

- 10-04-2012|Майя Маркова – Клаус е прав за народите

Забележката на Клаус за ролята на дисидентите и народа, ако оставим настрана желанието му да омаловажи личността и делото на Хавел, е вярна. Всички страни от Източна Европа плюс Русия и Китай имаха дисиденти. Разликата в историческата им съдба се породи от разликата в народите им.

Консенсуси на българската памет

Автор: Евгения Иванова

Изследването на колективната историческа памет е важен инструмент за разбирането на съвременността. Запаметяването (или забравянето) на определени места, събития, действащи лица от историята е сигурен индикатор за тенденциите в развитието на обществото – както за източниците на самочувствието му, така и за дефицитите в това самочувствие. Изборът на памет (героична или травматична) може да разкрие не само дълбинни нагласи в обществото, но и да очертае в голяма степен механизмите на неговата модернизация.

Целта на изследването[254] е да идентифицира местата, събитията, действащите лица в българската (в сравнителна перспектива с балканската и европейската) история, които са формиращи за идентичността на съвременните граждани.

Чрез напълно отворени въпроси – без фиксиране върху определен исторически период или върху определен географски и културен ареал – се опитахме да установим единността/неединността на българската историческа памет, да проследим възможността/невъзможността за конструиране на Голям национален разказ.

Тази отвореност дава възможност за подреждане на приоритетите от самите респонденти, както и за детайлно проследяване на времевата и пространствената ориентация на техните предпочитания. Липсата на каквито и да било примерни отговори снема опасността от конструиране на единен разказ, провокиран от изследователите.

Ако българската памет би могла да произведе единен разказ, той би трябвало да се очертае в свободните отговори на респондентите.

Краят на паметта?

Той беше провъзгласен приблизително по едно и също време с „края на историята“. Обяви го Пиер Нора, като съобщи, че през 1975 е настъпил „краят на селяните“, а значи – краят на „общността-памет“. Именно по това време (казва Нора), когато процентът на трудоспособното население, заето в земеделието, паднало под критичния праг 10%, настъпило „болезненото като ампутация“… „скъсване на пъпната връв“ с „дългото, много дълго средновековие“ на Франция. Оттук нататък (предполага Нора) интересът към средновековието ще се засилва, но то вече ще бъде поставено в музеите, където му е мястото.(Нора 2004 – „Около…“:20-21)

Миналото ще бъде мислено много повече като наследство, отколкото – като съпътстващо ни битие. Днешните ни решения все по-малко ще зависят от едно или друго струпване на спомени, произведено от една или друга политическа конюнктура. Обществото ще се превърне в консуматор на памет, а функцията му на неин производител ще бъде изоставена. Обществото (или елитите, или държавата) ще престанат да генерират/да вменяват памет, ще се прекратят борбите за надмощие между различните памети и взаимоотношенията с миналото ще бъдат опосредствани чрез научното, безстрастното класифициране в музеите и архивите.

Нора твърди също (на друго място – Нора 2004:578), че – във времето на постмодерността – и паметта (като всичко останало) се разпада, децентрализира, плурализира. Вече не съществува един Голям национален разказ, а множество разкази – равнопоставени, извоювали своето място в живота на нацията.

Една от целите на изследването е да проверим степента на „разпадането“ на българската памет: доколко все още съществува Голям национален разказ – такъв, какъвто е формиран във времето на националното конституиране – и доколко институционализираната единна памет се е разпаднала на множество разкази – в зависимост от нагласите и интересите на групите, които ги излъчват. Поставихме си и въпроса – дали и в каква степен българското минало „си почива“ в музеите, библиотеките, архивите, изложбите и на конференциите, или е действащо, задължаващо, вменяващо решения, пристрастия, смисли. Настъпил ли е – за българското общество – „краят на паметта“, или продължаваме да живеем с нея?

...

Резултатите от изследването очертаха няколко ясни тенденции:

– Категорично открояване на водещи топоси;

– Голям процент разпръснати „единични“ отговори;

– Превес на националните (или свързаните с националната история) места, личности, събития;

– Превес на местата, личностите и събитията, свързани с националноосвободителните борби и освобождението от Османска власт;

– Превес на местата, личностите и събитията, свързани с областите на войната, революцията или политиката (в сравнение с областта на духа).

Топосите, категорично откроени от респондентите като най-значими, са връх Шипка (26,9%), Васил Левски (32,3%) и освобождението от османска власт (34,4%). Разликата между тях и следващите топоси е между 16 и 30%.

Съсредоточаването на водещите топоси в един хронологически отрязък и в една типологична област би трябвало да бъде свидетелство за консенсусна памет – важна предпоставка за конструирането на Голям национален разказ.

От друга страна, сборът от „разпръснатите“ отговори, получили под 3%, също е впечатляващо голям – над 50%. Това съотношение би трябвало да постави сигурната наличност на Голям национален разказ под съмнение. Друг е въпросът дали тази несиметрична „разпръснатост“ е свидетелство за постмодерна мозаична памет (в смисъла на Нора), или обозначава все още липсваща ясна конструкция на консенсусна памет. Проследяването на резултатите при различните етнически и религиозни групи, вероятно, би дало донякъде отговор на този въпрос.

Памет или памети?

В изследването предвидихме засилена извадка за паметта на малцинствените (езикови, етнически, религиозни) групи. Целта е да се открои в каква степен тези групи мислят българското минало като „свое“ и в каква степен проектират „собственото“ си, малцинствено минало като по-значимо. Има ли „взрив на малцинствените памети“ (Нора 2004 – „Около…“:29), или нагласите към интеграция произвеждат своеобразна „мимикрия на паметта“? Именно изборът на памет, всъщност, очертава и степента на тези нагласи.

Резултатите при повечето малцинства се оказват поразително сходни с резултатите при мнозинството. Шипка, Левски, Освобождението са водещи топоси почти във всички групи. Наистина, получават в пъти по-малки проценти, отколкото при мнозинството, но в повечето случаи доминират.

При големите малцинства (турци, роми, българи мюсюлмани) изключението е само в групата на турците, които избират на първо място античното светилище Перперикон (15,1%) – по-скоро като локален (мнозинството са от Кърджалийско), отколкото като национален топос. Левски и Освобождението остават доминиращи и в тази група. Ромите следват отблизо мнозинството в своите предпочитания, но – ако мюсюлманите (т. н. „турски цигани“) сред тях бъдат отделени, превес получават България, Тодор Живков и комунизмът.

Безспорна изненада е изборът на емблематичните топоси от периода на националноосвободителните борби срещу Османска власт в групите на мюсюлманите (турци и българи). Мнозина от тях отговаряха, че избират Левски, защото той се е борил не срещу мюсюлманите, а срещу Османската империя, разпознавана като „лоша“, а Освобождението – защото е сложило край на властта на същата тази „лоша“ империя. Никой от отговорилите по този начин обаче не се досети да цитира известната декларация на Левски, че в бъдещата българска („чиста и свята“) република всички ще бъдат равни – и християните, и мюсюлманите, и българите, и турците…

Допускаме, че в мнозинството от случаите става дума за мимикрия – респондентите дават предполагаемо очаквани от нас отговори – отговори, които (в тяхната визия) вероятно биха ни „харесали“… (Някои го признаваха откровено: „Нали това искате да чуете?“) Още повече, че отказът от комуникация, капсулирането в групата (особено при турците) са видимо нараснали в сравнение с предишни периоди.[255]

Изборът на специфично „свои“, малцинствени топоси не може да се определи като активен. Най-голям „успех“ в това отношение отбелязва личността на Кемал Ататюрк в групата на турците (10,5%), изпреварен обаче от Тодор Живков (12,5%), замислил и провел „възродителния“ процес и изселил 350 000 турци през 1989. Почти единодушното одобрение за Живков и комунизма – специално при мюсюлманите[256] – е другата изненада в изследването. Процентите одобрение за комунистическия диктатор са почти изравнени със степента на травматизма от „възродителния“ процес.

Ако обърнем внимание обаче на „разпръснатите“ отговори, веднага ще се открои съществена разлика. Процентите на водещите топоси, които би трябвало да определим като „интегративни“, са в голяма степен по-ниски от сборовете на „разпръснатите“ отговори – в сравнение с картината при мнозинството.

Съвсем ясно се вижда, че само в групата на мнозинството водещите топоси получават по-голям процент от „разпръснатите“. Само в тази група бихме могли да говорим категорично за консенсусна памет. В останалите групи „разпръснатите“ топоси доминират, като (напълно в рамките на очакванията) най-отчетлива е тази доминация при турците, а най-малко забележима – при българите мюсюлмани.

Очевидно е, че Голям национален разказ би могъл да бъде откроен само в групата на православните българи, а в малцинствените групи раздробяването преобладава. Друг е въпросът дали това раздробяване свидетелства за „разпръсната“ постмодерна (предмодерна?) памет, или отразява степента на тяхната интеграция. Този въпрос неизбежно поставя проблема за съществуването/несъществуването на някакъв институционален център – класически инструмент на модернизацията, който формира/не формира нагласи. Това е проблемът за

Генераторите на памет

Чието идентифициране е също една от целите на изследването. Класическите генератори на памет – семейство, неформални кръгове, училище, университет, медии, литература, интернет – очертават механизмите, чрез които се генерира/конструира/изобретява памет. Освен това, чрез тях става възможно да се проследи връзката на различните места, личности, събития с един или друг от тези механизми.

След трите основни въпроса за най-важното място, личност, събитие, питахме респондентите откъде са научили за тях. Мнозинството отговарят „от училище“,“от историята“, „от учебниците“ (общо 53,5%). Сумираните отговори – „зная от възрастните, от собствен опит, ходил съм там, роден съм там“ и др. п. – показват общо 28,9%, а – „от медиите, от интернет, от литература, кино“ и др. п. – общо 6,3%. Очевидно е, че най-мощно излъчване в генерирането на памет имат специфично модерните механизми на всеобщото универсално образование (да си припомним „монопола на дипломата“ у Гелнер – Гелнер 1999:50 – като най-важен фактор за „въобразяването“ на нацията), следвани от механизмите на предмодерността – личния, семеен, родов опит. Постмодерните „генератори“ засега заемат твърде скромно място.

Водещите топоси Шипка, Левски и Освобождението в най-малка степен са помнени чрез собствения опит или чрез медийното влияние. Най-важният фактор остава училището.

Приоритетната роля на училището се откроява съвсем отчетливо в групата на ромите. Отговорите на онези от тях, които са ходили на училище (предимно по-възрастните), напълно съвпадат с водещите топоси при българите и с предполагаемо формализираните отговори на турците (Шипка, Левски, Освобождението). При по-младите (и по-необразовани, за съжаление) отговорите са изключително разнообразни – от „църквата“ до „централна баня“, от „бог“ до „децата ми“ и от „хода на историята“ до „годежа на един приятел“…

Резултатите недвусмислено показват, че основният източник за историческо знание/спомен е училището, учебниците и уроците по история. Този процент е огромен в сравнение с процентите, които са дадени на медиите, на семейството (възрастните) и на личния опит при формирането на историческото самосъзнание. Едно от най-вероятните обяснения за „каноничния“ характер на учебниците по история в България е преобладаващият есенциалистки модел на мислене: „Есенциализмът е едно от най-сигурните и удобни пристанища на човешкия мозък… Във връзката му с митовете и създаването на митове, есенциалисткото мислене представлява функционална фантазия, която създава националстическите фикции, за да осигури национална солидарност.“ (Belge and Parla 2009: ix)

Така, учебниците по история могат да се разглеждат като канонични текстове с ярко изразен „мисионерски характер“ и фундаментални разкази за българската история. Ясно е също така колко дълбоко повлияни са учебниците от доминиращите политически и идеологически задачи на държавата.

На художествената литература и в частност на личността на Вазов са отделени по малко от 3% от отговорите на анкетираните, макар че фактически Вазов е демиургът, който създаде пантеона на българската възрожденска история и установи романтично-трагично-героичните образи на борците за българска свобода, на първо място Левски и Ботев, след това на опълченците на Шипка. Именно създадения от Вазов пантеон след време беше „узаконен“ чрез системата на национални празници, държавни чествания и дълга редица паметници.

Ще се опитаме да проследим

Конструиранетo на Голям национален разказ

Чрез основно две направления:

– Хронология на топосите;

– Типология на топосите: войни и революции, държавност и политика, религия и култура.

Хронология

Позволихме си да отделим – извън класическата периодизация на историята – периода на националноосвободителните борби („комитетското десетилетие“ – 1867-1878), защото мнозинството топоси са съсредоточени именно в него. Определянето му най-общо в „Османския период“ и дори във възраждането, ако би било обособено, нямаше да даде ясна представа за контурите на Големия национален разказ, които се очертават именно тук.

Ето как са разпределени топосите по периоди:

Античност

Средновековие

Османски

период

Комитетско десетилетие (1867-1878)

Бурж. период

Комунизъм

Посткомунизъм

Места

14,7%

24,1%

0,6%

38,8%

3,4%

2,2%

1,8%

Личности

5,2%

22,5%

0,9%

50,4%

11,8%

5,7%

2,4%

Събития

4,3%

12,9%

0,9%

40,8%

14,8%

8,4%

13,9%

Античността заема в историческия спомен на българите неголямо място. При най-важните исторически събития, праисторията и античността изцяло липсват. Единственият „пробив“ е при местата – археологическият резерват Перперикон до Кърджали, който е най-важно историческо място основно за турското малцинство в този район – над 15%. Всички други места на памет принадлежат на Средновековието и Възраждането. Посочването на Йерусалим от около 2% от българите е също изключение, което потвърждава правилото.

Резултатите за най-важна историческа личност също показват пълната липса на античността. Същото се отнася и до библейските сюжети – отговорите, които посочват Иисус Христос като най-важна историческа личност, са пренебрежимо малко, съответно под 5% за българите и около 7% за ромите – явно принадлежащи към различни протестантски деноминации.

Разказът за праисторията на абсурдно звучащия в този контекст термин „български земи“ представлява всъщност описание на всички досега известни праисторически обекти по един доста безинтересен начин, за да стигне до тракийската древност, която вече има друг статус. Основната идея е, че историческото развитие върви по една бавна, спокойна и непрекъсната линия до появата на тракийската цивилизация. Тя се приема за първоначалието на българската народност. Но откога? Винаги ли траките са се смятали за органична и неделима част от българите? В средата на 70-те години на миналия век излезе трудът на академик Димитър Ангелов под надслов „Формиране на българската народност“. В него за първи път се появи „cветото триединство“ на нашия етногенезис – траки, прабългари и славяни застанаха редом като „трите компонента на българската нация“. (Ангелов 1973) Едва ли можем да отделим появата на този труд и неговото бързо включване в учебниците по история от надигналата се по същото време вълна на изследване на тракийското минало, чието институционализиране настъпи със създаването на Института по тракология към БАН, под ръководството на Александър Фол. Знайно е, че именно той беше в основата на създаването на мащабната национална програма „1300 години България“, под ръководството на тогавашната председателка на Комитета за култура и негова студентка – Людмила Живкова. Тоест, органичното включване на тракийската древност в големия български исторически разказ може да се датира точно в началото на 70-те години на ХХ в. Дотогава траките са присъствали като археологическа ценност, но те винаги са били „в преддверието“ на българската история. Димитър Ангелов е този, който ги включи като неразделна част от българската средновековна народност, превърнала се през Възраждането в нация.

И тук се сблъскваме с един малък парадокс. Въпреки невероятно обхватната и силна пропаганда, на която се радваха всички открития на тракийската древност, особено в „златното десетилетие“ между 70-те и 80-те години на ХХ в., въпреки триумфалните шествия на изложбите на т. н. „Тракийско злато“ по света, въпреки десетките форуми, които се организираха у нас и в чужбина върху тракийската древност, се оказва, че историята и културата на траките присъстват изключително ограничено в резултатите от изследването. Към масираната пропаганда на тракийската древност през 70-те и 80-те години се насложи и сензационната археология на Николай Овчаров и покойния Георги Китов от последните 20 години, през които нерядко централните TV новини завършваха със съобщения за все повече и все по-големи открития, направени от двамата археолози. Въпреки тяхната безспорна популярност, много малко от тези открития влизат трайно в историческото самосъзнание на българите. Това е преди всичко обектът Перперикон до Кърджали, който присъства активно като топос, както за българите, така и за турците в района около него. Разбира се, тази памет е много повече израз на локална гордост, отколкото на oсмислянето на историческото значение на крепостта и светилището Перперикон през античността и Средновековието.

Kогато сравняваме нагласите и предпочитанията на анкетираните, изпъква и друг феномен. Като цяло доминира тенденцията за „фиксация в миналото“ – на първо място Възраждането и после Средновековието, но с почти напълно липсваща античност. Резултатите, които получихме, показват че ядрото, около което се формира историческото съзнание на съвременния българин, е създадено през Възраждането – националистично, анти-турско, русофилско, героизиращо и апологетично. Освен прословутото „комитетско десетилетие“ (места – 38,8%;, личности – 50,4%; събития – 40,8%), друг център е българското Cредновековие, преди всичко персонализирано чрез Симеон и неговия Златен век, и – на второ място – чрез първооснователя Аспарух и столиците на Първото и Второто българско царство. Mестата, посочени като най-важни от Средновековието, заемат 24,1%; личностите – 22,5%, а събитията – 12,9%, което показва, че Средновековието присъства по-скоро като локални паметници и няколко велики фигури, но не и като историческа събитийност. Тоест, всички тези реалии могат да бъдат отнесени към великата „История славянобългарска“ – основното градиво на историческото съзнание през Възраждането. До някаква степен тези обяснения могат да бъдат приведени, за да се разбере и първото голямо бяло петно в историческата памет – липсата на тракийската древност като част от интегралната българска история.

Дали тази „фиксация в миналото“ не може да се интерпретира и като особен вид колективна невроза, при която обществото се вглежда назад и преувеличава миналата си слава, само и само за да избегне тежките нерешими проблеми на съвременното си битиe?

Резултатите от изследването показаха, че отговорите на българските граждани изключват Османския период от историческия спомен – може би изтласкват точно тази травматична и неприятна памет от самосъзнанието. Ето данните: местата, свързани с Османския период, са 0,6%; личностите – 0,9% и събитията също – 0,9%. Тоест, „тъмните робски векове“ не присъстват с конкретни места, личности и събития в съвременната историческа памет, липсва конкретика на спомена и хронология на събитията. Всичко това е компенсирано чрез доминацията на топосите от късното възраждане и освобождението. Тази така показана липса обаче не означава, че Османският период не се възприема като цяло като най-тежкия, трагичен и фатален за българската история феномен, възприеман като първопричина за едва ли не всички неудачи и недостатъци на съвременното социално и политическо битие.

Знанието обаче на масовата публика, зададено от традиционните учебници и от лавина от масмедии, запазва убеждението, че пет века българите са били роби на султана, че кръвният данък е отнел милиони български деца, че българският народ е водил непрекъсната и героична борба срещу поробителите и че основната османска амбиция е била да обърне всеки българин в исляма и че този процес е бил съпътстван от ужасни жестокости. Така самовиктимизиращият синдром се смесва с желанието за самогероизация.

Канонът на историографското представяне на Османския период, създаден веднъж в средата на ХІХ в., се оказва неприкосновен в масовото публично съзнание. Даже сравнително малки промени в терминологията и оценяването на историческия процес по време на Османското владичество или се отхвърлят, или се използват като претекст за всякакви кампании, целящи „защита на българите и Отечеството“.

Въпреки съществените постижения на съвременната българска историография, непрекъснато се възпроизвежда традиционния канон за българската история, основан на виктимизацията и героизирането. (Иванова 2009). Но за жалост, съвсем малко опити бяха направени да се включат новите тенденции в османската историография в основополагащия голям български исторически разказ.

Проблемът остава – почти всички други исторически митове и противоречия биха могли да се дискутират в по-спокоен академичен тон, само не и Османския период. Изкуствено раздухвания огън срещу съвременните „ревизионистични историци“ отразява „националния инстинкт“, който пак няма да позволи академичното преосмисляне на периода между ХV и ХІХ в. Като рязка отлика от предишния период, възраждането функционира за българите като основополагащ мит за началото на модерната българска нация. Възраждането е било винаги представено в приповдигнат оптимистичен тон, отново контрастиращ с предишните „векове на тъмнина и насилие“. Цялата епоха е белязана от една особена сакралност и лидерите на националните движения са превърнати в институции на героичен култ пред олтара на нацията. Очевидно е невъзможно за българските историци да бъдат „неутрални“ по въпросите на българското възраждане и по този начин академичният дискурс да вземе надмощие над националистическото вълнение. Либералното отношение не може да победи националистическото мислене. (Daskalov 2009:84-98) Това е може би едно от най-логичните обяснения за центрирането на повече от една трета от отговорите на нашите анкети върху т. н. „комитетско десетилетие“, приемано като единствената героична страница от историята на България. Този тип разказ напомня добрата стара вълшебна приказка, където – след дълга и неравна битка между силите на доброто и злото – доброто накрая побеждава, независимо дали със или без помощ отвън. Цялото възраждане е един славен завършек на дълга, непрекъсната и героична борба на българите срещу турците, увенчан от „хепи енд“ – освобождението дошло от големия славянски брат – Русия. По-късно създадения исторически наратив следва логиката и структурата на приказката, където в тъмното време на кървави битки („турското робство“) между Доброто (българите) и Злото (турците) се появяват смелите герои (хайдути, революционери), чието себеотрицание води до победния щастлив край (освобождението). Освен есенциалистки, този разказ е изцяло в духа на вълшебната приказка за герои, битки, изпитания и щастлива победа.

Днешното инфантилизиране на обществото е добре изследвано от английски изследователи. Същият процес се вижда ясно и в невероятното влияние на холивудските филмови клишета върху масовото съзнание навсякъде по света, като the happy ending е задължителната рецепта за успех. Тогава никак не е чудно че привлекателността на народната приказка, по чиито модел е тръгнал разказът за историята на България, е толкова силна и днес.

Тоест, съвременната българска историческа памет се основава не на модерната историография и на постиженията на академичната наука, а на дълбоко влезлия в съзнанието на българина приказен фолклорен мотив за героичния сблъсък между силите на доброто и злото (българи срещу турци) и щастливото избавление от „робството“ с помощта на Русия. Затова и Шипка става най-важното историческо място за българите, а освобождението – най-важното събитие.

Резултатите от изследването показват, че най-устойчивите идеологически и национални митове на българския „голям разказ“ са все още много действени. Тези митове могат да бъдат разглеждани и като проява на слабост, и като компенсация за тази слабост. (Schoppflin 2000:92)

Интересно е да се интерпретират резултатите, които показват нагласите на българите към историческия спомен от Третото българско царство или т. н. буржоазен период (1878-1944 г.) Само 3,4% от анкетираните са посочили като най-важно историческо място топоси от този период. За най-важна личност са гласували 11,8%, а за събития – 14,8%. Доминирането на събитийността в спомена за буржоазна България е свързано с друга тенденция, показана от изследването – фиксирането в исторически събития като войни, революции, насилия.

Най-важното събитие от този период е Втората световна война – 4,5%, следвана от Съединението с 3,4%, а изпъкващата личност е Стефан Стамболов с 3,5%. Преобладаването на отговорите за Съединението и Стефан Стамболов е ясна индикация, че частичната промяна на учебниците по история и изключителната медийна ангажираност специално със Съединението и държавническата роля на Стефан Стамболов, е повлияла ясно върху формирането на историческия спомен за края на ХІХ в. Нека си спомним, че допреди 20-тина години името на Стамболов беше едва ли не табу за българската историография и първите пробиви на същото това табу се направиха едва през 80-те години на ХХ в. Не трябва да се подценява и ролята на обявяването на Съединението за официален празник на България, което стана през 90-те години. Прави впечатление обаче, че другият подобен топос – обявяването на независимостта на България през 1908 г., – има слабо присъствие в отговорите на нашата анкета, въпреки че и този ден беше обявен за официален празник и въпреки изключителния медиен шум около празнуването на 100 годишнината от българската независимост. Би могло да се предположи, че (почти) отсъствието (0,5%) на обявяването на Независимостта като исторически топос се дължи донякъде и на залязващата популярност на Симеон Сакскобургготски, основният инициатор и патрон на честването на това събитие. От друга страна, обявяването на Независимостта е политически акт на външната политика на България, който не е свързан директно и веднага с важни или героични събития, тоест той не се включва в някаква „приказка“ за миналото. За последвалите Балканска и Първа световна войни се отнася същото съображение.

Липсата и на разказ, и на приказка за комунизма е предопределило и отсъствието на травматична памет за него. Ето какво показват резултатите от анкетата: хората, обозначили като най-важно място, свързано с епохата на комунизма, са само 2,2%, личности от този период получават 5,7%, а събития – 8,4%. Този последен резултат е силно повлиян от посочването на „възродителния“ процес като най-важно събитие от 15,1% от турското малцинство и от 11,1% от българите мюсюлмани.

Комунизмът е определен за най-важно историческо събитие от 1,8% от ромите в България и това е най-високият процент в цялото изследване.

При мнозинството български граждани комунизмът отсъства като реалия на памет. Липсата на такава рефлексия принизява и одомашнява спомена за комунизма до популярното, анекдотичното, битовото. И затова Тодор Живков остава главният топос за този период, а не – да кажем – зловещият народен съд или концлагерите. Живков получава 4,6% от гласовете за личности, като при турците този процент е 12,5, а при ромите 4,5%.

Нека погледнем и картината при т. н. посткомунистически период. Местата, свързани с този период, са изключително малко – 1,8%, личностите получават 2,4%, а събитията – 13,9% общо. Най-често артикулираният топос е „Демокрацията“/“10-ти ноември 1989 г.“/“Падането на комунизма“, който получава 3,6% при българите, 13,8% при турците, 5,4% при ромите, 14,4% при българите мюсюлмани.

Отсъствието на комунистическия период като цялостен спомен в доминиращата част от отговорите на нашите анкети поставя редица проблеми както от историографски, така и от чисто юридически и социално-психологически характер. Най-много от отговорите, които се отнасят до този период, се отнасят или за датата 9 септември 1944 г. (в по-широк контекст – Втората Световна война), или за крайната граница на комунизма – 1989 г. Но същностните характеристики на комунизма като историческа епоха на еднопартиен тоталитарен режим, неограничено насилие, политически терор и повсеместна пропаганда, стопански и финансов колапс, не се срещат в анкетите. Изключение е преследването на мюсюлманските общности в България и по-специално „възродителния“ процес, естествено присъстващ в отговорите на мюсюлманските малцинства. На какво се дължи този факт?

От настоящето изследване става ясно, че „голям разказ“ за комунизма не съществува, че за консенсус за това – какво представлява този период – не може да става и дума, че българската публика няма интерес, желание, любопитство или стремеж към катарзис по отношение на тази епоха.

Основната причина, според нас, за това огромно бяло петно в българската историческа памет е историографския вакуум, който съществуваше доскоро по тези въпроси. Този вакуум рефлектира, разбира се, директно върху учебниците и върху онези институции, които имат претенцията за ревизия на съществуващите учебници от времето на комунизма.

Ако първите такива учебници са, все пак, някакъв опит за иницииране на академичен тон по отношение на Османския период, то периодът на комунизма е почти незасегнат от историографска ревизия. Един пример: В учебника по история, издаден от „Отворено общество“ през 1992 г., смятан като първи опит за пробив, периодът 1944-48 г е определен като „възстановяване на многопартийната система в България“. Само гдето авторката е забравила да прибави към заглавието на този дял и думичката „унищожаване“ на същата тази многопартийна система. Същия подход се прилага и към оценката на репресивната система на комунизма, на концентрационните лагери, които в България се затварят едва през 1962 г. Веднага след 10-ти ноември 1989 г. се появиха на бял свят няколко скромни томчета със спомени на оцелелите от лагерите и затворите, но нито един от тези разкази не намери място в нито един български учебник по история.

От друга страна, българската публика беше заляна от мемоарите и спомените на най-висшите функционери на комунистическия елит и на Държавна сигурност – Тодор Живков, Огнян Дойнов, Стоян Михайлов са сред най-ярките имена. Нека припомним, че книгата „От Девети до Десети“ на шефа на Шесто отделение на Държавна сигурност Димитър Иванов се разпространяваше безплатно по училища, библиотеки и читалища из цяла България.

Едва в последните няколко години се появиха първите сериозни историографски съчинения върху комунизма, които изследват в широк спектър проблематиката – икономическа, финансова, политическа, културна. Тези изследвания (издадени, например, от Института за близкото минало) обаче се разпространяват в един крайно нищожен тираж и остава открит въпросът до каква степен те имат възможността да повлияят върху масовата публика в България и да инициират дебат и ново познание за този период. Не ни е известно досега изводите и оценките, направени в тях, да са включени в учебници и учебни помагала, или пък дебатът по изключително интересните нови архивни разкрития да е надскочил залите на периодичните конференции.

Големият въпрос обаче е – коя е основната причина за отказа на българската публика като цяло да фокусира вниманието си върху комунизма. Дали това са умело направляваните медийни политики, които бавно, постепенно и неотменно изоставиха темата за комунизма в България, дали това е „първородният грях“ – неревизираните учебници по история, дали това е остаряването, умората и разочарованието на генерацията, преминала през този период, дали това е криворазбраната „българска толерантност“, която отново ще погребе възможността за историческа и социална оценка на най-новата ни история?

Хронологизацията на топосите е също индикатор за главната роля на училището във вменяването на памет. „Комитетското десетилетие“ и средновековието, които най-интензивно присъстват в учебната програма, са и сред най-помнените. За сметка на това, комунизмът (да не говорим за посткомунизма), до които учителите рядко стигат, и османският период, който най-често прескачат, са по-скоро отпратени към забравата. И ако последните периоди, все пак, присъстват в личния и семейния опит (представени като „знам от възрастните“), периодът на „робството“ е съвсем избледнял – дори като източник на травматична памет, както беше изучаван по времето на комунизма. В случая „възрастните“ като генератор на памет, разбира се, не са очевидците, а именно онези поколения, възпитавани с митологемата „пет века ни клаха“.

Типология

Tипологизирахме местата, личностите и събитията, които доминират в паметта, най-общо като: героични или травматични, свързани с войни и революции, с държавност и политика или с духовност.

Такава класификация съдържа голяма степен на условност – доколкото е твърде трудно да бъдат прецизно диференцирани топосите, свързани с насилия и загуба на човешки животи, от онези, попадащи в областта на „чистата“ държавност или политика. Твърде често актове, изглеждащи „само“ като държавнически или политически, дори – като духовни (покръстването на българите, например), са съпроводени със загуба на човешки животи, а мнозина дейци са редували мирни действия с насилие. Не е много лесно дори изрядното отделяне на топосите в областта на духа, защото едни и същи личности (Ботев е най-популярният, но съвсем не единственият пример) са едновременно революционери и творци.

Със съзнанието за високата степен на двусмисленост, все пак, се опитахме най-общо да типологизираме различните топоси. Типологизацията изглежда така:

Войни, революции, насилия

Държавност, политика

Религия, наука, култура

Други (природа, бит, икономика, спорт)

Места

39,9%

21,2%

22,9%

13,1%

Личности

45,5%

37,4%

13,4%

1,8%

Събития

57,7%

25,%

9,2%

3,1%

Доста по-просто би било още по-общото диференциране – политическо/духовно, макар и при него да е трудно избягването на двусмисленост. Разделихме войните и революциите от държавността и политиката, за да задълбочим открояването на паметта, свързана с „легитимно насилие“, от паметта за насилие „изобщо“. Съвсем друг е въпросът, че революциите и дори войните (Руско-турската от 1877-1878 – преди всичко) в мнозинството случаи не бяха интерпретирани от респондентите като насилие, а като стремеж към установяване на справедливост.

Независимо от различните типове диференциране, които бихме могли да приложим, областта на духа (религия, наука, култура) неизменно ще изостане в сравнение с политиката и насилието „изобщо“.[257] Дори, ако добавим към тази област Ботев (иначе типологизиран като революционер, защото такова беше съдържанието, което влагаха в неговата личност мнозинството респонденти), приблизително 6-те му процента няма да изменят съществено картината. Очевидно е, че за българската историческа памет (поне в този момент) духовността не е най-същественият приоритет. Топосите, запомнени с най-голяма интензивност, са свързани преди всичко с насилствените преломи в националното (в значително по малка степен – на глобалното или на локалното) историческо битие.

Това „предпочитание“ започва да изглежда съвсем разбираемо, когато сравним отговорите за генераторите на памет в тази област. Сред онези, чиято памет се „захранва“ предимно от уроците в училище, 59,5% са посочили войни, революции и насилия, а 13,9% – религия и култура. Учебниците генерират памет за войни и революции при 54,6%, а за духовни топоси – при 13,5%. Памет за култура генерират в по-голяма степен медиите (51,8%) и художествената литература (51,5%). Личните впечатления също са източник на спомени от областта на духовното (отговорът „ходил съм там“ получава 51,8%). – вероятно, става дума преди всичко за археологическите обекти.

Вменяването на памет чрез образованието и тук остава валидно.

При типологизирането на топосите не бихме могли да пренебрегнем важното диференциране между героична и травматична памет. Разбира се, най-подходящ обект за такова диференциране е групата на войните и революциите, но и в другите групи биха могли да се потърсят места, личности и събития, които имат отношение към този проблем.

Резултатите изглеждат така[258]:

Героични

Травматични

Места

40%

9,5%

Личности

57,1%

6,1%

Събития

54%

13,6%

В тази класификация също, разбира се, има известна двусмисленост. Колебахме се дори за квалифицирането на един от водещите топоси – Левски, който би могъл да бъде определен както като герой, така и като мъченик на революцията. Проблематична би могла да бъде и личността на Иисус Христос, макар при него мъченическото да е по-убедително. Струва ни се, все пак, че Левски е мислен в много по-голяма степен през героичното – иначе периодичните опити за канонизирането му нямаше да имат толкова слаб обществен резонанс.

По-голямата тежест на травматизма при събитията се дължи основно на Втората световна война и „възродителния“ процес.

Докато „възродителният“ процес има категорично травматично съдържание в групите на мюсюлманите (един-единствен респондент го посочи като събитие с положителен знак), водещите топоси Шипка, Левски и освобождението се мислят героически и от тях. Пак единствен сред турците беше респондентът, посочил освобождението като събитие с отрицателен знак. Макар да сме сигурни, че в мнозинството от случаите тези отговори представляваха мимикрия, нямаме право да определим Шипка, Левски и освобождението като травматични за мюсюлманите.

И така – въпреки немалката двусмисленост при квалификацията на топосите по скалата героично/травматично – се налага изводът, правен и в други изследвания[259], че българската национална (в граждански смисъл) памет отдава категоричен приоритет на героичното. Травмата е по-скоро изтласквана и забравяна, отколкото – идентифицирана като национален код.

* * *

Ако учебникът е най-класическата, концентрирана, общодостъпна форма на „големия наратив“ на националната история, то кое предопределя селекцията, която откроява повече от една трета от българските граждани като фиксирани в историческия „спомен“ за късното Възраждане и Освободителната война?

Нашата хипотеза е, че това се дължи на един особен феномен, който бихме нарекли превръщането на „Големия наратив“ в приказка. Единственият период в българската история, за който имаме вълнуващ, детайлен и собствен разказ за героични събития, е точно революционното движение и освобождението на България от Османска власт. Предисторията на този разказ съдържа всички елементи на народната приказка, (да не говорим, колко силен е и песенният фолклор на тази тема!) – борбата на доброто и злото е представена от нестихващата битка между българи и турци; всички възможни препятствия пред доброто са налице – жестокостите на турците, робството, „кръвния данък“, кланетата, както и силата на доброто – чрез организирането на съпротивата срещу османския гнет, хайдутството, комитетите и Априлското въстание. И накрая, но съвсем не по важност, идва удовлетворението от щастливата развръзка, точно както става в приказките. В нашия случай това е освобождението, изковано чрез усилията и на руси, и на българи, заради което топосът Шипка е най-популярният в нашата анкета.

Няма друг такъв период в българската история, който да е разказан, преразказан и който да е станал същностна част от самоидентификацията на българите, както историческият разказ/приказка за победата над злото и щастливата развръзка на българската история през 1878 г. Затова, според нас, тази едва ли не криптогенно-фолклорна форма на историческо самосъзнание доминира начина, по който огромна част от гражданите на България, включително и сред малцинствата, виждат най-важните събития, места и фигури от тяхната история.

Ясно е, че огромният брой от отговорите се отнасят до топоси от националната история и това е вярно не само за мнозинството българи, но и за малцинствата. Тоест, и сред малцинствените групи в България основен исторически център остават топосите на българския „голям разказ/голяма приказка“.

Голямата „липса“ са универсалните или глобалните топоси в историческите спомени на анкетираните. Само около 16% от посочените най-важни исторически места надскачат границите на националната история. Почти същият е процентът и на извъннационалните личности. Като най-важни са посочени исторически събития извън българската история от около 27%.

Резултатите изглеждат логични, тъй като въпросите бяха отворени, но стана ясно, че мнозинството от хората инстинктивно избират националните топоси като най-важни за тяхното самосъзнание и че глобалното мислене в историческа перспектива е много по-малко представено в отговорите на анкетираните. Това идва още веднъж да покаже, че историческите реалии, които стават част от самоидентификацията на субекта, са пряк резултат от разпространението на „големия разказ/приказка“ за националната история.

Нито „голям разказ“, нито „голяма приказка“ не се е родила досега за другите периоди в българската история. За Античността те напълно липсват – там стоят само отделни археологически паметници; за Средновековието те са центрирани около създаването на държавата и Златния век на Симеон и столиците на двете български държави, но не присъстват като водещи топоси в историческото самосъзнание. Може би отново, защото съдбата на двете български държави свършва с унищожаването на държавността и налагането на чуждо господство. „Големият наратив“ не може да се превърне в „голяма приказка“, защото липсва основният и завършващ компонент – щастливия край. Същата логика може да бъде проследена и при формирането на разказа/приказката за периода 1878-1944 (Третото българско царство), където голяма част от победите на България са затъмнени от злополучния край и на Първата и на Втората световна война в историческа перспектива.

Ако „големият разказ“ и „голямата приказка“ за „турското робство“ и освобождението се преплитат и непрекъснато взаимодопълват, за да създадат най-устойчивото място на памет за българина, комунистическата пропаганда е създала толкова силна фалшифицирана историческа памет, че разпарчетосаните усилия тя да бъде коригирана, за жалост, се оказаха ялови.

Oтсъствието на ясно дефинирани сили на „добро“ и „зло“ и на борбата между тях размива спомена за комунизма като цялостен исторически период.[260]

Зa периода на комунизма съществуват множество диаметрално противопоставени различни разкази, но налагащата се тенденция е на притъпяване на спомена за остротата на противоречията, за безогледния терор и за икономическите и финансови престъпления на политическия елит. „Големият разказ“ за комунизма не се е появил, предимно защото в обществото няма консенсус за историческата оценка на този период. Най-новата академична историография, поради липсата на широк обществен дебат и истински интерес от страна на медиите, все още не успява да коригира изкривеното огледало на историческия спомен за това време. Близо половин век от непосредствената ни нова история не е „място на памет“ за огромното мнозинство от българите.

Ако погледнем отново проблема за българската историческа памет като формирана от „голямата приказка“, ще стане ясно, че всъщност за комунизма няма нито „голям разказ“, нито „голяма приказка“. Ако за първото е виновна историографията, то обяснението за второто е, че приказката не може да се случи, защото изначално не е ясно кой е добрият и кой е лошият, кой срещу кого се бори, кой кого наказва и защо и накрая щастлив или нещастен е изходът от цялото това време.

Приказката е още далече, а и надали ще се случи. Може би новите поколения на България няма да имат нужда вече от приказки.

Спорадичното съобщаване и дискутиране на тези твърдо установени исторически реалности от един малък културен елит не променя цялостната картина на това, което би трябвало да наречем „синдром на камилската птица“ на българското общество по отношение на историческите оценки на миналото.

* * *

„Краят на паметта“ – подреждането и разпределянето ѝ в музеите и архивите, постмодерното дисперсиране на спомените – в зависимост от конкретната социална, етническа, културна група – в България, като че ли, още не са се състояли. „Редът и йерархията“ все още не са се разпаднали. Все още съществува единен „организиращ център“ – училището – като генератор на памет.

За разлика от други нации (брилянтен пример в това отношение са сръбските ни съседи), българските усилия за конструиране на идентичност – именно в периода на националнообразуващите процеси – са съсредоточени много повече в областта на социалното разслоение, отколкото на националната солидарност. Множество са примерите, показващи съсредоточаване на много повече енергии около противопоставянето между българи и българи (елити и „прост народ“), отколкото около между българи и турци. Докато – в сръбския случай, например – „изобретателите на традиция“ настояват върху единението на владетел и народ, в българския най-често се вменява вина на владетелите.[261]

Ако изобщо съществува, българският Голям национален разказ е изобретен късно: във времето след държавното конституиране, когато „комитетското десетилетие“ и националноосвободителните борби са задължително кодифицирани като най-значими: от „идеолозите на нацията“, от училището, от държавата.

Колкото до единичните отговори, те едва ли отразяват онова „разпръскване на историята“, за което говори Нора – поне не на общонационално ниво. Най-голямото разнообразие, отбелязано в групата на ромите, е по-скоро свидетелство за предмодерно безгрижно пребиваване в подредения хаос, отколкото за постмодерен манталитет.

Независимо от колебанието ни за мотивациите на останалите групи – дали твърде „интегрираните“ отговори означават действителна интеграция, или „мимикрия“ на паметта – сме сигурни, че при повечето от тях също липсва ясно очертан постмодерен манталитет. А категоричният консенсус в групата на мнозинството православни българи, формиран от най-мощния генератор на памет – училището, недвусмислено показва все още тясната обвързаност с модерността.

В България, оказва се, сакралното все още не се е превърнало в светско, а локалното си остава локално – без особено настояване „да бъде вписано в регистъра на националното“. Историята на България все още не се е разпръснала, а краят на паметта изглежда далеч.

Приложение

Общи резултати

Места

Брой

Процент

Връх Шипка

271

26,9

Велико Търново/Царевец

107

10,6

Перперикон

46

4,6

Други

556

55,0

Непосочили

29

2,9

Общо

1009

100,0

Личности

Брой

Процент

Васил Левски

327

32,3

Христо Ботев

60

5,9

Цар Симеон І

56

5,6

Хан Аспарух

51

5,1

Тодор Живков

46

4,6

Иисус Христос

40

4,0

Стефан Стамболов

35

3,5

Други

374

37,0

Непосочили

20

2,0

Общо

1009

100,0

Събития

Брой

Процент

Освобождението/Руско-турската война

347

34,4%

Основаването на българската държава

56

5,6

Демокрацията/10.11.1989

63

5,3

Втората световна война

45

4,5

Априлското въстание

37

3,7

„Възродителния“ процес

35

3,5

Съединението

34

3,4

Други

353

35,0

Непосочили

39

3,9

Общо

1009

100,0

Литература

Ангелов Д., Образуване на българската народност, С., 1973

Гелнер, Ъ., Нации и национализъм, С., 1999

Иванова, Е., Изобретяване на памет и забрава. „Падналото царство“ и „последния владетел“ в националната памет на сърби и българи, С., 2009.

Нора, П., Ерата на възпоменанията, В: Места на памет, т.ІІ, От архива до емблемата, С., 2005

Нора, П., Колективната памет, В: Духа на „Анали“, С., 1997

Нора, П., Между паметта и историята. Проблематика на местата, В: Места на памет, т.І, От републиката до нацията, С., 2004

Нора, П., От републиката до нацията, В: Места на памет, т.І, От републиката до нацията, С., 2004

Нора, П., Световният възход на паметта, В: Около Пиер Нора. Места на памет и конструиране на настоящето, С., 2004

Belge, М. and J. Parla, Preface, Balkan Literatures in the Era of Nationalism, Istanbul, 2009.

Daskalov, R., „Die Wiedergeburt als bulgarischer Nationalmythos“, in Baleva Martina and Ulf Brunnbauer (eds), Batak Ein Bulgarischer Erinnerungsort, С., 2009

Hobsbawm, E., Ranger, T., The Invention of Tradition, Cambridge, 1983

Perceptions of History. International Textbook Research on Britain, Germany and the United States, ed. Volker Berghan and Hanna Schissler, Oxford, 1987

Schoppflin, George, Nations, Identity, Power. The New Politics of Europe, London, 2000

Евгения Иванова (род. 1952) е доцент в Нов български университет и автор на множество публикации в областта на етнологията.

Коментари (3)

- 31-03-2012|Иван Рангелов

Ами ето, тук авторката (в ролята си на изследовател) съвсем ясно е казала, че „Почти единодушното одобрение за Живков и комунизма – специално при мюсюлманите – е другата изненада в изследването“ – и това е налице в резултатите от изследването въпреки че пак според авторката същият този Живков бил „изселил 350 000 турци през 1989“ (тя явно смята това за нещо като „факт“).

При това положение, след тези резултати, къде отиват всички онези твърдения преди време тук, че през 1989 г. е имало някакво „етническо прочистване“?? Очевидно самите мюсюлмани не разглеждат събитията от 1989 г. като такива!

Иначе, неизбежно трябва да отбележим тук и напълно безсмисленото настояване на авторката, че „тракийската древност“ била някакво „голямо бяло петно в историческата памет“.

Реално погледнато, това си е съвсем нормално. Напълно нормално е „тракийската древност“ да отсъства от „интегралната българска история“ (както и от всяка друга национална история) – все пак самите траки са „а-исторични“ по своята култура, тяхната култура просто не предполага историчност. Факт е, че самите траки просто са избягвали писмеността (въпреки че са имали достъп до такава) и не са я употребявали (вероятно – по някакви религиозни съображения).

- 02-04-2012|EEEEEEEE – изключително

Браво, една изключителна статия. Научна. Добре обоснована и структурирана. С много тъжни констатации за съжаление. Но това са явно фактите. Браво на Зл. Енев за избора този път, за разлика от статията за ликвидирането на еничарския корпус.

- 12-04-2012|Самолет 005 – … кой и как разказва приказката…

„…съвременната българска историческа памет се основава не на модерната историография и на постиженията на академичната наука, а на дълбоко влезлия в съзнанието на българина приказен фолклорен мотив за героичния сблъсък между силите на доброто и злото…

===

Липсата и на разказ, и на приказка за комунизма е предопределило и отсъствието на травматична памет за него. Ето какво показват резултатите от анкетата: хората, обозначили като най-важно място, свързано с епохата на комунизма, са само 2,2%,…

===

Големият въпрос обаче е – коя е основната причина за отказа на българската публика като цяло да фокусира вниманието си върху комунизма.“

Изводите според мен са точни, защото дори и неисториците имаме тези очаквания. Не може да има памет за комунизма, защото ние не сме излезли от модела му самички. Демокрацията ни беше натрапена, неразбрана и силно омаломощена от самите комунисти. Не забравяйте, че в годините на първите митинги демократите бяха просусурчени, брадати, космати, изглеждащи като „жабета“, на Желю Желев му викаха „жабе“; селските маси се опияняваха от сериозността, симпатичността и разума на Анрей Луканов, Станко Тодоров, Добри Джуров, Нора Ананиева, Красимир Премянов, Яняки Стоилов… Стефан Продев беше обявен за интелектуалец и в момента има паметна плоча на стената на дома му по същия начин, по който като пионерче съм стоял на пост пред плочата на Яко Доросиев – сега апартаментът е канцелария на Френското посолство – нескончаемите гафове на чукундурести, мазни и изцяло неадекватни западни дипломати; Драгомир Драганов и Андрей Пантев бяха и са сериозни историци (тоест разказвачи на приказката); а в момента Еми Барух е тази, която пее омайни песни. Не можеш да мислиш за комунизма като нещо отделно, без да си прерязал пъпната си връв с него… Та ние си живеем все още с идеологемите на социализма. Изобщо – защо се говори в България за демокрация, а не за следкомунистически период?

Ако допуснем, че западноевропейските народи са достигнали до стадий, в който историята им не се възприема като приказка, то е защото са били научени на това. Нас кой ни е учил? Къде са водещите учени?

Преди да се откажеш от историята като приказка, трябва да се откажеш от митологичното мислене. Аз не съм сигурен, че дори и онези 2.2%, които са посочили комунизма като най-важен исторически момент, са се отървали напълно от митологичното мислене и не са посочили комунизма просто защото са били травмирани лично.

Каква е прогнозата? Ако след 100 години попитате 100 българи същото, то отговорите ще са същите. Комунизмът не е история за съзнанието ни, тоест не сме го поставили в приказката, а е още в лалата… Няма ги и разказвачите на приказка, а има лаладжии. Но публиката, ако не е подготвена, разбира лаладжиите, а не учените. Учените разочароват, а лаладжиите омайват… Похвално е усилието на авторката!

Национални поданици

Автор: Александър Хемон

В Сараево, изобщо в Босна и Херцеговина от моето детство, нямаше Дядо Коледа. Белобрадият дебел старец, който преценяваше колко послушни са били децата и им носеше подаръци, се наричаше Дядо Мраз. След като беше изпратил различните си помощници по училища и детски градини, той се появяваше у вас (но винаги невидим) на Нова година, някъде към полунощ, винаги лично за теб. Не изповядваше никаква религия, нито пък идеология, и раздаваше подаръци на всички послушни деца, независимо от етническия им произход или политическите убеждения на родителите им. Това беше граждански, общностен герой, когото всички обичаха и се радваха да видят. Беше добре дошъл преди войната, дори по време на войната, но, както се оказва, вече не чак толкова след войната.

През декември 2008 например, Дядо Мраз получи удар в дебелия корем от Арзия Махмутович, която по онова време беше директорка на „Децата от Сараево“, обществената институция, която ръководи 24 детски градини в града. Госпожа Махмутович отказа да допусне Дядо Мраз в която и да е отдетските градини, защото смяташе, че за него нямало място в ислямската традиция (макар и малко по-късно да отстъпи до известна степен, след местни и международни протести).

По такъв начин Дядо Мраз се оказа захвърлен в ямата на босненската политика и подложен на онзи вид публично унижение, който беше се превърнал в един вид постоянна традиция след войната. Малко след края на войната например, тогавашният босненски президент, Алия Изетбегович, разкри стареца като комунистическа измислица. Вероятно беше го издал червеният му костюм.

През 2008 година историята с Дядо Мраз набързо беше представена като признак за осъдителния възход на исляма – нещо доста предсказуемо, като се има пред вид продължаващия и до днес разказ за сблъсъка на цивилизациите, в случая разиграващ се на малката босненска сцена. Но всъщност тази история беше много по-симптоматична за войнстващата политизация на образованието – а заедно с него и на детството – в Босна и Херцеговина. Всъщност предишното спорно решение на госпожа Махмутович беше въвеждането на религиозно обучение в обществените детски градини в Сараево – един ход, който беше широко интерпретиран като поредна крачка по посока към вече добре утвърдената сегрегация и поляризация на началното и средно образование в страната.

През есента на 2009 година аз прекарах известно време сред децата и учителите от началното училище Алия Наметак, намиращо се в сараевския квартал Бйелаве. Първият учебен ден на първокласниците започна с мила програма за добре дошли, не особено различна от онази, която си спомням и аз от детството: детски хор изпя песничка за училищния звънец; някой изрецитира стихотворение за мило котенце; изпяха още една песен, този път за бурния живот на горските животни. Публиката ръкопляскаше очаровано на пиеската за болната кукла, а след това заръкопляска дори още повече, когато започна „ритмичната секция“ – група момиченца, които танцуваха под звуците на народна песен, възпяваща вечните ценности на закуската.

Класната стая, в която последвах една от учителките – Фатка Бркович – заедно с децата от класа ѝ, беше много по-различна. Първо, тук нямаше чинове – учениците на Фатка седяха около няколко кръгли маси, докато родителите им стояха в задната част на помещението, горди и съсредоточени. Разликата, ако и да изглежда дребна, беше важна: класната стая беше децентрализирана и малка, а родителите се чувстваха по-съпричастни – нещо, което отразяваше една скорошна промяна в подхода към началното образование. Освен това децата вече започваха училище на по-ранна възраст. Повечето от тях бяха само по на пет години.

Друга разлика: докато децата седяха или търсеха местата си, на родителите се представи млада жена, облечена в рокля до глезените, със забрадена глава – учителката по религия, в случая ислям. През първите четири години от образованието на децата това щеше да бъде единствената друга учителка освен Фатка. Тя обясни веднага, че религиозното образование е „избирателно“ и че родителите могат да изберат да не изпращат децата си в него. Един от бащите веднага коментира, че няма желание да остави дъщеря си да се разхожда сама из училищните коридори, докато приятелите ѝ седят в час по религия. (Скоро разбрах, че е обичайно часовете по религия да се поставят по средата на учебния ден, така че децата и родителите им да бъдат поставени под мек натиск да участват.)

Религиозното образование е част от така наречената „национална група от предмети“ – една особеност на босненското начално и средно образование, включваща освен това „майчин език“, литература, география, история, природни и обществени науки. Учебният план по тези предмети се различава в зависимост от етническата принадлежност на учениците; останалите предмети – математика, физика и физическо възпитание – се разглеждат като над-етничнески. Докато религиозното възпитание може да започне много рано, останалите „национални“ предмети не се преподават преди пети клас, в който се предполага, че хипотетичният, интегриран клас, състоящ се от бошняшки (босненци от мюсюлмански произход), хърватски и сръбски деца, ще се разделя на отделни групи всеки път, когато се преподава примерно история: на трите етнически идентифицирани класове от десетгодишни деца ще се преподават три различни, може би напълно несъвместими едни с други, истории на родната им страна.

За да може да разбере безсмислената ситуация, в която децата се обучават на етническа идентичност чрез националните предмети, човек трябва да се потопи в дълбоката лайняна яма на война, мир и политика в Босна и Херцеговина. Стиснете си носа и да тръгваме.

Войната в Босна и Херцеговина беше голямо зло, разбира се, но мирът, който я последва, се оказа нелеп и унизителен. Мирното споразумение, подписано в Дейтона, Охайо, през 1995, по същество раздели страната на парчета, ако и в предвоенните ѝ граници. Сърбите и хърватите бяха поддържани съответно от Сърбия (маскирана като Югославия) и Хърватска, чиито тогавашни президенти Милошевич и Туджман подписаха договора заедно с Алия Изетбегович. Споразумението отдаде значителни части етнически прочистена територия на етническите пречиствачи. Сръбските територии бяха събрани под името Република Српска, докато хърватите и босненците образуваха хлабава федерация. Босненците, сред които идеята за общ живот се радваше на най-силна поддръжка, запазиха контрола над известния с мултиетничността си Сараево и се оказаха мнозинство в онези части от територията им, напуснати от сърби и хървати.

Войната свърши и трите страни се съгласиха на мир просто защото продължаването на войната щеше да им струва още по-скъпо. Мирното съглашение от Дейтона по същество замрази ситуацията, с надеждата, че в някакво бъдеще страната би могла да бъде ре-интегрирана и бегълците биха могли да се завърнат по домовете си. За сръбските и хърватските преговарящи надеждата беше, че процесът на разрушаване на Босна и Херцеговина, започнал през войната, ще може да бъде довършен и съответните им територии ще могат да бъдат добавени към Сърбия и Хърватска. За да влоши нещата още повече, конституцията от Дейтона отдаде суверенитет на трите „основаващи“ нации: босненци, сърби и хървати. Политическите представители на босненските сърби и хърватите, които бяха се борили упорито и с много кръв срещу самата идея за Босна и Херцеговина, по този начин се съгласиха да станат част от правителството на страната. Те подписаха конституцията, като заедно с това направиха невъзможно нормалното функциониране на държавата, която тя конституираше.

Днес Босна и Херцеговина се състои от две „единици“: федерацията, включваща босненски и хърватски територии, разделени на десет кантона, иРепублика српска, населена само от сърби, поради известното жестоко етническо прочистване. Федерацията и републиката имат отделни армии, парламенти и държавни институции, но техните представители участват в общия парламент (дори и само за да пречат на работата му – в един от по-тежките случаи, шест месеца бяха посветени на спорове около големината на буквите върху предната страна на босненско-херцеговския паспорт). Всички са представяни от едно и също външно министерство и от тричленно президентство, в което представителят на всяка от „конституиращите“ нации заема президентското кресло на ротационен принцип.

Днес Република српска е полунезависима и политиците ѝ открито отхвърлят идеята за обединена Босна и Херцеговина под каквато и да е форма. Техният член в президентството често е отказвал да говори под босненско-херцеговското знаме или да се изправи за химна. В някои хърватски части от федерацията се издига само знамето на съседната Република Хърватска, използва се нейната парична единица, в училищата се изучават хърватски учебни планове, а местните политици и институции предизвикателно игнорират законите на Босна и Херцеговина. Самите босненци бързо губят търпение, както може да се види от рязкото изостряне на националистическата реторика и съпровождащите я ислямски страсти. Но дори ако братството и единството между трите „конституиращи“ нации биха били възстановени по някакъв магически начин, конституцията от Дейтона по същество прави страната неуправляема.

Вземете за пример образованието. В момента в Босна и Херцеговина има дванадесет министерства на образованието. На държавно ниво няма такова министерство, но както Република Српска, така и федерацията си имат свои собствени. Освен това министерство на образованието си има и всеки отделен кантон. Даже и вътре в рамките на самата Република Српскасъществува отделният от всички окръг Брчко – територия и град, по които в Дейтона не беше постигнато споразумение. Ето защо той се управлява от чужда администрация и си има независими образователни институции – на практика това е тринадесето министерство.

Босна и Херцеговина е чудо на бюрокрацията. В една страна, в която безработицата е над петдесет процента, съществуват около сто и петдесет отделни министерства. Правителството, във всичките му етнически дефинирани форми, е далеч най-големият работодател в страната и единственият, за който не е много вероятно да претърпи съществени съкращения в близко време; самият процес на вземане на решение да се съкрати правителството, би изисквал някакво подобие на функционираща власт, поне за известно време. Страната е разделена и като територия, и като държава, сред националистически настроени бюрократи, които се пазарят за отделните ѝ парчета в отчаяни опити да отнемат всичко, което е възможно, преди цялото да се е разпаднало окончателно. Зад онова, което прилича на лудост, всъщност се крие метод.

Последователната и най-важна логика в управлявания хаос на босненско-херцеговската политика е логиката на разделението и сегрегацията. Единствената легитимност на етническите представители и техните позиции вътре в бюрократичната система зависи изцяло от претенцията им, че те защищават така наречените национални интереси на собственото население срещу различни непочтени попълзновения. Националистическите партии нямат почти никакви други платформи освен представителство на собствената част от населението. Те не предлагат икономически програми, нито пък решения за ширещата се безработица, не показват никакъв интерес към ограничаване на корупцията (криминалните и политически елити тук са по същество неразличими едни от други). Тя нямат и никаква друга политическа философия освен вулгарния материалистически национализъм. Щом само бъдат избрани – повторно, катастрофално, трагично – представителите на отделните нации защищават „нашето“ (каквото и да е то, които и да сме ние) срещу държавата, от която се очаква да бъде обща родина, основа на съвместния живот. Като избрани бюрократи те подкопават държавата, за която се очаква да работят. Ако този централизиран хаос (с три различни етнически центрове) би могъл изобщо да функционира като някакъв вид държавна политика, то всякакви импулси за интеграция трябва да бъдат задушени. Всички форми на идентичност, различни от етническата, трябва да бъдат изтрити, така че да се позволи появата на перфектно етнизирания поданик, който никога няма да пожелае да стане гражданин, изискващ от правителството си някакви базисни права. Процесът не етническата подготовка започва рано и не приключва никога. Оттук и прогонването на Дядо Мраз, религиозното обучение в детските градини и групата национални предмети, налагани на децата.

В Сараево, където е запазена идеята за някакви форми на съвместен живот, се полагат усилия за интеграция. В началното училище Алия Наметакнапример, учебниците по босненски език и литература включват текстове и от сръбски и хърватски автори, но училището се посещава почти само от босненски деца. Сред осемдесет и двамата първокласници, които бяха на тържеството имаше само шепа не-босненски деца, идещи най-вече от смесени бракове или от ромското население в Сараево. Буквално монолитната етническа структура е друго следствие от войната. Не само че Сараево беше напуснато от голям брой хървати и сърби (а също и босненци), но имаше и голям приток на бежанци от източна Босна, която беше брутално прочистена от убийците на Радован Караджич. И макар че всички хора, с които говорих в училището, заявяваха поддръжката си за идеята за съвместен живот (според мен искрено), то просто тук има прекалено малко различни хора, с които да се живее заедно.

Учителката ми разказа шепнешком за безсънната нощ, която прекарала в тревоги за детето, чиито родители били единствените, решили да не го дават на религиозно обучение. Въртяла се цяла нощ, чудейки се как да каже на детето, че трябва да напусне класната стая, докато се провежда този час. Когато дошъл моментът, детето си събрало нещата и се приготвило да си излиза, но най-добрият му приятел решил да излезе с него, за да не бъде малкият сам. Историята подсказваше, че съвместен живот тук е възможен единствено като изключение. „Ние задълбочаваме пропастта“, каза тя с въздишка.

А пропастта вече е институционализирана, под формулата „две училища под един покрив“. В някои части от Босна децата от различните етноси посещават едно и също училище, но там ги разделят изключително внимателно: те влизат в различни класни стаи, часовете им са различни, често са различни и програмите, и учебниците им, а самите учители никога не се смесват едни с други. В някои училища часовете започват по различно време, да не би децата да имат някакъв контакт преди или след учебно време.

Посетих едно такова училище в Столак, градче в източна Херцеговина. Преди войната то е било смесено, но с началото на военните действия през 1992, мнозина сърби са избягали. Когато босненците и хърватите (които бяха съюзници в началото на войната) на свой ред се обърнаха едни срещу други през 1993, Столак е бил етнически прочистен от хърватските войски. Те интернирали голям брой босненски мъже в ужасни, набързо изградени лагери. След войната някои босненски бегълци се върнали обратно, но градът си останал разделен. По онова време училището – единствено в града и, разбира се, използвано общо преди войната – било посещавано само от хърватски деца. Местното управление, контролирано от хърватите, отказало да допусне босненски деца. Едва след натиск от страна на международната общност и установяването на системата „две училища под един покрив“, на босненчетата било разрешено да ходят на училище.

Днес училището е стриктно разделено. Босненската част е значително по-малка; за седемнадесет класа деца има само девет учебни стаи, а за да се стигне до някои от тях трябва да се влезе през задния вход. Хърватската част има повече стаи, но отказва да ги дели, обясни ми Седжад Пезо, директорът на босненското училище. (Нито един човек от хърватското училище не се съгласи да разговаря с мен.) Господин Пезо е слаб, подвижен човек, който преди това е бил преподавател по физическо възпитание. Баща му, каза той, е построил училището, а след това е работил в него в продължение на 45 години. Преди войната, припомня си той, в училището е имало 800 ученици, и всичко е било споделяно. Но сега то функционира по принципа „две училища под един покрив“ вече в продължение на петнадесет години. Той обвинява хърватската градска управа за сегрегацията: „Те не искат да живеем заедно“. Насаме, твърди той, учителите, босненци или хървати, са съгласни на смесване; родителите също, а що се отнася до децата, то те са последните, които ще направят проблем. Те и без това се смесват и играят едни с други преди училище. След това поклаща глава: „А какво ще стане след двадесет години?“

Малко след това директорът ме придружи да класна стая недалеч от малкия му кабинет. Все още беше междучасие; децата дъвчеха закуските си докато аз разговарях с Аида Обрадович, учителката. Млада жена, едва за втора година учителка, тя има само един клас – поела децата миналата година, като първокласници. В началото било много трудно да наложи ред, разказва тя, тъй като децата „знаят правата си“. Малко след това те се върнаха от междучасие и насядаха на възглавниците по пода. Това беше последния за деня учебен час и те изглеждаха малко уморени, а може би и смутени от моето присъствие – вероятно не им се случваше да виждат чак толкова много чужди хора. Моето не-босненско име – Саша – вероятно също им се струваше странно и объркващо, така че някои от тях ме наблюдаваха втренчено, докато накрая учителката ги смъмри. Седнаха в кръг и заговориха за нещата, които обичат: Алдин обича математика, Самра обича да ходи на училище, Хюсеин обича да рисува. Макар че всички деца бяха босненци, никъде в стаята нямаше символи или картини, отнасящи се до религиозния или етническия им произход. Имаше обаче плакат, направен от самите деца, със заглавие Правила понашания (Правила за поведение), на който се четеше: „Ние изслушваме другите, когато те говорят“; „Ние си помагаме взаимно“; „Ние говорим любезно“; „Ние пазим чисто училището и класната стая“.

Децата бяха любезни, внимателни и мили. Учителката се отнасяше към тях с топлота, ако и малко отпуснато, без енергия – може би поради моето присъствие (трудно е човек да смали стокилограмовото си присъствие в класна стая, пълна със седемгодишни деца). Много скоро аз осъзнах, че онова, което те учеха тук – шавайки по възглавниците си, с глави обърнати към учителката като слънчогледи – беше как да бъдат заедно, как да живеят съвместен живот. За нещастие, общността на този живот най-вероятно щеше да си остане ограничена до рамките на техния етнос.

След края на часа децата останаха в класната стая, защото беше време за родителска среща. Докато родителите им пристигаха едни след други и влизаха в стаята, събувайки се, децата насядаха върху една постелка близо до прозореца. Срещата започна спокойно: учителката информира родителите за цените на учебниците, абонаментите за детски списания и задължителната застраховка. Родителите мълчаливо се съгласиха и приеха онова, което трябваше да приемат, но след това едър млад мъж на име Нермин Бизе обяви, че родителите биха искали да дискутират въпроса с автобусите. Той каза, че им е омръзнало от несправедливост и дискриминация. Неговият хърватски съсед Драго плащал по пет босненски марки годишно за транспорта на всяко от децата си, докато самият той плащал по двадесет на месец за всяко от двете си деца. Децата идвали на училище не само с различни автобуси, но и на различна цена. Цялата история напомняше силно за дълбокия американски Юг от петдесетте години – всичката онази гадост, наречена „разделени, но равни“ – но дори и тогава в Америка автобусите са били едни и същи.

Нермин беше говорителят на родителите, които инак мълчаха нервно – очевидно желаеха да дадат израз на гнева си, но вместо това пукаха ставите на пръстите си или се мърдаха навъсено по местата си. Те подписали петиция, обяви Нермин, в която заявяват, че децата им ще бойкотират училището. Искали да разговарят с директора Пезо. Аида, без да каже нито дума за или против, мълчаливо отиде да го повика. Родителите чакаха също така мълчаливо, без да говорят или дори да поглеждат към децата си. Малките, силно отегчени, шепнеха помежду си – те просто присъстваха в света на възрастните.

Аида скоро се върна заедно с директора, който изслуша Нермин и заявлението за бойкота, който трябваше да започне в понеделник (всичко това се случваше в петък).

„Училището не е в състояние да повлияе върху решенията на кметството“, каза той. Последва бурен спор, който постепенно се превърна в просто надвикване. Родителите искаха да се направи нещо. Директорът им отговаряше, че училището не може да направи нищо и че от това само ще пострадат децата. След това същите аргументи се повтаряха отново, но малко по-високо.

Децата започнаха да побледняват. Някои изглеждаха видимо уплашени; няколко от момченцата се бяха извърнали с лица към стената, сякаш просто не можеха да гледат случващото се.

Всички знаеха, че тук не може да се направи нищо в скоро време. Въздухът беше изпълнен със страданието, унижението и гнева, които са неизбежни следствия от живота в Босна и Херцеговина. Унижението само променя формите си, гневът променя тона, страданието е ежедневно занимание – а побледнелите деца поглъщат всичко. „Това е реалността“, каза директорът Пезо. „Това е реалността, в която живеем.“

Но какво всъщност ние всички очакваме от образованието? За да си отговорим, първо трябва да разберем по какъв начин започва да съществува това „ние“. Струва ми се очевидно, че с преминаването през образователната система децата се превръщат в граждани. Образованието им помага да дефинират личните си и колективни идентичности. В идеалния случай то им предлага инструменти, с чиято помощ те могат да определят отношението си към общественото устройство и да осъзнаят себе си като част от някакъв общностен контекст. В либералните демокрации, обещанието (и изискването), вътрешно присъщо на гарантираното право на образование е, че всеки гражданин, който завърши системата, ще осъзнава своето отношение и задължение към общността. Той или тя ще има възможност да развие разумно, независимо и търсещо съзнание, ще осъзнава правата и задълженията си в демократичната система, и ще бъде готов/а да участва. Един друг начин да се изкаже всичко това е, че образователната система обучава гражданина на отношение към властта – познавателно, правно и политическо. Тя не само разпространява знание, но и определя какво езнание, откъде идва то и кои негови източници са приети от властта и по този начин направени легитимни.

По-късно седях в един от часовете по веронаука за осми клас в Алия Наметак – религията беше ислям. Учителката, Сия Хасани, беше забрадена, но гримирана; гласът ѝ беше мек и грижовен. Децата слушаха неспокойно – предполагам, защото името ме издаваше като не-мюсюлманин. Но аз седях отзад и те скоро ме забравиха.

В този час ставаше дума за клюката – в Корана се използва думата гибет. „Клюката, това е когато говорите за някой от братята си мюсюлмани по начин, който той не би харесал“, обясни учителката. В Корана клюката се сравнява с това да ядеш плътта на мъртвия си брат.

Децата скоро започнаха да дискутират – за тийнейджърите понятието „клюка“ беше повече от добре познато. Момичетата не носеха забрадки, всички бяха облечени в униформите на тийнейджърството – джинси, фланелки, маратонки – и говореха без задръжки. Урокът по ислям ми напомни за часовете по научен комунизъм от собственото ми тийнейджърство: същото усещане за морално и идеологическо ръководство, всички отговори предварително готови, дискусията се води в рамките на предварително установени рамки. Думите и понятията може и да са се променили, но не и моделът. Но в моите часове по научен комунизъм – в които аз редовно задрямвах – никога не би започнал дебат по въпроса за клюката. Комунистическият проект никога не беше имал нещо общо с живота на тийнейджърите. Областта, в която марксистката доктрина изглежда имаше своето приложение – ако изобщо го е имала някъде – витаеше някъде далеч над собствените ни глави. В часа по ислям обаче, каквото и да научаваха децата по въпроса за греховността на клюката – без съмнение определяно от Корана – щеше да има директна връзка с междучасието след това, когато сигурно щеше да се клюкарства.

С други думи, религиозното обучение намира начини, по които да придобие значение. Ако и да съм атеист, аз мога да кажа само, че не виждам някаква алтернатива на този вид морално обучение в Босна и Херцеговина. В едно общество, разсипано от войната, в една пропаднала държава, чието нефункциониране се гарантира от собствената ѝ конституция, всички морални, образователни и индустриални инфраструктури са се разпаднали или едва се държат над водата. Не виждам какви философски, етически или морални дискурси могат да заменят в този момент простите, дори опростенчески, религиозни заповеди – вакуумът е прекалено голям. Единственият начин да се замени религията, както и моралните и политически рамки, които тя предлага, би бил по някакъв начин да се възстанови Босна и Херцеговина като гражданска, демократична страна, в която носителят на суверенитета е един, а не три „конституиращи“ нации. Но възможността за такава трансформация липсва напълно в момента.

Националистите, които представляват конституиращите нации, изискват и очакват национални поданици, а не граждани. Те искат децата да излизат от разсипаната образователна система, научени да мислят за себе си единствено в рамките на собствената си етническа група. Тяхната индивидуалност е заместена – политически, законово, познавателно – от нацията. Тук има само малко място за „аз“, единствено важното е „ние“. И онова, което „ние“ очаква от образованието, е безспорното, неподлежащо на съмнение, очевидно, разделение между „ние“ и „те“. Реалният смисъл на босненско-херцеговинското образование, неговото истинско значение, е не толкова подчинение, колкото познавателна солидност. Областта на познанието е ограничена от понятията на националността и се основава на предпоставката, че има само един начин човек да бъде личност и гражданин. Образованието е процес на нормализиране. Ако искаш да бъдеш себе си, трябва да бъдеш един от нас. Ако искаш да бъдеш един от нас, има само малко начини да бъдеш самия себе си.

Фатка е преподавала в продължение на тридесет и девет години. Кариерата ѝ била прекъсната единствено по време на войната, през ранните деветдесет години. Преди войната тя живеела в Мрконич Град, в северозападна Босна, откъдето била прогонена от сърбите. Прекарала войната като бежанка в Хърватска, в крайбрежен хотел, пригоден за босненските бежанци. Дори и там тя създала нещо като училище за децата на бежанците, отначало направо на брега, после, с помощта на различни организации, в малко помещение, което получила за децата. Учителката в нея беше надвила войната и загубата на родното място.

В един от дните, в които посещавах нейните уроци, тя започна да разказва на децата една история.

„Всяка история си има заглавие“, започна тя. „Тази се казва Трите пеперуди.“

Имало едно време три пеперуди, които били неразделни приятелки. Живеели в красиво поле и вършели всичко заедно – играели, летели, говорели с цветята. Но в един летен ден небето внезапно потъмняло и започнали да падат тежки дъждовни капки. И тъй като крилцата на пеперудите започнали да се мокрят, те затърсили подслон.

Бялата пеперуда отишла при едно бяло цвете и му казала: „Моля те, дай подслон на мен и на приятелките ми.“

А бялото цвете отговорило: „Ще приема теб, но не и другите две.“

Пеперудите полетели по-нататък да търсят подслон за трите заедно.

Жълтата пеперуда помолила едно жълто цвете: „Моля те, помогни на мен и на приятелките ми.“

„Ще помогна на теб“, казало жълтото цвете, „но не и на другите две.“

Те продължили да летят под дъжда, защото жълтата пеперуда не искала да изостави приятелките си.

Синята пеперуда помолила едно синьо цвете: „Моля те, приеми приятелките ми и мен.“

„Ще приема теб, защото си синя“, казало цветето. „Но не и другите две.“

Но синята пеперуда също не искала да се дели от приятелките си и така те полетели отново.

Но тогава дъждът престанал, слънцето заблестяло иззад облаците, изсушило крилата на пеперудите и те отново били щастливи, и полетели отново над полето.

„Кой помогна на пеперудите, деца?“, попита учителката Фатка. „Кой им помогна?“

Източник

Александър Хемон е американски писател от босненски произход. Той е носител на множество награди и автор на Love and Obstacles: Stories (2009), The Lazarus Project: A Novel (2008).

Всичко за продан?

Автор: Майкъл Сандел

Има неща, които парите не могат да купят – но в наши дни те не са особено много. Почти всичко е за продан. Например:

– По-добра затворническа килия: 90 долара на вечер. В Санта Ана, Калифорния, и някои други градове, арестуваните за ненасилнически деяния могат да платят за чиста, спокойна затворническа килия, в която да не ги смущават останалите, не-плащащи затворници.

– Достъп до резервираните платна на магистралите (carpool lanes): 8 долара. Минеаполис, Сан Диего, Хюстън, Сиатъл и други градове се опитват да намалят задръстванията по магистралите, като позволяват на единични шофьори да карат в платната, запазени за коли с много пътници. Цените зависят от трафика.

– Услугите на индийска майка-родилка: 8000 долара. Западните двойки, които не могат да имат собствени деца, все повече изнасят тази работа в Индия (имплантиране на оплодена яйцеклетка от жена, която не може да забременее, в тялото на друга, която износва детето срещу заплащане). Цената е с около една трета по-ниска от онази в САЩ.

– Правото да се застреля застрашен черен носорог: 250.000 долара. Южна Африка започва да отдава на отделни ловци правото да застрелят ограничен брой носорози, за да им даде мотиви да се грижат за специално отглеждане (и запазване) на този застрашен вид.

– Достъп до мобилния номер на лекуващия ви лекар: 1.500 и повече долара годишно. Един все по-нарастващ брой „обслужващи“ лекари предлагат достъп до мобилните си телефони и получаване на незабавен час за преглед за пациенти, съгласни да плащат годишни такси от 1.500 до 25.000 долара.

– Правото да се изпрати в атмосферата един кубически метър въглероден двуокис: 10,50 долара. Европейският Съюз ръководи пазар за емисии на въглероден двуокис, който позволява на отделните компании и страни да търгуват с правото да се замърсява атмосферата.

– Правото да се емигрира в Съединените щати: 500.000 долара. Чужденците, които инвестират 500.000 долара и създадат поне десет пълни работни места в някой район с висока безработица, получават с предимство зелени карти за постоянно жителство в САЩ.

Не всеки може да си позволи такива неща. Но в наши дни има множество нови начини да се печелят пари. Ако имате нужда от допълнителни приходи, ето някои нови възможности:

– Продайте мястото на челото си за слагане на постоянна реклама: 10.000 долара. Една самотна майка от Юта, която имала нужда от пари за образованието на сина си, е получила 10.000 долара от онлайн-казино, за да се постави на челото ѝ татуировка с уеб-адреса на казиното. Временни татуировки също носят пари, но значително по-малко.

– Съгласете се да бъдете използван/а като морско свинче при експериментите с нови лекарства: 7.500 долара. Заплащането може да бъде по-високо или по-ниско, в зависимост от процедурите, които се използват при тестването на лекарствата и предполагаемите странични ефекти.

– Отидете да воювате в Сомалия или Афганистан за някоя от частните военни фирми: до 1.000 долара дневно. Заплащането варира според квалификацията, опита и националността.

– Застанете да чакате на опашка пред Капитолия във Вашингтон, за да пазите мястото на някой лобист, който желае да слуша дебатите в Конгреса: от 15 до 20 долара на час. Лобистите плащат на компании, които наемат бездомни и други хора, съгласни да чакат вместо тях на опашката.

– Ако сте второкласник в някое от по-слабите училища в Далас, прочетете някоя книга: 2 долара. В опитите си да насърчават четенето, училищата плащат за всяка книга, която децата прочетат.

Живеем във време, в което почти всичко може да се купи и продаде. В течение на последните три десетилетия, пазарите – и пазарните ценности – започнаха да управляват животите ни както никога досега. Не сме стигнали до това състояние в резултат на някакъв съзнателен избор. Изглежда почти така, сякаш по някакъв начин то се е изсипало върху нас.

С края на Студената война пазарите и пазарното мислене получиха неоспорим престиж, и това беше нещо разбираемо. Никой друг механизъм за организиране на производството и разпределение на стоките не е толкова успешен при създаването на богатство и благополучие. И все пак, докато един все по-голям брой страни по целия свят приемаха пазарните механизми като определящи за икономиките си, заедно с това се случваше и нещо друго. Пазарните ценности започваха да играят една все по- и по-голяма роля в социалния живот. Икономиката се превръщаше в имперска област. Днес логиката на купуването и продаването вече се отнася не само до материалните блага. Тя все повече и повече започва да определя целия живот.

Годините, които ни доведоха до финансовата криза от 2008 бяха опияняващо време за вярата в пазарите и дерегулацията – това беше ера на пазарен триумфализъм. Ерата започна през ранните 1980 години, когато Роналд Рейгън и Маргарет Тачър заявиха пред света убеждението си, че пазарите, а не правителствата, са ключа към благоденствието и мира. И това продължи с приятелски настроения към пазарите либерализъм на Бил Клинтън и Тони Блеър, които донякъде смекчиха, но и консолидираха увереността, че пазарите са най-важното средство за достигане на публичното благо.

Днес тази увереност е поставена под въпрос. Финансовата криза не само постави под съмнение способността на пазарите да разпределят рисковете ефективно. Освен това тя усили едно (вече широко разпространено) усещане, че пазарите са се откъснали от морала, и че ние се нуждаем от нещо, което отново да ги свърже с него. Но не е съвсем ясно какво точно означава това, или по какъв начин трябва да работим за достигането му.

Някои твърдят, че моралният недостатък, заложен в ядрото на пазарния триумфализъм, е алчността, която е довела до безотговорно поемане на рискове. Решението, според това гледище, е да се държи алчността под контрол, да се настоява за по-голяма отговорност сред банкерите и мениджърите от Уол Стрийт, и да се прокарат разумни регулации, които да предотвратят появата на друга подобна криза.

Но това е само частична диагноза, в най-добрия случай. Вярно е, че алчността е играла значителна роля при финансовата криза, но при все това тук става дума за нещо по-голямо. Най-важната промяна, която се случи през последните три десетилетия, беше не някакво необяснимо нарастване на алчността. Тя се състоеше в проникването на пазарите и пазарните ценности в сфери от живота, традиционно управлявани от не-пазарни норми. За да се противопоставим на това състояние, ние се нуждаем от нещо повече от ругатни по адрес на алчността. Онова, което ни е нужно, е публичен дебат относно това къде е, и къде не е, мястото на пазарите

Нека да помислим например за масовото разпространение на училища, болници и затвори, изградени с цел печалба, или пък все по-голямото отдаване на военния бизнес в ръцете на частни предприемачи. (В Ирак и Афганистан частните наемници вече числено превъзхождат официалните американски войски). Нека да помислим за изместването на обществените полицейски сили от частни фирми по сигурността – особено в САЩ и Великобритания, където броят на частните охранители е почти двойно по-голям от онзи на полицаите.

Или за агресивния маркетинг, с помощта на който фармацевтичните фирми предлагат лекарства, подлежащи на рецепти, директно на потребителите – една практика, днес преобладаваща в САЩ, и забранена в повечето други страни. (Ако някога сте гледали рекламите по време на вечерните новини, сигурно ще бъдете извинени, ако сте помислили, че най-голямата здравна криза в света понастоящем засяга не болните от малария или други епидемични болести, а смущения в ерекцията на мъжете).

Нека помислим и за проникването на рекламния бизнес в обществените училища, от автобусите до коридорите или столовите им; продажбите на „правото на име“ за паркове и обществени места; размитите граници между новини и реклами в днешната журналистика, които вероятно ще се размиват още повече в изострената борба за оцеляване на вестници и списания; за маркетинга на „дизайнерски“ яйцеклетки и сперма, подпомагащи хората със съответни проблеми; купуването и продаването, от компании и цели страни, на правото за замърсяване на околната среда; системата на финансиране на избирателните кампании в САЩ, която се приближава до директното купуване и продаване на избори.

Тези използвания на пазарите като средства за разпределяне на ресурсите в областите на здравеопазването, образованието, обществената и национална сигурност, криминалното правораздаване, защитата на околната среда, свободното време, собственото ни размножаване и други социални блага, бяха нещо нечувано допреди тридесетина години. Днес вече ние ги възприемаме като нещо естествено.

Но защо да се тревожим от това, че се движим по посока на общество, в което всичко е за продан?

По две причини. Първата е неравенството, а другата – корупцията. Нека се спрем първо на неравенството. В едно общество, в което всичко е за продан, животът е по-труден за хората с ограничени средства. Колкото повече неща могат да купят парите, толкова по-голямо значение има богатството – или неговата липса. Ако единственото предимство на богатството би била възможността да се купуват яхти, спортни коли и луксозни пътешествия, неравенствата в доходите и богатството биха имали по-малко значение, отколкото го имат днес. Но когато парите могат да купуват все повече и повече неща, разпределението на доходите и богатството придобива все по-голямо значение.

Втората причина, поради която би трябвало да се въздържаме от отдаване на всичко за продажба е по-трудна за описване. Тук става дума не за неравенството и справедливостта, а за разяждащата тенденция, присъща на пазарите. Поставянето на цена върху хубавите неща в живота може да ги развали. Това е така защото пазарите не само разпределят благата; освен това те изразяват и насърчават определен вид отношения към стоките, които се разменят. Плащането на децата, за да четат повече, може наистина да ги накара да четат, но може и да ги научи да виждат в четенето досадна и неприятна работа, а не развлечение. Изпращането на чуждестранни наемници да водят нашите войни може и да спаси животите на наши граждани, но може и да подкопае значението на гражданството като такова.

Икономистите често предпоставят, че пазарите са нещо инертно, че те не засягат стоките, които се разменят. Но това не е вярно. Пазарите си имат свой белег. Понякога пазарните ценности изместват непазарни такива, които са важни и заслужават поддръжка.

Когато вземем решението, че определени блага могат да бъдат купувани и продавани, заедно с това ние решаваме, поне имплицитно, да ги третираме като стоки, като инструменти за печалба и употреба. Но не всички блага получават подобаваща оценка по този начин. Най-очевидният пример за това са човешките същества. Робството е било толкова отвратително защото е третирало човешки същества като стока, като нещо, което може да се купува и продава по пазарища. Такова третиране не е в състояние да оценява човешките същества като личности, заслужаващи достойнство и респект; то вижда в тях само инструменти за печалба и обекти за използване.

Същото може да се каже и за други ценни блага и практики. Ние не разрешаваме купуването и продаването на деца, независимо от това колко труден може да е процеса на осиновяване или колко силно може да бъде желанието на евентуалните родители. Дори и ако възможните купувачи биха се отнасяли към детето отговорно, ние се безпокоим, че един евентуален пазар на деца ще изразява и насърчава погрешни начини за тяхното оценяване. Децата с право се разглеждат не като потребителски стоки, а като същества, заслужаващи любов и грижа. Или нека вземем друг пример – правата и задълженията на гражданството. Ако сте призовани за участие в съдебна комисия (жури), вие не можете да наемете заместник, който да извърши това вместо вас. Нито пък е позволено на гражданите да продават гласовете си, макар че за тях може и да има купувачи. Но защо не? Защото ние вярваме, че гражданските задължения не са частна собственост, а обществена отговорност. Да се отдават под наем за тях означава да бъдат принизявани и омаловажавани, да бъдат оценявани по грешен начин.

Тези примери илюстрират нещо много по-мащабно: някои от хубавите неща в живота биват принизени, ако бъдат превърнати в стока. Така че, за да решим къде е, и къде не е, мястото на пазарите, ние първо трябва да решим как ще оценяваме благата, за които става дума – здравеопазването, образованието, семейния живот, гражданските задължения и т. н. Това са морални и политически, а не просто икономически въпроси и проблеми. За да ги решим, ние трябва да дебатираме, случай след конкретен случай, тяхното морално значение, и правилния начин на оценяването им.

Това е дебат, който ние не водехме по времето на пазарния триумфализъм. И в резултат на това, без да го осъзнаваме особено ясно – без изобщо някога да решим, че има нужда от това – ние се придвижихме по пътя от пазарна икономика към пазарно общество.

А разликата между тези две неща е следната: една пазарна икономика е средство – ценно и важно средство – за организиране на производителните ни способности. Пазарното общество, напротив, е начин на живот, при който пазарните ценности се просмукват във всеки аспект на човешките стремежи и усилия. Това е място, където социалните отношения са оформени по образ и подобие на пазара.

Големият липсващ дебат в днешната политика е онзи за ролята и мястото на пазарите. Какво точно желаем ние: пазарна икономика или пазарно общество? Каква точно роля трябва да играят пазарите в обществения живот и личните отношения? Как можем да решим кои блага могат да бъдат купувани и продавани, и кои трябва да бъдат управлявани от непазарни ценности? Кои са местата, по които властта на парите не бива да бъде всеопределяща?

Но дори и ако се съгласите, че действително има нужда да се заемем с големите въпроси за моралността на пазарите, вие може би ще продължите да се съмнявате, че публичният дебат е правилното средство за търсенето на техните отговори. Това е справедливо безпокойство. Във време, в което политическите спорове се състоят най-вече от състезания по надвикване по кабелните телевизии, партизански сарказми по радиостанции и идеологически борби из залите на Конгреса, е трудно човек да си представи разумен обществен дебат по такива противоречиви морални въпроси като правилния начин за оценяване на човешкото размножаване, децата, образованието, здравеопазването, околната среда, гражданството и други блага. Аз вярвам, че такъв дебат е възможен, но само ако се съгласим да разширим базата на обществения дискурс и се заемем по-открито с конкурентните представи за това какво точно е добрият начин на живот.

С надеждата да избегнем сектантски спорове, ние често настояваме гражданите да оставят зад себе си моралните и духовните си убеждения, когато навлизат в обществената сфера. Но нежеланието да се допуснат в политиката спорове около добрия начин на живот ни доведе до непредвидени последствия. То помогна да се разчисти пътя за пазарния триумфализъм, и за продължаващото господство на пазарното мислене.

По свой собствен начин, пазарното мислене също изпразва обществения живот от морални спорове. Част от привлекателността на пазарите се състои в това, че те не изказват оценки върху предпочитанията, които задоволяват. Те не питат дали някои начини за оценяване на благата са по-добри или по-достойни за уважение, от другите. Ако някой желае да плати за секс, или бъбрек, а някой друг зрял и свободно избиращ индивид е съгласен да продаде търсената стока, то единственият въпрос, който задава икономистът е „Колко?“ Пазарите не размахват показалци. Те не правят разлика между предпочитанията, които заслужават уважение и ония, които не го заслужават. Всяка от страните в една сделка решава сама за себе си каква ценност да вложи в нещата, подлежащи на размяна.

Това неосъдително отношение към ценностите лежи в самото ядро на пазарното мислене и обяснява голяма част от неговата привлекателност. Но нежеланието ни да се впускаме в морални и духовни спорове, заедно с прегръщането на пазарите, си има своя собствена и тежка цена: то лишава обществения разговор от морална и гражданска енергия, и допринася за възприемането на технократски, мениджърски политики, направляващи много от днешните общества.

Един дебат около моралните граници на пазарите би ни помогнал да решим, като общество, докъде те служат на общественото благо и къде не са на мястото си. Да се мисли за подходящото място на пазарите изисква да се мисли заедно, публично, за правилния начин на оценяване на социалните блага, на които държим. Би било глупаво да се очаква, че един по-морално натоварен публичен дебат, дори и в най-добрата си форма, може да доведе до съгласие по всеки от разискваните въпроси. Но той при всички случаи ще доведе до по-здравословен публичен живот. И той ще ни накара да осъзнаем по-ясно цената, която плащаме за живота в едно общество, в което всичко е за продан.

Източник

Майкъл Сандел, политолог и политически философ от Харвард, е автор на „Какво не могат да купят парите: Моралните граници на пазарите, от която е адаптиран този текст.

Коментари (50)

- 02-04-2012|Асен Кънев – Комунитаризъм за продан

Доста зловещ текст. Крипто-фашизоидното отричане на свободния избор както в икономиката, така и в личния живот.

- 02-04-2012|Златко

Не бих се учудил, ако някое изследване покаже, че едни от най-често подхвърляните думи в ситуации на принципно несъгласие с някого, са производните на „фашо-“. Звучи категорично, ясно и някак окончателно. Предполагам, че психологическото съображение, поясняващо, че само човек, недостатъчно сигурен в собствените си позиции, може да се нуждае от едно толкова рязко и лишено от съдържание отрицание, е прекалено фино за човеците, пишещи по такъв начин. „Фашо“ означава просто и ясно: „с теб няма да говоря. Ти не си човек.“

И от двете страни…

А инак би ми било интересно да се проследят психологическите корени на идейния радикализъм, толкова характерен за нашите широчини. И „преди“, и „сега“. Ние винаги сме за ясни и прости неща. По-руснаци от руснаците, по-американци от американците… Дали всичко това е обяснимо чрез традиционната теза за националните комплекси и подсъзнателния опит за компенсация, или зад него се крият и по-сложни неща, като например липса на нюансиран (или изобщо някакъв) обществен разговор, който да покаже на новите идеолози, че освен това мнение може да има и други, мноооого други, и че удивително много от тях се основават на образованост, познания и позиции в света, които са далеч, далеч над онези, принуждаващи родния идеолог да приключва разговора с дежурното „фашо“… Без ни най-малък респект пред имена, позиции или каквото и да било.

„Да ви пикая на Харварда“, както би казал нашенският идеолог.

- 02-04-2012|Асен Кънев – Да коментираме текста, а не коментаторите

Сандъл е знаково име за политическата философия на комунитаризма, а идейната връзка на комунитаризма с тоталитарните форми на социализма са очевидни не само за мен. Съчетанието на характерната за левицата държавната намеса в икономиката с културния консерватизъм на десницата е нещо наистина зловещо за хора с личен опит от „реалния социализъм“.

В този блог коментара за комунитаризма е достатъчно нагледен:

http://asderathoslchaimamericanleft. blogspot. com/ 2010/01/communes-and-collectives. html

- 03-04-2012|Златко
Цитат:

Да коментираме текста, а не коментаторите

Бих се радвал, наистина. Дотук и в двата си коментара вие се задоволихте с това да наричате автора на статията с различно агресивни имена. Бихте ли казали и нещо по-конкретно по съдържанието на текста, ако обичате? Инак се чувствам прекалено много като в едновремешните лекции по научен комунизъм, когато беше достатъчно някой да бъде наречен, примерно, „…. ист“, за да бъде отхвърлено всичко казано от него (без някой от аудиторията да го е чел, разбира се).

Все се надявам нещичко да се е променило от ония времена насам…

- 03-04-2012|Майя Маркова – Да направя опит…

Статията на Сандъл съобщава факти, някои от които интересни и малко известни, и подтиква към размисъл. Това е най-положителното, което мога да кажа за нея.

Ще направя опит да я критикувам, без да наричам автора ѝ с разни епитети. Но това е трудно. Защо? Защото самата теза на статията, т. е. позицията на автора почива на неговата личност и по-точно на специалното място, което заслужава неговата личност. Нещо, което вероятно остава неосъзнато както от тези, които дават признание на автора, така и от самия автор.

Според Сандъл пазарът принизява хубавите неща в живота и затова ролята му трябва да се ограничи. Добре. Но как да решим докъде да се простира ролята на пазара и въз основа на какви критерии да решаваме в случаите, от които изключваме пазарните отношения? Отговорът е пределно ясно – питайте автора, той ще ви каже.

Да, Сандъл знае всичко. Знае, че на жена, родена без матка, не се полага собствено дете, освен ако друга жена не се навие да ѝ го износи безплатно. Знае, че да държиш затворник в една килия с други, готови да го пребият (а може би, с извинение, и нещо по-така да му направят) е неделима част от истинското Правосъдие. Знае, че не трябва участниците в експериментални медицински изследвания да бъдат компенсирани с пари за риска, който поемат. И т. н.

Някога Шаляпин беше казал за болшевиците (по това време отскоро на власт): „И главното е, че всичко знаят тези наши руски умници. Знаят как да превърнат гърбавия мужик в Аполон Белведерски, знаят как да научат заека да пали кибритени клечки, знаят какво му трябва на този заек, за да бъде щастлив, знаят какво ще им трябва на потомците на този заек след 100 години, за да бъдат щастливи.“ По-скорошен пример са евро-бюрократите, които знаят какво им трябва на кокошките, за да бъдат щастливи.

Авторитарността на позицията на Сандъл и явното желание тя да бъде наложена на несъгласните със сила обяснява защо на Кънев тя се струва зловеща и фашизоидна. А е крипто-, защото е заявена не ясно и направо, а завоалирано. Когато такива неща се прокарват завоалирано, белким потенциалните жертви не разберат за какво иде реч, докато не стане твърде късно, аз много се дразня. Макар че това не винаги е от макиавелизъм – много хора просто не могат да се изразяват ясно, а други с основание мислят, че неясните приказки (без значение какво се казва) повишават авторитета.

- 03-04-2012|Златко – re: Да направя опит…
Майя Маркова писа:

Но как да решим докъде да се простира ролята на пазара и въз основа на какви критерии да решаваме в случаите, от които изключваме пазарните отношения? Отговорът е пределно ясно – питайте автора, той ще ви каже.

…

Авторитарността на позицията на Сандъл и явното желание тя да бъде наложена на несъгласните със сила обяснява защо на Кънев тя се струва зловеща и фашизоидна.

Не виждам основания за такова твърдение, поне изхождайки от този текст. Основното твърдение, доколкото съм в състояние да преценя, е че някакъв консенсус може да бъде достигнат единствено чрез обществен дебат. Каква авторитарност има в това?

А инак, ако трябва да спорим чрез методите на довеждане на нещо до абсурд (което ми се струва определящо за досегашните мнения), то поведението на онези нещастни хора, от малцинства или не, които по едни или други причини са доведени дотам, че продават децата си, не е нищо друго освен израз на здрав разум и желязна пазарна логика.

Абсурдите, приписвани на отсрещната страна, не са особено добър показател за независимостта на собственото мислене, уважаеми разномислещи. Ако те доказват нещо, то най-често това е силното желание на спорещия да представи опонентите си в абсурдна светлина. Но дали от това има някаква полза?

- 03-04-2012|Златко

Ще си позволя да цитирам тук малко по-обширни части от текста, които намирам доста убедителни и разумни. Бих се радвал, ако успеете да ми посочите по какви точно причини вие все пак ги намирате неприемливи и смятате, че си имате работа с авторитарен мислител.

Ето това например:

Цитат:

В едно общество, в което всичко е за продан, животът е по-труден за хората с ограничени средства. Колкото повече неща могат да купят парите, толкова по-голямо значение има богатството – или неговата липса. Ако единственото предимство на богатството би била възможността да се купуват яхти, спортни коли и луксозни пътешествия, неравенствата в доходите и богатството биха имали по-малко значение, отколкото го имат днес. Но когато парите могат да купуват все повече и повече неща, разпределението на доходите и богатството придобива все по-голямо значение.

И още:

Цитат:

Икономистите често предпоставят, че пазарите са нещо инертно, че те не засягат стоките, които се разменят. Но това не е вярно. Пазарите си имат свой белег. Понякога пазарните ценности изместват непазарни такива, които са важни и заслужават поддръжка.

Всички ние идваме от общество, в което логиката на пазара и пазарното мислене беше толкова яростно отричана, че – такова поне е собственото ми мнение, – всеки опит за поставяне под съмнение на тази логика, дори когато тя също е достигнала крайности, които изглеждат неприемливи, ни се струват като опит за завръщане към „тъмните времена“, към осъждането и отхвърлянето на всякаква самостоятелност, всякакво търсене на печалба и изгода. Но дали за това става дума?

Как мислите, коя е причината за това, че „Либерален преглед“ е единствено по рода си издание в България, почти без реална конкуренция (изключвам вестник „Култура“ и още няколко издания, които все пак съществуват, слава богу)? Дали това не е така просто защото областта на високата култура, на политико-културния дебат от по високо ниво, не е никакъв бизнес в България? И че на пазара просто няма интерес към такива неща? Означава ли това обаче, че от тях няма и нужда? Помислете какво би станало (какво всъщност става, защото то е ежедневие) с едно общество, в което почти всички приоритети – граждански, културни, политически, социални – се диктуват от краткосрочни, тясно пазарни интереси?

Царство на жълтата преса и чалгата, това се получава. Така че моля никой привърженик на чисто пазарната логика да не се оплаква от безкултурието, издивяването и чалгаризацията на България. Защото всички тези феномени са израз на перфектна пазарна логика. Това са нещата, за които хората са склонни да плащат – тва са и нещата, които пазарът предлага. За либерални лиготевини и нам кви си високи култури тук пари няма и няма да има!

Това е пазарът – гол и откровен. Останалото е въпрос на едно малко по-независимо и самостоятелно мислене, което може би ще си зададе въпроса: „Добре, но ако това е всичко, което пазарът може и иска да предложи, то не е ли време да си кажем, че не всичко трябва да се определя от пазара, и че има и трябва да има неща, от които обществото има нужда, ако и пазарът да не дава пет пари за тях?“

Има ли реална нужда и от либерални лиготии в България или всичко е пазар? Това е въпросът, поне според мен. И от неговия отговор, даден от интелигентни, решителни и склонни към действие хора, зависи и ще зависи бъдещето на тази страна. Останалото са размени на любезности по интернетски форуми…

- 03-04-2012|Асен Кънев – Ние вече бяхме там …

Ние вече бяхме там, където ни приканва Сандъл – в една не-пазарна иконимика и в едно не-пазарно общество. Това, което той не приема „Всяка от страните в една сделка решава сама за себе си каква ценност да вложи в нещата, подлежащи на размяна.“ има очевидна алтернатива – да решава някой друг. И кой ще е този друг – другарския съд, ОФ-събранието, партийното ръководство, референдум – тук отговорът е пропуснат небрежно.

Сандъл, повтаря марксистката теза, че доброволната размяна поражда неравенства, с което приема, че принудителната размяна би била по-ефективна или по-морална. Смята за неприемлива идеята, „че пазарите, а не правителствата, са ключа към благоденствието и мира“ и очевидно не вижда „приноса“ на правителствата за създаването на пазарните дисбаланси.

Не виждам нищо ново и оригинално в този притоплен и вече повкиснал тюрлю-гювеч.

- 03-04-2012|Златко

Онова, което не виждам аз, са достатъчни основания за приписване на Сандъл на греховете, в които го обвинявате, уважаеми Асене. Къде точно в този или някой друг текст намирате основания да твърдите, че Сандъл настоява върху генерално преосмисляне на свободата на размяна на блага или стоки, в някакъв марксистки или близък нему смисъл? Всичко, което се казва в този текст е, че обществото не може да разчита на пазара да определя ВСИЧКИ негови приоритети, просто защото интересите на пазара не са идентични с тези на обществото. Примерите, които дадох в по-горния си коментар, касаещ България, поясняват по-точно какво се има пред вид. Ето, да речем, обществото има интерес от това да се поддържа някакво по-високо ниво на културен, литературен и политически дебат, отколкото го прави, примерно, типичното жълто нашенско издание. Но пазарът няма интерес от това, тъй като прослойката, която може и би искала да плаща за нещо такова, е прекалено малка в и без това обеднялото до немай къде общество. Следвайки директната логика, към която ми се струва, че се придържате вие, би трябвало да кажем „ами толкова по-зле за обществото; пазарът знае по-добре“. Оказва се обаче, че тази политика и умонагласа е самоубийствена, тъй като води до пълно обезкултуряване и подивяване на обществото. Това според мен е един доста очевиден пример за смисъла, в който твърденията на Сандъл са не само разумни, но и просто без алтернатива. Бихте ли ми изтъкнали някакъв вид аргументи срещу това, което казвам тук, без непременно да отивате към абстракции и плашила от близкото минало, за които в този разговор дори не става дума. Вие самият смятате ли например, че българският пазар за новини и информация, такъв какъвто е в момента, може да гарантира някакво нормално развитите на това общество, без намесата на НЕПАЗАРНИ механизми и политики, които да променят приоритетите ПРОТИВНО на пазарните тенденции, които водят към джунглата? Какво бихте казали в отговор на един такъв напълно конкретен, лишен от идеологически клишета, въпрос?

- 03-04-2012|Златко

Между другото, понеже винаги се намират доброжелатели, които тълкуват едни или други мои думи както намерят за добре, бих искал да подчертая изключително дебело, че никога не съм опитвал, нито пък смятам да го правя в някакво обозримо бъдеще, да търся каквито и да е помощи, субсидии или друга финансова подкрепа от българското правителство. Не съм български гражданин, с България ме свързва единствено произхода, езика и образованието ми, както и необяснимата и за самия мен потребност да върша нещо за това място, за тези хора, напук на всякакви пазарни реалности. Предполагам, че това е единствената мотивация, която може да предложи някакъв тип дългосрочна платформа за действие в тази обстановка и това обкръжение. Култура, напук на всички пазарни или други български реалности. Култура дори и за ония, дето се хващат за кобура. Алтернатива няма, няма и да има скоро. Всички хора, които очакват, че пазарът в България може да предложи нещо друго освен чалгаризация и пожълтяване, поне в областите, свързани с масово потребление, живеят някъде из книгите на Айн Ранд вместо на мястото, където са родени. Такова поне е собственото ми разбиране за нещата…

- 03-04-2012|Боримир Дончев

Статията е напълно уместна и за почти всичко съм напълно съгласен. Мисля си, че пазар отдавна не съществува. Поне във смисъла на конкуренция, състезание, та дори и като регулатор. Пазарът отдавна е натоварен със всякакви „извънпазарни фактори“, дори и политически. Вземете който и да е търг и ще прочетете купища дискриминиращи клаузи, водещи до отпадането на по-дребните „играчи“. Къде е тук пазарът? Всичко е завоалирано зад изящни термини – от „доказване на капацитет“ до всякакви варианти на „short list“- ове. Целта е ясна – само определени „доказани играчи“ да могат да участват. Всъщност това си е своеобразен „пазарен тоталитаризъм“. Всъщност това го имаше и при соц-а – само „утвърдените“ имаха правото да … Според мен сегашният икономически ред в света изцяло е „усвоил“ похватите на соц. системата и успешно ги доразвива… Свежите репортажи за някой, който от нищо е успял, е нищо повече от пропаганден трик, за да … потвърди правилото. Ами изискванията за най-ниска цена… Тук ми идва на ума големия скандал с фалшивите накладки за Пежо, произведени в Китай. Оказа се, че са произведени от пресована … трева!!!!! Ето го пазара – евтини, същите на вид, но могат да ви костват … живота!

Абсолютизирането на пазара вече не върши работа. Необходима е нова парадигма, тъй като настоящата икономическа такава си е от … XVIII век. Светът вече е друг.

- 03-04-2012|Златко

Самият аз бих предпочел да се дистанцирам (с уважение) от последното мнение тук, тъй като, наивно или не, продължавам да считам пазара и конкуренцията за единствените исторически доказани и работещи механизми на прогреса и развитието. В такъв смисъл примерите за злоупотреби с едни или други форми на монополна власт не доказват нищо – тях ги е имало, има ги и винаги ще ги има, както я има и свободата на пазара и конкуренцията. Въпросът е не в това дали има някаква друга, радикална алтернатива – както според мен ПОГРЕШНО тълкуват идеите на автора неговите тукашни критици – а в това докъде се простират границите на неговата функционалност. На този свят вълшебства няма, няма и универсални решения. Пазарът си има свои граници, както и всяко друго човешко изобретение. Да се отричат тези граници или пък да се набеждава всяко тяхно посочване като един вид съзаклятничество, опитващо се да потегли „света“, „цивилизацията“ или „човечеството“ назад, не е нищо друго освен нова форма на общи, не вършещи никаква конкретна работа, приказки, точно по тертипа на комунистическата или друга схоластика. Пазарът не е религия, а инструмент. Това според мен е най-важното. Човек не бива да си създава кумири. Комунистически, капиталистически, каквито и да са. Няма алтернатива на мисленето със собствената глава – и за радост, и за съжаление.

- 03-04-2012|Асен Кънев – re:
Златко писа:

Вие самият смятате ли например, че българският пазар за новини и информация, такъв какъвто е в момента, може да гарантира някакво нормално развитите на това общество, без намесата на НЕПАЗАРНИ механизми и политики, които да променят приоритетите ПРОТИВНО на пазарните тенденции, които водят към джунглата? Какво бихте казали в отговор на един такъв напълно конкретен, лишен от идеологически клишета, въпрос?

Това, което имаме е една пародия на пазар: частната собственост е незащитима, свободата на конкуренцията е непостижим блян, това което е предмет на размяна за собствениците на медиите не са новини, анализи, коментари а платен PR. Това се отнася за традиционните печатни и ефирни медии – случайно или не попадащи в обсега на специализирани държавни регулаторни органи. Тъжна картина в значителна степен дължаща се точно на“НЕПАЗАРНИ механизми и политики“.

В интернет пространството конкуренцията е значителна, срещат се сериозни анализи и коментари, основните приходи идват по класическата медийна схема – от рекламодатели за достъп до аудиторията.

Съгласен съм, че пазарът не е религия – в него няма нищо свръхестествено. Но пазарът, разбиран като механизъм за постигане на динамична оптимизация на използването на ограничените икономически ресурси, основан на частната собственост и свободната конкуренция, е пътят от джунглата към цивилизацията.

Сандъл използва термина „пазар“ доста фриволно, придавайки му различен смисъл в различни контексти. „Пазарът“ не е живо същество и няма как да има интереси извън интересите на участниците в пазарния процес на размяна.

- 03-04-2012|Златко

Ок, тук вече съм склонен да се съглася, още повече, че рисковете, свързани с употребата на официални извънпазарни механизми в България винаги са непредсказуеми. Така че, може и в края на краищата да се окаже вярно, че е по-добре да има сегашната джунгла от неизяснени извънпазарни отношения, отколкото някаква джунгла от установени и узаконени такива. Трудно ми е да кажа. Но все пак се надявам да съм успял да внеса малко повече сдържаност в отношението към авторите и текстовете, които не се придържат стриктно към нео-капиталистическия канон, който ми се вижда превърнат в религия, поне сред известни интелектуалски среди в България. Това ме изпълва с доста силно недоверие, за мен то е вид комсомолска реакция със знак „минус“ отпред. Но не настоявам да имам право. Вече съм повече от щастлив, когато тук все пак се състои някакъв вид разговор, който да не завърши с дежурното „ай сиктир“. Това ми се привижда като доста сериозен прогрес.

- 03-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Ще си позволя да цитирам тук малко по-обширни части от текста, които намирам доста убедителни и разумни… Ето това например:

Цитат:

В едно общество, в което всичко е за продан, животът е по-труден за хората с ограничени средства. Колкото повече неща могат да купят парите, толкова по-голямо значение има богатството – или неговата липса. Ако единственото предимство на богатството би била възможността да се купуват яхти, спортни коли и луксозни пътешествия, неравенствата в доходите и богатството биха имали по-малко значение, отколкото го имат днес. Но когато парите могат да купуват все повече и повече неща, разпределението на доходите и богатството придобива все по-голямо значение.

Този откъс е значително по-ясен, отколкото е обичайно за обсъждания автор, и чудесно показва какво не одобрявам у него. Той (заедно с нашата Любослава Русева) недоволства, че „животът е по-труден за хората с ограничени средства“, и иска да преобразуваме обществото така, че „единственото предимство на богатството да е възможността да се купуват яхти, спортни коли и луксозни пътешествия“. Така поставената цел е социализъм par excellence. Хората от нашето поколение са я видели осъществена. Илф и Петров чудесно я описват в третата, последна част на „Златния телец“ – „Частно лице“. За младежите, които не помнят социализма, пък и „Златния телец“ не са чели, пояснявам: главният герой Остап Бендер чрез изнудване е станал милионер, но понеже живее в Съветския съюз, не може да купи с парите си практически нищо. Колите не се продават свободно, а се „дават“ на чакащите по списък, стая в хотел не може да се наеме от „частно лице“, защото всичко е резервирано за конгрес на почвоведите и т. н.

Сандъл, както и другите привърженици на социализма, просто не разбира функцията на парите. Разбира я Форд, на когото се приписва крилатата мисъл: „Хората работят за пари“. Докато светът вече четвърта година пъшка от икономическа криза, аз питам – можем ли да си позволим желаното от Сандъл общество, в което всички, които не държат на яхтите и луксозните пътешествия, могат да си позволят да не работят? (Въпросът е реторичен, разбира се.)

Необходимите непазарни неща се осигуряват по други начини. Някои – чрез държавно финансиране или/и принуда. Но те трябва да са възможно най-малко, трябва ли да обяснявам защо? Други (като „Прегледа“) – чрез доброволен труд и дарения. Извън темата бих вметнала, че авторите на полезни некомерсиални сайтове, каквито сме ние с теб, трябва да намерят или създадат нов тип благотворителни фондации, които да „осиновяват“ изоставени от собственика си лични сайтове; иначе какво става със създаденото от нас, когато останем без пари или умрем?

Повтарям – част от поставените от Сандъл въпроси са сериозни и заслужават обсъждане. Но това обсъждане следва да се прави за всеки случай поотделно, а не генерално – дайте да ограничим пазара и да го заменим с божеството Държава. Имам чувството, че Сандъл и Русева просто искат Държавата да размаха голямата тояга, за да попречи на всеки, който има повече пари от тях, да живее по-добре от тях. А това не ми се струва достойна гражданска позиция.

- 04-04-2012|Асен Кънев – Труден автор
Цитат:

„В едно общество, в което всичко е за продан, животът е по-труден за хората с ограничени средства.“

Дълбока мисъл. Просто не успявам да стигна до дъното ѝ.

Ако животът с ограничени средства е по-труден, то живота с неограничени средства следва да е по-лесен. Въпросът е кой може да си позволи живот с неограничени средства?

В общество, в което НЕ всичко е за продан, дали живота с ограничени средства е по-лесен, а живота с неограничени средства – по-труден?

А как ли е в общество, където НИЩО не е за продан, където от всекиго според способностите и всекиму според потребностите …?

Труден автор, не ми е по силите.

- 04-04-2012|Златко

Пак ще повторя, че голяма част от критиките, които чета тук, ми се струват директно обусловени от съответния личен опит, който ми изглежда ограничен до две реалности, и двете български: бившият социализъм и сегашният капитализъм. Но реалностите на капитализма са далеч по-разнообразни от черно-бялото противопоставяне на „пазар“ срещу „диктатура“, което чета тук. Ето например, аз живея в немската форма на капитализъм вече от двадесет години насам, и не се съмнявам ни най-малко, че, погледната откъм позициите на изказваната тук критика, тя е също толкова „държавно-социалистическа“, колкото вероятно са и предлаганите от Сандъл за обсъждане теми. Е и? Лош ли е германският капитализъм? А шведският, а финландският? Добре, ние нямаме техните температури, тяхната сдържаност, тяхната работоспособност и търпеливост, това мога да го разбера. Но защо пък трябва толкова упорито да настояваме, че всички тези форми на капитализъм и държавно устройство не са за нас? Кога станахме въглищари, кога ни почерня задника?

- 04-04-2012|Асен Кънев – форми на социализъм
Златко писа:

… Лош ли е германският капитализъм? А шведският, а финландският? Добре, ние нямаме техните температури, тяхната сдържаност, тяхната работоспособност и търпеливост, това мога да го разбера. Но защо пък трябва толкова упорито да настояваме, че всички тези форми на капитализъм и държавно устройство не са за нас? Кога станахме въглищари, кога ни почерня задника?

Защото водят към държавен фалит.

Като в Гърция, Испания, Португалия, Италия, кой е следващия …

Ако не фалираше, социализмът щеше да е нещо устойчиво. Това което се случи със съветската форма на социализъм, днес се случва пред очите ни със западноевропейската и американската форма на социализъм. Икономиките рухват под непосилния товар на патерналистката хипертрофирана „социална“ държава. Държавният „интелигентен дизайн“ се оказва неспособен за адаптация към еволюцията на икономическата среда, а за генетичните заболявания, уви, все още няма успешна терапия.

Историческия опит показа, че единствената успешна терапия на социализма е гладолечението.

- 04-04-2012|Златко

Е, не! Не бързайте да ме разочаровате така скоро, уважаеми. Тъкмо бях започнал да си мисля, че си имам работа с малко по-информирани, по-сведущи хора, и – хайдеее, посипаха се нашенските бисери. Дори и в това мъничко издание има достатъчно много материали, занимаващи се с кризата на Еврото, от които човек може да почерпи знание и информация. А „мащабни“ заключения о типа, който току-що предложихте тук – „край на формата на социализъм“… М-да, ще спестя и на вас, и на читателите определението, което се крепи на върха на езика ми…

Прочее, лек ден. Ако не друго, то поне ми остава надеждата да поразпръсвам малко талазите от подобно „знание“ с нещата, които публикувам тук.

- 04-04-2012|Асен Кънев

Дано помогне това с талазите, защото ако не помогне идва гладолечението. Като в Гърция …

Или като Лукановата зима или времето на Жан Виденов в България.

- 04-04-2012|Майя Маркова – Кой има право на мащабни заключения?

Златко, защо Майкъл Сандъл от Харвард да има право на мащабни заключения, а Асен Кънев от Симитли (примерно) да няма?

Нали уж Сандъл иска именно хора като Асен Кънев да се включат в „обществен дебат“ какво да се прави?

А може би в случая под „обществен дебат“ се разбира – плебеите да си чешат езиците, докато богопомазаните задкулисно и подмолно, зад гърба на народа, да нареждат какво да се прави.

Според Сандъл пазарът и пазарното мислене имат все по-голяма роля. Аз виждам точно обратното – днес пазарът не може да разчита дори на хилядолетната си опора, паричната единица. Дори в най-силните икономики всички участници в пазара са принудени непрекъснато да оцеляват в условия на огромна задлъжнялост и инфлация. Това деформира пазара, ерозира го. Виждаме и нещо друго – ерозия на демокрацията. Самата инфлация всъщност е ерозия на демокрацията, защото значи, че управниците харчат без мандат от народа. Но проблемът е много по-дълбок. Дори в най-утвърдените демокрации напоследък все повече важни промени се въвеждат, без народът да ги иска и без да ги одобрява. Не вярвам дори в една страна народът да иска политическа коректност, мултикултурализъм, селскостопански субсидии и права на животните. Тия неща някой като Сандъл ги решава на тъмно и ги налага на хората насила.

Пазарът има своите ограничения. Нещо повече, самият той и неговите ценности (а той ИМА ценности – напр. да купиш желаната стока, вместо да я откраднеш, или да продаваш стоките с честни етикети, вместо да ги сменяш, като срокът изтече) – не може да съществува, ако не се обляга на правова държава.

Но мисля, че последното, което ни трябва днес, е увеличаване на правомощията и сферата на действие (или радиуса на поразяване, ако щете) на държавата. Затова се нервирам, когато един умен или поне изключително образован и авторитетен човек не само предлага тази всеизвестна рецепта за бедствие, а и я предлага с непринуден тон, „небрежно пропускайки“ най-нелицеприятните елементи.

Ти питаш какво му е лошото на германския капитализъм и защо да не го възприемем. Ами, лошото му е, че този капитализъм от самото си зараждане има силни социални/социалистически елементи (Sozialpolitik). Според поне един виден автор (Мизес, „Всесилната държава“, here между Sozialpolitik и нацизма има причинна връзка. Кой ще гарантира, че ако присадим германския модел на наша почва, няма да повторим – в умален мащаб, разбира се – неговата еволюция? Аз също като теб не вярвам твърде много в прословутата българска толерантност.

- 04-04-2012|Златко

Майа, познаваме се отдавна, едва ли има нужда да си обясняваме неща, които (поне за мен) звучат елементарно.

Приказките от рода „това е край на социалната държава“ ми звучат точно като някакъв вид съвременен катехизис, нещо наизустено и несвързано с никакво по-задълбочено познаване на конкретните причини както за световната, така и за по-конкретната европейска финансова криза. Да не говорим пък за неща като „западноевропейската и американската форма на социализъм“, което, с молба за извинение, няма как да бъде наречено другояче освен „празни, та празни приказки“. В Западна Европа, за Америка пък изобщо да не говорим, няма социализъм. Има различни модели на социални системи, които уж биват погребвани постоянно, а продължават да съществуват, и слава Богу! (Говоря за Европа – в Америка има почти толкова социализъм, колкото и в Африка, ако ми бъде позволено на свой ред да побърборя така на едро). Изобщо, това хвърляне със замах на разни готови фрази в разговора, посочване на имена отпреди сто години като съвременни авторитети, идеологии, идеологии, идеологии… И познаване единствено на българската реалност, което е и единственото реално нещо зад цялата тази „начетеност“. Е, много моля! Светът нито започва, нито свършва с Искъро. Склонен съм да се съглася, че като типично южняшко-ориенталско общество България може би не е най-доброто място за експерименти с държавни форми на контрол над пазара. Но когато започнат да ми обясняват как обществото, в което живея, било загивало… М-да, тогава вече ме хваща яд – и според мен оправдано, защото това са приказките на онова хлапе, дето казало, че най-хубавото нещо на тоя свят е сиренето, щото баща му гледал веднъж как някой си бил ял сирене. Е малко по-скромно моля! Пак ще попитам: кога станахме кюмюрджии, кога ни почерня задника?

- 04-04-2012|Асен Кънев

Златко, понеже питаш за втори път, ще ти отговоря: не знам защо превеждаш текстове на червен задник като Сандъл, но да нариташ червен задник винаги е удоволствие, дори да е от Харвард. За което съм благодарен. Бъди здрав.

Апропо – 38 общи приятели във Фейсбук и дори 4 общи връзки в LinkedIn. Странно, изглежда имаме и общи неща.

- 04-04-2012|Златко

Така кажи, какво си го заусуквал, Асене? То не бяха финтове, не беше чудо. Пусни си гласа на воля, покажи си силата мъжка, балканска! Може пък и да ти поолекне, знам ли?

Хайде, със здраве!

- 04-04-2012|Златко

Между другото, ако беше си дал малко труд да прегледаш текстовете и източниците, които предпочитам, сигурно отдавна вече щеше да си регистрирал, че това тук е ляво издание, Асене (западно-ляво, а неизточно-дясно, каквито са повечето български сайтове с интелектуални мераци). Съответно и нямаше да си губиш времето с него.

Но все пак ти благодаря за това, че започна тук дискусията, защото предпочитам това, дето у нас му се вика „дискусия“ пред мъртвото мълчание, което е единствената ѝ алтернатива.

- 04-04-2012|Асен Кънев

Хора като мен, които предпочитат свободата пред сигурността и равенството в пространството на политическите ценности, се чувстват предизвикани от текстове, като този на Сандъл.

Все пак, горе вдясно си написал „свободни хора, свободни идеи“, а не „западно-ляво, а не източно-дясно“.

- 05-04-2012|Майя Маркова – много се разгорещихме

Не знам защо всички вложихме толкова емоции в тази дискусия. И покрай това може би сме набрали някои неща, които в действително не мислим. Златко, ти нали не мислиш сериозно, че в Америка има „почти толкова социализъм, колкото и в Африка“ – същата тази Америка, в която здравната каса плаща противозачатъчните на здрави-прави хора без оглед на дохода, само защото били здравно осигурени:

here

Много неща зависят от културата. Американците не смятат, че им се полага държавно предучилищно образование със символични такси. Затова го нямат. Българите пък не смятат, че им се полага някаква квазидържавна институция да им плаща противозачатъчните хапчета или презервативите. Самата идея за това би събрала очите на българина, дори ако е с леви убеждения.

Също така нали не мислиш сериозно, че новите текстове винаги са по-добри от старите? Особено пък в хлъзгавата област на обществените науки, където не виждам никакъв еднозначен напредък на мисълта.

Не съм казвала, че обществото, в което живееш, загива. Мисля обаче, че ти не разбираш (поне не и на емоционално ниво) как ние тук гледаме на това общество. През 90-те години то сложи пред нас бариера. Аз се отнасям с пълно разбиране към тази бариера, която отговаряше на интересите на Германия и на волята на германския народ. Но се опитай да се отнесеш с разбиране към факта, че тя остави много дълбок отпечатък в душевността на българите от моето поколение, дори на тези, които никога не са искали да емигрират. Грубо казано, бариерата за нас е всичко, което ни трябва да знаем за това общество. И не мисля, че е честно да хвалиш тези, които решиха да не споделят сиренето си с нас, а нас да упрекваш, че сме невежи, задето не знаем вкуса на сиренето.

Самият ти осъзнаваш, че в социалната сфера европейският Запад не може да ни помогне дори като образец за подражание. Не само защото нямаме достатъчно развита икономика, за да си позволим такива социални услуги, а и поради наличието на многобройно ромско малцинство, чието положение социалните услуги могат само да влошат.

- 05-04-2012|Майя Маркова – утопията за златното минало

Бих искала също да припомня твоя коментар към статията на Миног „Моралът и сервилният разум“:

here

„Всеки консерватизъм… се базира в същността си на една утопия – утопията, че „някога“ е било по-добре от „сега“.“

Макар че Сандъл едва ли би нарекъл себе си консерватор, текстът му е пропит от този дух. Колко хубаво беше в доброто старо време, когато имаше всеобща военна повинност, децата четяха, а безплодните женоря смирено търпяха участта, която Бог им е отредил…

(Не е ли забележително как, заговори ли се за сурогатно майчинство, левите интелектуалци показват пълно единодушие с християнските талибани? Като жена, и то свързана със света на инфертилитета – макар лично да не съм страдала от инфертилитет – прочета ли нещо такова, усещам не просто възмущение, а органично отвращение някъде във вътрешните ми органи. Може би в матката, моята собствена матка, върху която всезнайковците искат да налагат възбрани. Моля читателите да простят пристрастието ми.)

- 05-04-2012|Златко

Благодаря ти, Майа. Такива думи наистина ми помагат да разбера много от мотивите на хората в България, които инак ми остават недостъпни. Повтарял съм тази фраза толкова често, че сигурно вече е поомръзнала, но все пак изглежда си остава безспорна истина, че сит на гладен вяра не хваща – особено когато всеки от двамата смята, че гладен е другият.

- 05-04-2012|Златко

И още нещо: откровеност за откровеност, Майа. Моят живот е до голяма степен определен от това, че съм баща на дете с тежко увреждане. А това означава, че без щедростта на социална Германия той най-вероятно щеше да бъде приключил преди петнайсет години – по същия начин, по който приключват животите на хората с подобна съдба в България. И аз не мога да не смятам това за огромно цивилизационно достижение. Опитвам се да уважавам възгледите на хора като Асен, но си мисля, че свободата такава, каквато я разбират те, е свобода единствено за силни, здрави и агресивни хора. А огромната част от човечеството се състои от хора, които не са точно такива. Съжалявам, ако това звучи патетично, но моите собствени инстинкти са по-скоро на страната на унизените, оскърбените, отритнатите. И в това виждам една от задачите и на самия себе си, и на това издание – да защищава правата на онези, които имат нужда от защита. Силните и агресивните, както виждаме всеки ден, се оправят – ако е нужно, със зъби и нокти. Но за слабите, унижените, оскърбените, увредените, трябва да се грижи някой друг. И това е задача, на която не всеки е способен (особено пък ако е мъж). Е добре – аз с гордост заявявам, че не съм достатъчно мъж, за да мога да приема, че светът принадлежи само на силните и агресивните.

Впрочем, достатъчно…

- 05-04-2012|Майя Маркова – „За“!!!

Благодаря ти, подкрепям всяка дума от последния ти коментар!

- 06-04-2012|kawan

Тази статия е един доста неспокопсан опит на левичарството да обясни западащите морални ценности в съвременното общество с… пазара и пазарните стойности. Като онзи лаф „на крива ракета, космоса и пречи“ (перефразирам). Значи за лакомията и корумпираността на един човек не е виновен самият той, а пазара. Левичарството винаги е отричало личната отговорност на индивида; следователно за аморалните му постъпки следва да се намери друга причина – например влиянието на обществото или още по-добре влиянието на парите. Общо взето това е тезата на автора.

Преди време бях коментирал една друга статия пак тук, на този уебсайт. Ставаше дума за механизмът за разпространение на идеите, доколкото си спомням. Там, по подобен начин, авторът на онази статия правеше какви ли не еквилибристики само и само да изключи моралните ценности и норми при вземане на решение. И съответно личната отговорност на човек при вземане на решение.

Та, въпросът дали „парите развалят морала на хората“ съществува откакто са измислени парите. А дали тази статия дава отговор на този въпрос, нека всеки сам да прецени.

- 06-04-2012|Иван Рангелов

Големият провал на тази статия (а и на част от коментиращите) е в нагласата на автора да търси решение на проблемите в посоката „да ограничим“, „да спрем“ (пазарните отношения – за да не обхванат те и еди-коя си нова „важна“ сфера).

Или, както си го е формулирала накратко Майя по-горе: „Според Сандъл пазарът принизява хубавите неща в живота и затова ролята му трябва да се ограничи“

Да оставим настрана доколко това по принцип може да се приеме за „либерален“ подход (е, видях вече по-горе, че Златко най-сетне откровено е предефинирал изданието си от „либерално“ на „ляво“ – при това „западно-ляво“ – но все пак дори и в рамките на „западно-лявото“ все пак бихме могли да очакваме някакъв стремеж към обективност, нали?)

В представите на автора на статията „пазарът“ е някаква сила, която се движи напред и завоюва все нови и нови територии.

Всъщност, време е да погледнем нещата откъм другата страна и да се запитаме: кое е онова, което е в състояние да придвижи едно общество в някоя от двете алтернативни посоки: в посока към повече „пазарност“ – или обратно, в посока към по-малко „пазарност“?

За мен отговорът е лесен и очевиден: КУЛТУРАТА!

Културата, характерна за дадено общество. Или поне за някакво мнозинство в него

(защото, вече стана ясно, че всяко от малцинствата си има някаква своя си култура, за опазването на която „западно-левите“ са все много загрижени… затова наблягам на културата на мнозинството).

И за да не звуча прекалено абстрактно, веднага давам конкретен пример, от текста на статията: там се говори за „агресивния маркетинг, с помощта на който фармацевтичните фирми предлагат лекарства, подлежащи на рецепти, директно на потребителите“…

Да, фирмите ПРЕДЛАГАТ нещо – а от потребителите зависи дали ще го ПРИЕМАТ това нещо.

От КУЛТУРАТА на потребителите зависи!

Ако ти си човек, презрял традициите на своя народ (а тези традиции, например, включват употреба не на „лекарства“, а на билки) ти ще станеш жертва именно на „агресивния маркетинг на фармацевтичните фирми“…

А ако ти си човек, който предпочита всеки ден да гледа телевизия (за да е „в крак с времето“ и за да е „приобщен“ към глобалността) – то ти пак ще си повлиян от маркетинга на фирмите.

И обратно: ако ти си човек, който общува с хората около себе си, и научава именно от тях как всички те се справят с едно или друго свое заболяване (с или без едно или друго конкретно лекарство) – т. е. ако ти си човек, който разчита на СВОЯТА ОБЩНОСТ (на общността, към която той естествено принадлежи) – то тогава ти няма как да се повлияеш от маркетинга на фирмите.

Ако по същия начин разгледаме и другите конкретни примери на автора на статията, ще успеем да намерим и конкретните (основаващи се на съответната местна култура на традиционните местни общности), решения за всеки от поставените от автора проблеми.

- 06-04-2012|Златко

Иване, либералното и лявото се припокриват на Запад от повече от един век насам, още от Мил и Ръсел. Просто смесване на понятията е това, че идеите за свободата на пазара, проповядвани от около 50 години насам, са получили името „нео-либерализъм“, което кара недоучените да мислят, че либерализмът е икономическо учение. Така че „Златко най-после откровено…“ казва неща, които са всеизвестни. Учудването и твое, и на други посетители на сайта е резултат от образователните реалности на България, както обикновено…

- 06-04-2012|Златко

Има ли изобщо някой от последните коментиращи тук някаква представа за това какво на Запад се нарича ляво? Ляв е Обама, леви са западноевропейските социалдемократически партии, до скоро, поне допреди Блеър, за леви минаваха и английските лейбъристи. От пет години насам превеждам и предлагам тук почти само статии от най-либералните англо- и немскоезични издания (което означава и „леви“, ако предпочитате) – и в момента, в който го казвам на всеослушание, изведнъж се надига… какво, недоумение? Не сте единствените, ако това ви успокоява. В по-голямата част от източна Европа под „ляво“ се разбират остатъците от бившите комунистически партии, което води до още едно, допълнително объркване на идеологическата супа. А всъщност „лявото“ на Запад винаги се е асоциирало със защитата на нечии права – обикновено правата на индивида, поне през класическия период на либерализма, но в последно време все повече и повече правата на различни малцинства. И именно това прави „Либерален преглед“ още от самото си начало. Така че за някаква промяна не може да става и дума – списанието е това, което винаги е било. (А всъщност то винаги е било просветителско, преди всичко друго, но това, разбира се, е съвсем различна тема…)

- 06-04-2012|Асен Кънев – re:
Златко писа:

… Опитвам се да уважавам възгледите на хора като Асен, но си мисля, че свободата такава, каквато я разбират те, е свобода единствено за силни, здрави и агресивни хора. А огромната част от човечеството се състои от хора, които не са точно такива. Съжалявам, ако това звучи патетично, но моите собствени инстинкти са по-скоро на страната на унизените, оскърбените, отритнатите…

Освен на инстинктите, понякога хората разчитат и на разум си: има ли нещо по-унизително и по-оскърбително от това да нямаш свобода да се погрижиш за себе си и близките си? И не са ли оскърбените и унижените най-напред лишени от свобода?

Уважението към възгледи, отхвърляkни като погрешни или неморални не го разбирам. Мога до уважавам личност за житейски или творчески постижения, но не и заблудите ѝ.

Уважаваният от мен либерален политически писател и журналист Фарид Закария има кратък анализ на комунитаризма като политика и философия, която го определя общо взето като старо вино в нови мехове:

Цитат:

Communitarianism was supposed to be a third way, neither liberal nor conservative, that charted a new course for philosophy and politics. But as this primer suggests, it has become a collection of meaningless terms, used as new bottles into which the old wine of liberalism and conservatism is poured. Community means one thing if you are a conservative and another if you are a liberal--the same with civil society, and even bowling. Call it politics as usual.

http://www. slate. com/articles/briefing/articles/ 1996/07/the_abcs_of_communitarianism. single. html

- 07-04-2012|Майя Маркова – re:
Иван Рангелов писа:

…Фирмите ПРЕДЛАГАТ нещо – а от потребителите зависи дали ще го ПРИЕМАТ това нещо.

От КУЛТУРАТА на потребителите зависи!

Ако ти си човек, презрял традициите на своя народ (а тези традиции, например, включват употреба не на „лекарства“, а на билки) ти ще станеш жертва именно на „агресивния маркетинг на фармацевтичните фирми“…

Иване, абсолютно не съм съгласна с теб. Да, традициите на нашия народ (пък и на всеки друг народ, ако е за въпрос) включват употреба не на лекарства (защо слагаш кавички?), а на билки, които са неефективни и токсични. Традициите включват също така двуцифрена майчина и трицифрена детска смъртност. Те предписват да си носиш болното дете при попа да му почете (справка: „Една българка“ от Вазов – за жалост този важен момент от разказа се пренебрегва.) Не случайно аргументирането с традициите е официална логическа грешка.

И как може в епохата на развит пазар с изтънчено разделение на труда да призоваваш хората да загърбят лекарите, да хортуват помежду си за болежките, да си слагат диагнози и да си предписват лекарства, пардон – билки?

Според мен дори маркетингът на фирмите е за предпочитане. Не че го одобрявам.

- 08-04-2012|Иван Рангелов

Майя, не става въпрос да се загърбят лекарите – напротив, аз самият също не бих завел болно дете да му бае поп (въпреки че това едва ли ще му навреди)…

Става въпрос за нещо по-голямо (което мислех, че съм изразил достатъчно ясно по-горе), а именно: силата, която трябва да се изправи мощно и да противостои на пазарността, е не държавата – а културата („културата“ в най-общ смисъл – не „художествената култура“ от типа, който понякога четем тук, а цялостната култура на обществото – която, в крайна сметка, обуславя и поведението на крайния потребител).

Но много хубаво стана, че ме подсети за разказа „Една българка“

Защото дори и там човек, ако се вчете с внимание, може да открие нагласите, които позволяват на хората да се борят със стихиите на пазара.

Всъщност, целият разказ е пример за едно „анти-пазарно“ поведение на героите, и то от страна на всички действащи лица. Разказът започва, така да се каже, с описание на услугата“прекарване на хора от единия до другия бряг на река Искър с ладия“ – и никъде в текста не се отваря и дума например за това дали лодкарят заработва достатъчно, нито пък какви точно пари плащат преминаващите, дали цената е непосилна за тях или е напълно в техните възможности…

По-нататък: появява се нов, отново извън-пазарен фактор – няколко заптиета – които забраняват на ладиаря да обслужва определена категория пътници („гяури“). Баба Илийца обаче настоява да мине реката – и успява, при това отново по „извън-пазарен“ начин – използвайки предишно свое познанство с едното заптие („Пазарният“ начин би бил тя да предложи, там на място, някакъв подкуп – и ако се споразумеят, да се качи на ладията).

И така е и нататък – няма смисъл сега да преразказвам целия разказ, само ще спомена, че когато бабата занася детето при калугера, той отвръща сърдито (и анти-“традиционно“):

„Какво ще му правя аз, ако е болно?“

А бабата не губи надежда:

„- Ти няма нищо да направиш, но господ може всичко.“

И по-нататък авторът (Вазов) описва ситуацията на бабата с думите:

„Тя ще си плати, каквото прилича.“

Обърнете внимание как се разглежда цената за „услугата“ – тя не е определена от някакъв маркетинг, не е определена от някакъв глобален пазар – а „ще си плати, каквото прилича“, т. е. ще плати толкова, колкото изисква приличието – едно общоприето там, в рамките на местната общност, съгласие.

- 08-04-2012|Златко

За протокола: не съм, нито пък някога ще бъда, „против“ пазара. Чета тук препоръки за „противопоставяне на пазарността“, които ни връщат назад към времето на дядо Вазов – и започвам да си мисля, че може би наистина има основания за сериозни опасения от някакъв вид потапяне в комунално-утопически мечти, подобни на ония на руските народници отпреди век и половина. Не мога да кажа, че знам със сигурност къде се простира границата между смисления дебат относно границите на пазарната логика и потапянето в (според мен) напълно безсмислени мечти относно завръщане към някакво отдалечено „златно минало“ á la Rousseau, само че в нашенски, побългарен вид. При всички случаи ще продължавам да настоявам за мислене на пазара като част от реалността, тоест като нещо, което се нуждае от корекции, а не като нова религия. Но отказвам да приема каквито и да било народняшки утопии от вида, който изглежда се предлага по-горе. (Ще се прегърнат хората и ще започнат да си вземат един-другиму само толкова пари, „колкото е редно“…)

Толкова за баба Илийца и мечтите за комунално съжителство „като едно време“. Има обаче сериозни проблеми, които се нуждаят от сериозни дискусии – като например пълното изпростяване на българската култура, което според мен е резултат от чистата пазарност на културната сфера у нас. Остава си факт, че там, където масовото ниво е далеч по-ниско, отколкото е достатъчно за поддържането дори и на някакво подобие на култура, пазарът действа като гилотина – той изрязва всичко, което стърчи и дава възможности за развитие единствено на чисто масови феномени, което в сегашна България означава чалга. Разбира се, остава си надеждата, че с течение на времето – Господ знае колко десетилетия – и с постепенното забогатяване на обществото (отново – Господ знае кога), ще се появи някаква възможност и за съвместимо с пазара съществуване на малко по-висока култура. Но в момента е горчива реалност – животът на тази страна, и най-вече културният, се определя от желанията на маси, които живеят във времена отпреди век, и пазарът не само че не може да направи нищо против това, той е основният инструмент за утвърждаването му. Тоест, аз не съм съгласен, че чалгаризацията на България се дължи на някакви мрачни сили, които конспирират и държат пазара под собствен контрол. Поне в областта на културата не виждам никакви основания за подобни твърдения. Какъв контрол, когато масата сама се натиска само и единствено за чалга?

Ето това е темата, която вълнува самия мен. А инак идеологическите престрелки в тон „комсомолско събрание“, с изобличаване на врага, което не се интересува от нищо друго, освен от самото изобличаване – тия работи ги оставям с удоволствие на по-млади и по-пламенни момчета и момичета. Онова, от което имам нужда самият аз, е една по-жива, по-действена, по-висока култура. А култура не се постига с идеологически спорове, така си мисля.

Впрочем, да поживеем и да видим…

- 08-04-2012|Иван Рангелов

Златко, нали ти самият по-горе сам ясно се произнесе в полза на „намесата на НЕПАЗАРНИ механизми и политики, които да променят приоритетите ПРОТИВНО на пазарните тенденции, които водят към джунглата?“

Аз съм напълно съгласен, че такава „намеса на НЕПАЗАРНИ механизми и политики“ трябва да има и е добре да има.

Въпросът е: откъде трябва да идват тези механизми – „отгоре“ (от държавата) или „отдолу“ (от хората, обединени в някакви общности).

И горния пример, който съм дал (с Вазовите думи „ще си плати, каквото прилича“) е пример именно за един такъв „механизъм“. Може точно този конкретен механизъм вече да е остарял, може той вече да не действа – но това е пример за подобен механизъм. И ценното в него е, че той е изграден и е функционирал НЕ благодарение на държавата.

Това е важно, тъй като и днес (както и по времето на Османската империя, за което време Вазов пише) за мнозинството хора „държавата“ е все така нещо голямо, далечно и чуждо… А с евроинтеграцията сега вече държавата става дори още по-далечна и чужда…

(Пък и ти сам признаваш, че „рисковете, свързани с употребата на официални извънпазарни механизми в България винаги са непредсказуеми“…)

Защото ето и авторът (Сандъл) иска „да решим къде е, и къде не е, мястото на пазарите“- само че винаги стои въпросът как точно, на основата на какво, да вземем (ние – които точно „ние“? Какъв точно обхват ще има това „ние“?) едно такова решение?

И, разбира се, винаги остава да стои и следващия, дори още по-важен въпрос: след като издебатираме (както предлага Сандъл) първия въпрос (за мястото на пазарите) и се разберем и вземем решение КАКВО трябва да се прави, неизбежно се изправяме пред следващия въпрос: а има ли КОЙ да го направи? Има ли СИЛА, която да постави пазара „на мястото му“? Къде е тази сила – и каква е? (Ако изобщо я има в обществото налична – защото е напълно възможно и просто да я няма засега, още да не е възникнала).

Същото важи и за размслите ти по въпроса за „защитата на слабите“ – да, необходимо е да има „защита за слабите“ – но дали ще има КОЙ да осъществява тази защита? Нали този, който ще защитава СЛАБИТЕ, трябва той сам да е достатъчно СИЛЕН, за да върши тази работа!

Така че това е „диалектиката“ (извинявам се за остарялата дума) на въпроса и за мястото на пазарите, и за защитата на слабите – че реално погледнато, колкото си загрижен за слабите (и това ти изглежда като достойна и необходима позиция), дваж по-загрижен би трябвало да си за силните. Защото, ако някой ще помогне на „слабите“, то ще са „силните“, няма кой друг.

(Същото важи и за дебатите около Гърция, еврозоната и нуждата от спасяване: да, Гърция има нужда от спасяване – но трябва да си даваме сметка, че за да има днес кой да спаси Гърция, е било необходимо Германия да е, и то в продължение на десетилетия, именно това, което тя днес е! Защото е достатъчно да си представим какво щеше да е днес положението на цяла Европа, ако и Германия, също като Гърция, беше провеждала „гръцки“ тип икономическа политика и беше днес с „гръцки“ икономически показатели… Нали разбирате, че в такъв случай просто нямаше да има КОЙ да се захване да спасява Гърция, и Германия, и цяла Европа…)

- 08-04-2012|Златко

Единственото, което съм склонен да приема и дискутирам на сериозно, е залагането на приоритети на държавно и правителствено ниво (една умна културна и социална политика би трябвало да съумее да въведе такива закони или законопроекти, които да направят желаните промениизгодни). Това е формата на правителствена намеса, която съм склонен да приема. Пазарът, както и всяка друга човешка дейност, вероятно се направлява най-добре чрез умно поставени насърчения, а не чрез забрани или команди. А идеята за народните маси, които ще вземат нещата в собствените си ръце и ще оправят всичко, ме кара да мисля единствено за Бърдоквата Ивайло. По тия неща български експерт изглежда е Волен Сидеров, аз не ги разбирам много…

- 09-04-2012|Асен Кънев – re:
Златко писа:

Единственото, което съм склонен да приема и дискутирам на сериозно, е залагането на приоритети на държавно и правителствено ниво (една умна културна и социална политика би трябвало да съумее да въведе такива закони или законопроекти, които да направят желаните промени изгодни). Това е формата на правителствена намеса, която съм склонен да приема. …

Защо приоритетите и критериите на един държавен чиновник трябва да определят кои културни форми и творци да получават материално поощрение и кои да разчитат само на помощта на ценящите ги граждани? И как би реагирал, ако твоите естетически и морални приоритети не съвпадат с приоритетите на правителството в „една умна културна и социална политика“? А ако правителството реши, че има освен културни и религиозни приоритети?

Аз предпочитам държавната намеса да се ограничи единствено само в наистина общите потребности на гражданите от защитата на живота, свободата и собствеността им, а всичко останало да остави на свободния избор и личния интерес на гражданите.

- 09-04-2012|Златко – re: re:
Асен Кънев писа:

Аз предпочитам държавната намеса да се ограничи единствено само в наистина общите потребности на гражданите от защитата на живота, свободата и собствеността им, а всичко останало да остави на свободния избор и личния интерес на гражданите.

Това е реалността, която преживяваме днес, поне в областта на културата. А аз не я считам за особено задоволителна, именно поради властта на пазара…

А що се отнася до религията, то не случайно в повечето страни има разделение между държавата и религията, но не и между държавата и културата…

- 09-04-2012|Златко

Онова, което винаги ме смущава в подобни разговори и дискусии, е склонността на защитниците на свободния пазар да гледат на него като на някакво вълшебство, някакво чудо, което функционира (ако бъде оставено само на себе си) като един вид deus ex machina, независимо от желанията, стремежите и енергиите на участниците в него. Същото беше едно време и отношението към свещените крави на комунистическата идеология – като дойде „кУмунизма“ и изведнъж ще се появи някакъв напълно нов тип човек, дето никой не го е виждал и чувал, през цялата история на човечеството. Същия вид религиозност откривам и в умонагласите на твърдите пазарни проповедници – пазарът ще оправи всичко, ако само ги нямаше хората по него, дето му пречат. Остава си обаче факт, че на пазара съществуват не само сили, стремящи се към конкуренция и свободен обмен на стоки и идеи. Напротив, на пазара винаги има достатъчно много играчи и сили, които правят всичко възможно, за да защитят и увековечат собствените си интереси, обикновено в ущърб на цялото общество. И това е характеристика не само и единствено на изостаналите икономики и общества, към които принадлежи и България. Тенденцията към циментиране на монополи съществува навсякъде по света, включително и в най-силно развитите икономики, и в най-модерните отрасли (показателно в това отношение е мащабното изследване на американския изследовател Тим Ву „The Master Switch: The Rise and Fall of Information Empires“, в което той проследява властта на различни монополи върху американските информационни индустрии през последните сто години). Същите тенденции се наблюдават непрекъснато и у нас – на българския пазар идват международни фирми, които само след кратко време надушват накъде духа вятъра и сами започват да участват в картелни съглашения и сделки, защото всичко останало е пълна глупост в едно време и място, където ВСИЧКИ играчи играят без правила и ония, които се опитват да се придържат към тях, могат само да губят. С други думи: РАЗУМНОТО поведение на един такъв пазар е именно анти-пазарното, търсещото монополната изгода, търсещо възможности за унищожаване на конкуренцията и утвърждаване на реалните сили и тенденции, водещи към стагнация и власт на само няколко играчи. И онова, което апостолите на пазара според мен не разбират е, че няма кой друг освен правителството и държавата да се противопостави ефективно на тези процеси. Дори в Америка, „родината на свободата“, монополистките интереси са властвали над пазара на телекомуникациите почти през цлята история на съществуването му (до разбиването на АТТ в началото на 80-те години, но и след него, както показва книгата; същата битка в момента се води за осъществяване на монополна власт над Интернет).

За да го изразя пределно просто: именно убеждението, че пазарът „сам ще си свърши работата“ обикновено води до осъществяването на най-твърдите и „зли“ монополни структури. Държавата и добре осъзнатият, добре представен и добре осъществен обществен интерес са (не единствените, но най-ефективни) средства срещу тенденциите към монополизиране на пазарите. Ако пазарите можеха да оправят сами „бакиите си“, щеше ли да се стигне до абсурдната ситуация, при която в България цените на най-елементарните стоки от първа необходимост са по-високи от ония в Германия? „Невидимата ръка“ на Адам Смит може и да действа в течение на столетия, но в течение на собствените ни животи нейното въздействие се изразява най-често в това, че няколко по-големи хитреци си осигуряват предимства, които останалите плащат. Ей това според мен е най-често срещаната реалност на пазара и срещу нея няма кой друг да се противопостави освен държавата, тъй като тя е единственият изразител на общия интерес, и за добро, и за зло.

- 09-04-2012|Асен Кънев

Златко, очевидно в термина „свободен пазар“ влагаме различно съдържание. За т. нар. от теб „защитници на свободния пазар“ пазарът е една абстракция за социалните институции и отношения свързани с доброволната размяна на стоки и услуги, която прави възможна разделението на труда и оптималното динамично разпределяне на ограничените икономически ресурси. Аз не разбирам как не-доброволната размяна може да е атрактивна социална алтернатива в 21-век и нещо повече – такава алтернатива е заплаха за благоденствието на всеки отделен човек.

Примерите, когато стоки или услуги са по-високи в България отколкото в Германия, според мен се дължат именно на по-добрата пазарна среда в Германия – по-добра защита на правата на собственост и договорните отношения от страна на правозащитната система. Много малко са изключенията, при които монополното положение да не се придобива чрез законодателството или други форми на държавна намеса в икономиката. По правило много трудно е някой да изкриви пазара в своя полза без явната или срита подкрепа на държавен чиновник и много често зад „неуспехът на пазара“ прозира неуспех на правоохранителната или политическата система.

Метафората на Адам Смит за регулиращата функция на невидимата ръка на пазара остава вярна, но ако ръката не е в оковите на държавната регулация. Продължавам да съм убеден, че по същия начин и по същите причини, по които правителството е отделено от религията, то не трябва да се намесва и в икономиката.

- 10-04-2012|Майя Маркова – разхвърляни мисли

Златко, в последния си коментар ти говориш за мошениците, които искат да обсебят пазара в свой интерес, задушавайки конкурентите си и изнудвайки потребителите. Всички ги знаем тези мошеници – от дребните балкански тарикати до големите западни фирми, които някак много бързичко се балканизират, щом усетят, че не ги дебне ръката на Закона. Защитниците на свободния пазар също като теб искат държавата да се намесва срещу тарикатите, да пази правата на потребителя и лоялната конкуренция. Всички – сигурна съм – подкрепяме американските власти, които глобиха „Данон“ 21 млн. долара, задето фирмата рекламирала млекцата си като поддържащи редовен стомах, без да може да докаже това си твърдение.

Държавата е нужна да защитава субектите не само от насилие, а и от измама. Ако някой действа на пазара с груба сила или измама, пазарът ли е виновен или държавата, че не осигурява ред и правосъдие, което е основната ѝ функция?

Напълно съм съгласна, че държавата има и други функции и една от тях е да пази и подкрепя традиционната култура (музеи, библиотеки) и донякъде съвременната култура (театри, симфонични оркестри, училища по изкуствата).

Мисля, че гледаш твърде песимистично на способността на българското общество да поддържа култура. Моето мнение е, че ако държавата напълно оттегли подкрепата си, българската култура няма да се сведе до чалга, а „само“ ще се смъкне до своите корени – самодейността, любителството.

По-миналото лято ходих на фолклорния събор в Копривщица. Вечерта преди събитието бяхме отседнали в хотелче в Карлово (по-близо свободни места нямаше) и видяхме там участнички в събора, облекли носиите си за последна репетиция. Бях чела, че някои баби-самодейки месеци преди това шиели или плетели покривчици и други подобни изделия, та с парите от продажбата им да могат да отидат на събора. А на другия ден – просто трябваше да си там да видиш и чуеш. Изпълненията бяха приказни, а склоновете – изпъстрени със зрители, които съжаляваха, че не могат да бъдат навсякъде (поради големия брой участници бяха сложени няколко сцени).

Знам и за джаз- и рок-фестивали, но не мога да разкажа за тях от първа ръка, защото не съм била там. В софийските детски градини актьорски трупи идват да изнасят представления, а художници ръководят кръжоци по приложно изкуство. Професор по музика (Бойко Стоянов), който може да работи в Япония или Германия, вместо това ръководи музикалния живот в гр. Трявна.

За мен първото, което следва да направи държавата за културата, е да престане да „помпа“ икономическия цикъл. Защото, докато храна хората си купуват по всяко време, за култура дават пари само в добри времена. Кризата съсипа фондация „Традиция“, която обучаваше хора в трудно социално положение (деца от домове, самотни майки, хора с увреждания, роми) за изработват красиви занаятчийски изделия и после ги продаваше на доста високи цени. Преди известен брой години във велинградска таверна се наслаждавах на изпълнението на цигански състав – трима-четирима мъже с духови инструменти и една певица. Питам се там ли са още или са съкратени и са увиснали на социални помощи. Трябва държавата да се откаже от печатането на пари без покритие и игричките с лихвените проценти, за да е ясно за колко музиканти, художници и писатели има хляб в даденото общество.

- 10-04-2012|Златко

Искрено се надявам, че имаш право, Майа!

- 12-04-2012|EEEEEEEE – Защо бе Златко махна оценяването на коментарите?

Защо, бе Златко, мили, махна опцията коментарите да бъдат оценявани? Може би защото се оказваше, че ти винаги си с отрицателния вот, а някои други, чието мнение не ти допада, жънеха овациите на читателите?

- 13-04-2012|Златко

Ще се опитам да бъда компактен.

Първо: по мое мнение (а и не само), възможността за оценяване на коментарите въвежда тук във форума атмосферата на стадион, с всичките ѝ първосигнални емоции. Общо взето, това тук е място за надмисляне, а не за надвикване.

Второ: самият аз нямам нищо против да не бъда разбиран. До известна степен това е част от определението на работата ми. Инак тя не би могла да бъде наречена осбено „просветителска“, не мислиш ли?

Трето: по повод собствените ти щипливи коментари, които нещо зачестиха напоследък: Нерядко се питам дали комарите жилят само защото са толкова жадни за кръв, или по-скоро защото жадуват да получат малко внимание.

Толкова от мен…

- 25-06-2012|случайно попаднал

– Като чиста проба лаик харесах мненията на Боримир Дончев, Майя Маркова, kawan. Не бъркате ли пазар и начини на принуда или по точно казано политики на принуда. Защото, след като нещо липсва, следователно има и необходимост – т. е. незаета пазарна ниша. Логиката едва ли е колкото по-малко хора искат нещо, толкова по-безсмислено е то да се предлага, защото се изпуска определена печалба, а и търсенето на дадена стока може да се „възпитава“. Да не забравяме, че за често търсените стоки има конкуренция. Важна е страната, която принуждава и ограничава, а как ограничава с пазарни или не пазарни механизми, ефектът е сходен. Май вините жертвата за действията на насилника. Според мен така наречените интерси на пазара изкуствено се ограничават и изместват. В края на краищата пазара не съществува във вакуум и се влияе и от непазарни обстоятелства и натиск. Рекетът и измамата дали са част от пазарната икономика. Според мен по-опасна е логиката, според която не „всичко е за продан“, а за всичко се плаща и това е точно логиката на рекета и измамата, защото има невъзможни за притежаване или използване „неща“, каквито са въздуха или звездите. Да не говорим за недоброволните донори и отвличанията на хора, чийто впоследствие намирани или не тела минават първо през разни измислени аутопсии, които не е ясно дали не прикриват следи от предишни разрязвания и допълнително отблъскват близките, които виждат тялото едва след аутопсията. Нима няма данъци за всичко и то без изобщо да покриват нуждите, за които се твърди, че се отдържат. Според мен простата идея на сегашната система е чист рекет, при който за всичко да се плаща независимо дали е материално или не, необходимо или вредно и т. н. При това да се плаща, колкото се може повече пъти и то цена, нямамаща нищо общо и дори противоположна на реалната стойност. А влиза ли в сметките на кои държави докъде им стигат пипалата, с които смучат чужда кръв, за да се твърди, че еди коя си икономика има тези или онези качества. Факт е, че държавите имат определена пазарна функция и лице. Например всички знаят името на коя държава може да се замести с представата за банка или на коя с болница. Имате странна претенция за незаинтересованост и липса на друга мотивация, освен добро желание за дискусии. Ограничеността в преводите и обвързването им с идеологическа пристрастност носят съвсем друг смисъл. Нима идеологията не служи, за да маскира лицето на вастта. За щастие тази маска е временна и се протърква, затова властта има нужда от ново, още не протъркано и дамгосано от човешките съдби лице и всеки, който го осигури е добре дошъл.

Идеята за равенство сред българите

Автор: Владимир Свинтила

Настоящият текст е част от неиздадена книга на Владимир Свинтила, озаглавена „Социална психология на българите“. Става дума за запис на лекции, които той чете пред близки съмишленици, записани и подготвени за печат от Явор Ганчев. Това е изключително ценен текст с богата аргументация от социалната история на българите и точни изводи, незатъмнени от идеологически предразсъдъци. Читателите на „Литературен вестник“ ще преценят добре от каква важност би била една такава книга днес, когато за сетен път трябва да осмисляме проблематичната българска модернизация. Публикацията е в чест на 75-годишнината на Владимир Свинтила, която се навършва на 29 април т. г.

1.

Има една дълбоко вкоренена идея в българското съзнание, идеята, че всички сме равни. Това не е плод на Просвещението, на естественото право. Край тия неща България е отминала, те не са влезли в нейния живот и съзнание. Това е равенство, което не е равенството пред законите, а просто фактическото равенство между един индивид и друг, благодарение на това, че в края на краищата всички сме хора. Т. е. пак се стига до естественото право, но по един съвършено заобиколен път и на основата на една сентенция, не на основата на филозофеми. Тази народопсихологическа черта е с огромна важност и значение за съдбините на българския живот; това схващане е активно и днес.

На какво се дължи това? И когато кажем на какво се дължи, ние ще уплътним понятието и ще го разширим, и ще видим неговите консеквенции. Аз непрекъснато ще повтарям, че в България има извънредно много реликти от античността. Има едно психологическо утаяване на събития, които са станали в античността, запаметени са и са станали част от нашата психология – ще изброим отново само някои. По мнението на Жирмунски понятието за красота и право са наследени от късната античност, и това несъмнено е така. Калокагатията – красивото като нравствено добро, – е патетиката и на нашия Йовков. Също така от античността са наследени идеите за правда и истина. В античността идеята за правда и правосъдие е не толкова дълбоко обоснована, колкото е дълбоко вкоренена. Един от лозунгите на Юстиниановото право гласи така: „Да се стигне до правосъдие, ако ще светът да загине“. В българския живот, не само в литературата, а и доста разпространено сред хората, благодарение на четивата, които се превръщат в разказ, в легенда и така се фолклоризират, се запазва традицията на късноантичния роман. И това е показано много добре в сборника на Йордан Иванов „Старобългарски разкази“. (…)

Тази тясна връзка с античността е от такова значение – понеже това са устойчиви структури, те не позволяват техните съставки да отпаднат и да бъдат заменени с нови. От едно историческо възпоменание те се превръщат в нещо, което бих нарекъл динамичен консерватизъм. Динамичен, защото всяко поколение ги преосмисля, като се вживява в тях и ги преживява, като ги превръща в жива своя практика. Това е наследството на античния град.

Успоредно с това има едно второ наследство, това е славянската община. Това е тази жива селска общност, която владее земите си общо, не познава частна собственост. В какъв аспект тази община е била жива в България? Хаджийски имаше една теория за т. нар. неделени братя, той като адвокат е имал много такива случаи. Когато се наследи един имот от 40–50 дка, никога не се извършва съдебна делба. Наследниците обработват заедно, без да се скарат, без да се сбият. Неделените братя, това е перманентността на идеята за племенна собственост. В основата си тази форма е изразена класически в задругата. Задругарството в България не е изследвано. В краеведчески трудове много рядко се описва една задруга. Така е описана една задруга от Горна Баня, която към 1908 г. е била още жива. Аз съм преглеждал две преписки за деление на задруга. Едната преписка е от един процес, заведен в 1898 г. за делба на седем задругари, и приключва в 1928 г.

В Средновековието преобладавала ли е задругата? Никой не може да каже. В Кормчията и въобще в това бедно законодателство, което имаме, тя не се упоменава. Тя е фактическа институция, никога не е била осмисляна юридически. Тя е много ласкана от Хаджийски. Хаджийски, както мен, така и всички дълги години ни е държал в ръцете си. Аз съм писал един апотеоз за него. Сега това увлечение по Хаджийски го смятам направо за наивизъм. При него има една такава обрисовка на задругата – собствеността е в ръцете на старейшината, той разполага с нея в нейното използване. Примерно, вечерно време като се съберат на трапезата, той дава нареждане на някой от задругарите да изоре дадена нива и да я засее с царевица и т. н. Ако някой от задругарите отиде на гурбет, при завръщането си спечелените пари той дава на старейшината. За тая солидарност Хаджийски е събрал трогателни неща, например за Котел. Котел е вече град, но този морал е оказал своето влияние – един от общинските съветници обикаля бедните и пита вдовицата Елена: „Колко брашно ти трябва за зимата?“ Тя отговаря: „Но аз не мога да платя.“ Той казва: „Аз не те питам имаш ли пари, а колко брашно ти трябва?“ И тогава тя казва: „Два чувала“. „Добре, ще ти докараме два чувала, а ти ще платиш, когато можеш.“ Съществувала ли е всеобщо една такава практика, това е една много съмнителна история. Аз познавам другата страна, негативната, на задругарския живот. В Панчарево в 1948 г. все още имаше една такава тлака – деветима братя с жените си. Те спяха в общо помещение, на майката само слагат на врата звънци нощем да не я пипат, иначе жените са общи. И кметът, комунист, ги застави с пистолет в ръка да се разделят, кой където иска да ходи, това съжителство да престане. „Селската мъка“, която беше една от формите на агитация на тесните социалисти, се състои в следното – петима братя в една стая с жените си на пет одъра и пред всеки одър по една люлка. Доколкото такъв начин на живот е съществувал, той е бил дълбок враг на първичната индивидуалност, която не може да се формира дори на нивото на селскостопанския примитивен труд. И там, разбира се, за недоволствата е имало един изход, това е разбойничеството. Към всичко това трябва да се прибавят определени форми на колективен живот, на колективен труд, на колективна помощ. Това са прословутите седенки. Но по-важни от седенките са тлаките. Тлаките, това са голяма група работници, които отдават труда си под наем, отиват да свършат дадена работа, да помогнат, обикновено по жътва. (…) Тлаката не е построена на родов принцип, но е построена на общински. Има си водач, който има турско наименование, който спазарява тлаката, получава заплащането след свършване на работата, разпределя го по един много достоен начин; той знае всеки какво е свършил и според това му плаща, това заплащане е безпрекословно. Ако един селянин се глави да извършва полска работа при друг от Петровден до Димитровден, то той няма право да напусне при положение, че господарят му го бие или не му плаща, защото е обвързан с религиозен обет. Там има и определен светец, който покровителства тези отношения. Тоя вид договор е религиозно санкциониран и ненарушим. Това е българският идеалитет, този патриархален български мир, за който много въздишаха в моето юношество. От друга страна, тези, които усещаха голямата му тежест, посрещаха с велико тържество „Гераците“, защото това е не само повест за селския живот, това е манифест за края на този начин на живот. (…)

Така тази утопия на егалитаризма – едно общество на равни във всяко едно отношение – изглежда напълно възможна и удовлетворителна. Българската общност под османска власт (XV-XIX в.) е една общност без организирано общество, няма своя държава, значи тя представлява нещо съвършено спонтанно, не създадено по повелите на закона – регламентира се от самосъзнанието, а не от законови норми. И естествено поради тази причина тя е нещо много устойчиво, защото не почива на подчинение, а на свои решения. И вижте сега лъжата на българската историография – прощавайте, но това е единственият период на свобода, в който българският народ е живял, разполагал е наистина със себе си. Неговите еснафски организации – лонжиите, неговите църковни борби, дейността му в областта на църковната просвета, неговото книгопечатане и вестникарство – всичко е финансирано най-вече от самото население, няма държавна каса, няма данъци, т. е. липсва всеки елемент на принуда. И това състояние създава завинаги в българското население едни идеи на утопичност. Де факто това е една анархия, осъществена в пълния смисъл на думата. Вярно е, че е имало тегоби и данъци по отношение на империята, но те са връзки с нещо чуждо, което, като се удовлетвори, те оставя на мира. В останалото време човек живее и се радва на своята пълна автономия. Тази автономия крепи егалитарността, за която говорим. Това е светът на ръчния труд и всички могат да бъдат равни. Единият ковач или медникар ще бъде по-добър, по-известен, ще бъде знайно името му, но и другият не е на дъното на занаята, защото правилата на професионалното възпитание в класове са много строги и човек, влязъл в тая система, не може да не е добър занаятчия, добър майстор. Имайте предвид, че съветите на лонжиите много строго са контролирали – нечестни сделки са били направо невъзможни – и много тежко са санкционирали недобросъвестно извършена работа.

При тази система личностното развитие е безкрайно затруднено. Защото в една такава задушевна общност хората се познават много добре и психологически, и физиологически. Общуването е толкова пълно, че е невъзможно да се създаде дори тази минимална дистанция, която съществува между молекулите на материята. Примерно, в петък банята е за мъже, всички мъже се познават помежду си физически. Всички жени също се познават физически. Тези физически качества и на мъжете, и на жените се обсъждат на пазара. Ще посоча за пример един разказ на Елин Пелин, за жената със златния косъм. Той е за потайностите на една жена, която на едно много интимно място имала златен косъм и Блаженият, увлечен от тази идея, се жени за нея. И още нещо, неудобно и неприятно, бих искал да кажа, но ние сме тръгнали да се занимаваме научно с тези неща – цяла София знаеше как е изглеждал фалосът на Вазов. Поетът Марангозов разказваше как бил с Вазов на баня: „Вазов излиза (от басейна), фалосът му не излиза.“ Тази гадна анекдотика е съдържание на обществения живот. И още отвратителни физиологически подробности – тъй като вършат всичко заедно, по пътя между селото и града, например, ще се изходят и по голяма нужда. И си наблюдават фекалиите. И знаят, че Иван е дебелосерко, а Драган е тънкосерко. Тези характеристики са основни на личността. И ако някой желае да бъде над това ниво, му се припомня, че той е тънкосерко или дебелосерко. Тоест личността обществено се оплюва, дори с непозволени средства.

В този аспект е много зловеща ролята на българския зевзеклък. Това са едни такива сатирични оръжия, спрямо които отделният човек е безсилен, когато бъдат приложени и групово. Съществува терминът омаскаряване. Съществува терминът гавра. Това става и литература. Вестник „Свирка“ е „вестник за публично огавряне“, това е подзаглавието му. Този фолклор, който по принцип спада към циничния фолклор, той е едно обществено оръжие по отношение на личността.

В Западното средновековие са известни подобни публични присъди, но над глупците. Това са празниците на глупците. Много обстойно са описани в първата глава на „Парижката Света Богородица“. В Западна Европа съществуват и законодателни разпоредби за опозоряване. Това е позорният стълб, на който е закачен между впрочем и нещастният автор на „Робинзон Крузо“. Но това е в рамките на един закон и е въз основа на една съдебна процедура. И това е наказание, което се налага главно за обществени кражби и злоупотреби с власт. Целта е да се възстанови доверието в институцията чрез опозоряването на този, който я е опетнил. В цялото Западно средновековие има много подобни празници, има самоосмиване, но това се родее с големите площадни празници, с маскарадите, с една традиция, която тук липсва. Тук има само една система на гавра с индивидуалността, и то доста съзнателно приемана. Това опасно оръжие е в кръга на комедийната култура, затова често пъти изглежда незлобливо. Но който му е ял попарата, знае. Тая система най-накрая свърши в системата на комунистическото възпитание. Борбата срещу изявената личност се изразяваше в една не много ядовита, но много добре уцелена карикатура. Жертва на такава гавра стана Трифон Кунев, на такава гавра стана предмет Илия Бешков и много други хора. Така наречените хумористични вестници от едно време бяха едно много неприятно оръжие за налагане на тази „народна воля“. Това, за което говорим, датира от Възраждането – такива функции има вестник „Гайда“ на П. Р. Славейков. Той е бил четен и много популярен сред българския лумпениат в Цариград. Той не е оставил никакъв спомен в интелектуалните среди. И няма нищо общо с Ботевата сатира, която е по отношение на отделни лица и е безмилостна, и много добре рационално обоснована. Ботевите фейлетони са малко в духа на хуманизма, на борбата с глупостта. Но Ботев е едно изключение в цялата тази среда. Това колективно гонене на индивида – има термин „травля“ – не позволява нищо отвъд себе си.

Когато говорим за социални реликти от античността, трябва да споменем и най-важния остатък в българското село – античната клиентела. Клиентелата е също един проблем, който малко е изследван. Големите историци на Рим не са социолози. Все таки в прекрасния труд на Момзен „Римската провинция“ има по-обстойни материали. Става дума за човека от конническото съсловие, поземления аристократ, не традиционния, не сенатора, а този с положение на село, което представлява натрупване на изобилие от различни блага. Това изобилие се изразява в римската вила. Около него, около този земевладелец се струпват много дребни съществувания, които в един или друг случай разчитат на патрона за помощ. Тази клиентела е била голяма. Когато Цезар говори за Оргеторикс, споменава, че той бил довел на процеса целия си род, около 10 000 души и „своите длъжници, от които той имаше голям брой.“ Щом 10 000 души наброява родът му, то тези длъжници (obaerati) са били много повече. Тълпата е била такава, че Оргеторикс е успял да се измъкне от съдебния процес, но после се самоубива.

Това нещо го има непрекъснато в българското село. Това не значи, както го рисуват българските историци, че този състоятелен човек е заробил цялото село. Имайте предвид, че при една първична структура такова заробване не е възможно, защото ще му теглят огъня и ще се свърши и с него, и с парите му, и с дълговете му, и с всичко. Тука става дума за следното: бедният отива при него, когато е в затруднение, той му дава две торби с брашно и от този момент бедният му е задължен, тъй като той му спасява децата от глад. Бедният не само му дължи брашното, а много повече, той му дължи благодарност, дължи му почит. Това го превръща от длъжник в клиент, защото той като клиент ще ходи вече на неговите деветини, на молитвите за мъртвите, на кръщението на децата и на внуците му. И тези хора, които са живели около местния големец, са документирани в антропонимите – Логофетов, Господинов, Агов, Ходжев, Банов, Боляров. Това не значи, че произхождат от боляри и от банове, както се опитват да го изтълкуват техните глупави внуци и правнуци, а това са прословутите „царски хора“. Ще намерим тази прослойка и в „Криворазбраната цивилизация“, и в краеведението. Войнигарите например, които отиват да служат при султана като помощни войски, по пътя си към Константинопол обират всеки, който им е етносно неприятен, правили са редовно еврейски погроми, особено в Одрин. Те са ненаказуеми, защото са „царски хора“. Тази идея, че това са хора на болярина, на феодала, на бана, това е идеята за клиентела. Антропонимите ни свидетелстват за устойчивостта на тази институция. Ето една институция, която е късноантична и която се съхранява като перманентна черта на българския живот на село. Тази клиентела впоследствие се групира и около турския феодал – Ходжев, Агаин, Моллов. Това са хора, слуги, клиенти на агата, които по този начин са черпили една социална сила.

Когато след Освобождението агите, моллите, ходжите ги няма, тяхното място се заема от селския ханджия или на по-високо ниво – от държавната администрация. Това не е стоково стопанство, това е стопанство на предметния обмен, където грънчарят докарва грънци от планината и срещу две стомни получава крина жито, там парите не са и необходими. Данъците все още не се събират в пари, а в натура. Десятъкът не подозира съществуването на парите. И вижте колко е трайно това, нарядите през войната и след войната от селяните, ами това са аваризите. Данъкът в натура се завръща. Когато говорим за перманентната архаика на българския народ, шега няма, това е така. Аз ще продължа, ангарията не е турска дума, а гръцка; институцията е гръцка, от късната античност минава във Византия и турците я взимат оттам. В 1920 г. Стамболийски я възстановява като Трудови войски. Т. е. от тези архаични модели общественото съзнание не може да се отдели, то дори не може да узнае тяхната същност, то не може да ги погледне отвън, да разбере тяхната историчност, за да разбере тяхната архаика.

Това е историческият и етнографският фон; етнографски, защото имаме намесата на славянската община, исторически, защото имаме присъствие на античността. Това е фонът, на който се създава идеята за човешкото равенство. И трябва да кажем, че при стопанската система, която съществува, това равенство не е илюзорно. Но тази програма, която е програма за социално равенство, се оказва по-дълбока – програма за човешко равенство, но тя е утопично-химерична. Реално, като политическа програма, има само един тип равенство и то е пред законите. Да се разшири тази идея върху други сфери от човешкото битие, това е оковаване във вериги, това е нещо, което отива против антропогенезата, защото самото биологическо развитие на рода е към възникване на индивидуалност. Това не може да се отрече, този проблем е изследван и при тасманийците. В съвремеността ние знаем, че и най-примитивните народи, които живеят от събирачество, са имали представа за личностния тип и за издигнатия личностен тип, не само този, който се митологизира. В туй отношение българският живот познава само един тип признание – личен момък, лична мома. Това е едно признаване за присъствие на личностен тип само в младия възрастов клас. Т. е. ние тука имаме една удивително древна и мрачна структура, но тя създава веднъж завинаги у българина навика да живее в група. Всичко, което той първо прави, е да си осигури социалната група. Наблюдавайте хората и ще видите тяхното движение към цели, то е винаги намиране на дядовата ръкавичка: „Влез, макар че сме мнозина, но нали си ни роднина.“ Едно търсене на подобните и едно много сериозно установяване в собствена социална среда, и никога действие извън нея. Който я напусне, е изгубен.

2.

Една трансформация на тези архаични модели са прословутите сдружения. Ако отворите дневниците на Учредителното събрание, ще видите, че 1/3 от дебатите са върху проблема за сдруженията. Това не трябва да се смесва нито с политически партии, нито със синдикално движение, защото в 1880 синдикално движение няма. А по отношение на идеята на политическо организиране, в България в 1880 г. няма никакво понятие за политически живот. Целият български политически живот се е изчерпвал в едно противопоставяне на турците и друг политически живот не е бил мислим. В това противопоставяне са се обособили две групи, които в никакъв случай не могат да бъдат обозначени като партии. Имаме достатъчно сведения, че от страната на старите, въпреки кавгата с младите, са били осигурявани средства за революцията. Значи не е имало в никакъв вид едно дълбоко противоречие, те нямат помежду си отлика от партиен вид. Не се мисли синдикално движение, не се мисли партия, тогава какво се мисли? Каква е тази мания към сдружения? Това е реставриране на тлаката, това е реставриване на клиентелата, това е даване на организационен вид на гражданското общество. Което пък е в пълно противоречие с идеите на гражданското общество, защото то е нещо, което ме оставя да работя, да мисля самостоятелно, което зачита пълната ми еманципация. А организацията в гражданското общество ми отнема еманципацията, защото аз почвам да се съобразявам с нещо, което се нарича политика на гражданското общество, което е друг тип на отрицание на гражданското общество. Личността е идеята на пълната спонтанност. Групата е идеята на човешкото подчинение.

Този тип сдружения бяха много помпозни, много ритуализирани, те до едно имаха химни: „Горе, горе знамената,/ долу алкохолът цар./ Ще да пием сал водата,/ тоз безценен, чуден дар.“ Не могат да вкарат един правилен стих, членуват водата. Това говори за нивото на цялото т. нар. движение. От тоя тип химни и маршове България кипеше. Всичко това се пееше тържествено и хоровете го разнасяха. За нещастие, това е традицията на българската хорова песен. Ние нямаме немските, френските, италианските хорове. Един или друг имат в репертоара си българската народна песен, дълбоко подправена, жестоко парфюмирана, лишена от каквато и да било спонтанност. Достатъчно е пригаждането ѝ към белканто, тя има съвсем различен характер.

Но принадлежността към въздържателното, туристическото, читалищното, вегетарианското, есперантисткото движение гарантираше едно доста безпечно съществуване на своите членове, особено по отношение на маниерите на обществено обезпокояване на личността. При своето влизане в литературата аз не бях никой, защото не идвах от никоя група, нямах легитимация. Един пример за значението на тези обществени групи – излязоха мемоарите на Стефан Попов, този човек направо от поста директор на сп. „Млад турист“ постъпва във Външно министерство, а там се постъпва много мъчно, с конкурс, допускането до който е много трудно. Иван Богданов ми е разказвал, че до конкурс за аташе в Гърция с френски език и той, и негов приятел се явяват в канцеларията на МВнР да депозират заявленията си. Секретарят им задава следния въпрос: „А вашият татко да е бил в Генералния щаб по време на войната? – Не, не е бил. – А вашият татко случайно да е генерал? – Не, не е. – В такъв случай, оставете си заявленията, но те ще останат без последствия.“ Блокировката е пълна. Иван Богданов е син на индустриалец. Но Стефан Попов, чийто произход е много скромен, чрез Туристическото дружество има път директно към МВнР, където не може да постъпи синът на един индустриалец. Така че, тези сдружения съвсем не са безобидна работа.

Тая ситуация е сериозна, защото има много сериозна стопанска основа. Това е, ако щете, кооперативното движение. То е едно движение точно на този кръг изравнили се личностно хора, познаващи се физиологически, които не притежават никаква индивидуална тайна по отношение на другия и които в тоя тип кооперации участват с простия труд и с никаква квалификация. Това е повсеместно разпространено и в края на краищата решава съдбата на българския народ. В духа на тази мисловност е и цялата държавна политика. Примерно, не се развива земеделието, доходите на селяните са нищожни, от 200 кг. за декар той не може да забогатее. Когато през 1928 г. правителството вижда, че българското зърно е 4 или 5 пъти по-скъпо от това на световния пазар, то създава една организация „Храноизнос“, която не е изнесла и 1 тон жито, никога не се занимавала с износ, това е също една лъжа. Нейната цел е следната: взима се в ръцете на държавата търговията с хляба. „Храноизнос“ изкупува житото и го продава на хлебопроизводителите. Тя го купува на една сравнително висока цена, за да даде възможност на селяните да произвеждат малко и скъпо. Хлябът в България в 30-те години струва 2.5–3 пъти по-скъпо, отколкото в Германия или Франция. Създават се едни високи цени за хляб за градското население, като докладът на министъра Христов, който създава тази история, гласи, че градското население ще приеме тази цена, то няма къде да ходи и това ще спаси селото. И се създава уравнителен фонд, от парите, които постъпват при хлебопроизводителите в градовете, се заделят суми за допълнително дотиране на селото. След 1944 г. – една традиционно земеделска страна като нашата живее благодарение на италианската фуражна пшеница, която доведе до добиви от около 400 кг. от декар. Но италианците добиват един тон от декар. Каква е работата? Това семе изисква определена агротехника, да се сее на определена дълбочина, при определена топлина на пръстта, при определена влажност, в строго определени дни. Изисква определено предварително торене. Нито едно от тези агротехнически предписания не се изпълнява от българска страна. И не може да се изпълни, защото българското ТКЗС почива на принципа на простия труд. Но България е заплашена от липса на млечни продукти още преди 1944 г. Тогава овцевъдството още не е унищожено, така че проблемът за сиренето е що-годе решен, но не е решен проблемът за млякото, кравето масло. При тия ниски добиви не може да се създаде кравеферма. Тя иска т. нар. сочни фуражи, декари със зеле само за кравите. Трябва да има кладенци с питейна вода за обилно поене на добитъка, за оросяване на тревни площи, за високи добиви на детелина и на други сочни растения, млекодайни. И се създава цяла една „теория на еднокравето стопанство“, която се преподава в Икономическия институт. Тя се състои в следното: че селянинът не може да гледа отделно крава, но той трябва да има мляко, добре, значи ще употребим кравата и за оран, ще впрегнем една крава и един вол. Тази крава няма да дава 25–30 л, тя ще дава малко, 4–5 л, колкото една санска коза. Но все таки, тя ще дава мляко. Това е теорията на еднокравето стопанство, която е една сериозна основа за запазване на маразъма в българското селско стопанство. Да се запази маразъмът е една държавна политика.

Но полека-лека се възлагат на „Храноизнос“ осем монопола и на БЗК Банк към осемдесет. На БЗК Банк е даден монополът върху ориза, върху захарта, върху фасула. Безбройните разпоредби за създаването на тези монополи не са били никога публикувани от икономисти и изучавани от тях. Няма нито една публикация върху историята на българските държавни монополи и какво означават те. Тези български държавни монополи препречват пътя на всякакво предприемачество, на всяка конкуренция, на всяка свободна търговия и индустрия, защото нещата стигат дотам: за да отвориш индустриално предприятие, трябва да получиш периметър. Примерно, разрешава ти се на 50 километра от Първомай да направиш тъкачна фабрика и материалите, които ще получаваш, ти можеш да изкупуваш от определен район – има райониране. Дейността на стопанските камари е тази – разпределят клиринга, износа. Т. е. ако има капитализъм, той е абсолютно контролиран. Така наречената кооперация „Напред“ на социалдемократите имаше шейсет на сто от вътрешната търговия с хранителни продукти.

Тъй като независимо от всичко, независимо от тази държавна политика, отделни дейци успяват да пробият, не да забогатеят, но да подадат глава над нищото, тогава т. нар. капиталистическа българска държава си служи с оклеветяването на дребните търговци, както и сега, че те са спекуланти. Непрекъснато се говори за спекула. Въпреки че цената е проблем на договор и никое трето лице не може да се меси в договарянето. Това е облигационното право. В една такава ситуация имаме трудно формиране на личностен тип в стопанските среди. Примерно, ако до войните все таки преобладаваща фигура е бил заможният стопанин, едрият селянин с повече земя, то поради общото бедствено положение, което се дължи пак на колективното незнание, на колективната глупост, на ниската производителност поради това на българския труд, този класически заможен селянин е затруднен. Неговият път се оказва пак пътят на интелектуализацията: той, или трябва да възприеме един нов тип на развитие, или трябва да умре. Този тип при него е създаването на интензивни култури. В 30-те години стана въвеждането на техническите култури от типа на соята, синапа, слънчогледа, сусама, маковото семе. Това бяха кампании, предприети от отделни фирми, и то с външно участие. Защото тези продукти бяха необходими на промишлеността в Централна Европа – Италия, Австрия, Германия, Унгария. Това е, което комунистите много мразеха, заради което казваха, че България била превърната в придатък на германската промишленост. Положението беше такова: изведнъж един селянин с 20–30 дка става богат човек. Той нито експлоатира някого, нито има наемна ръка, работи сам, а е богат. Но този селянин, който чрез интензивните култури вече става един модерен производител и заможен човек и основа на новата стопанска дейност в страната, той е оплют и обруган обществено като кулак. Трябва да ви кажа, че в концлагера, където бях, комунистите най открито (само там!) заявяваха за своите намерения – нагледната агитация от концлагерите днес би била безкрайно интересна. Тя беше насочена така: кулакът е не селянинът, който има много земя, кулакът не е този, който използува наемен труд, а този, който отглежда технически култури. Това е борба срещу самата прогресистка тематика, в името на която това комунистическо движение е възникнало. Нашите стаи бяха пълни с плакати, че примерно в България около 300 души лекари и инженери са изкарвали един доход, който е бил равен на дохода на собственика на заводите Чилов, значи класовият враг са те. Борбата срещу изявената личност, това е епопеята на славянството след Втората Световна война. Например, у нас направо избиха генетиците. Благодарение на липсата на генетици в България дегенерира цялото овощарство. Сравнете ябълките, които идват отвън, от Македония или Гърция, с българските. Нашата помология е създадена в дворното стопанство, тя е работа на личностния тип, на интимния човек. Когато той бе потопен в поредната вълна – защото комунизмът е такава вълна, преди него има оранжевогвардейци и какви ли още не – той загина. Цялото това обругаване на интелектуализирания тип, на новия тип индивидуалност, което стига тия форми при комунизма, то е подготвено и реално е съществувало в българския обществен живот като една тенденция, то не е измислено от комунистите. То е възприето от тях в тяхната адулация към т. нар. народностно начало. Това е една тенденция вътре в самия български обществен живот и психика, която много успешно беше овладяна от комунизма и направлявана.

Този тип, вече в самия народ, на новия производител, на новия стопански деятел, той беше неприятен и всеобщо обругаван. От кого беше представен той? Примерно център на стопанския живот в България станаха не селата и не градовете, а т. нар. гари: гара Каспичан, гара Павликени не са градове, не са признати за градове и нямат такъв характер, но там е най-изгодно да се устрои едно предприятие, примерно мелница или дъскорезница. Тя има 2–3 или най-много 5 души работници, там се докарват трупите или житото, стоварва се на гарата, на 50 м. от предприятието. Значи няма транспорт, житото се мели или трупите се бичат. Собственикът на такова предприятие беше всеобщо обругаван главно от даскалите, от учителската среда – ето го капиталистът! Това е обикновено някакъв селянин, прихванал оттук-оттам някаква пара, може да е продал някакъв парцел, взел е пари от някаква кооперативна банка, започнал е това предприятие. Те бяха облечени по определен начин: не носеха вече селските потури, но не носеха и граждански дрехи. Бяха облечени с панталони от шаяк и зимно време с полушубка, а лятно време с цял шаечен костюм. Това е радетелят на новото българско стопанство и масовият деятел на българския капитал. Тези хора са маркирани – не и описани, единствено маркирани – в творчеството на Коста Константинов, оттам може да се долови, че са съществували. При съществуването на многобройни държавни и кооперативни монополи фактически на частните предприемачи оставаше много тесен парцел. Те можеха да се занимават с дъскорезници и мелници. Към дъскорезниците и мелниците, за да използват излишната топлина, те създадоха малки градски бани, където можеш да отидеш да се окъпеш. Това им беше допълнителната печалба. Третата група, която почна по-добре да се образува и да работи, това бяха маслодайните за растителни масла, с неголяма продукция. Над това ниво, второто голямо ниво бяха тютюневите складове. В тия складове ставаше едно сортиране на тютюна, нищо повече. В тютюневите складове можеха да работят всички – и жени, и деца, защото трудът не представлява никакво усилие, сортирането на листа. По-висшият ешелон вече бяха собствениците на тютюневи фабрики. Тези фабрики бяха обаче многобройни. В 30-те години имаше цигари, производство може би на петдесетина фабрики и голяма част от тях бяха обединени в един картел, защото е ясно, че не можеха да устоят на държавните данъци, на акцизите и т. н.

Ето го в реалната му структура българският стопански живот през епохата. Всеки е възпрян. Погледнете го и сега: всеки стопански деятел среща невероятни затруднения от какъвто искате характер. В името на вечната българска навиковост, на народното добруване или по-точно, на безпечното живеене на паразитната бюрокрация, която е вече, тъй да се каже, лоното на българския народностен живот. Можете да видите как всичко в нашия живот е извратено. Към цялата тази система, тази структура, непробиваема за индивидуалността, почнаха да се отварят едни малки прозорчета: внезапно се оказа, че българското овощарство, поради развитието на световния транспорт, почна вече да получава клиентела в по-далечни страни. Страната, която първа почна да внася големи количества български ягоди, беше Полша. След това Виена. Техниката на обработването и изнасянето на тези ягоди беше доста примитивна, тая технология е описана и в мемоарите на царица Йоана: бурета с вода, в която се слагат ягодите, за да стигнат все пак в някакво здраво състояние, иначе ще се смачкат. Аз съм разпитал създателя на този износ, имам и запис – това е едно чудо на индивидуални усилия, преодоляване на пречки от най-различен характер, като се почне от това, че Български държавни железници нямат вагони, които да предоставят на тези износители. Тогава чрез лични връзки те уреждат френските и белгийските железници да дадат под наем вагони на БДЖ, та по тоя начин нашите износители на плодове да си осигурят вагони. Когато вече се разпространи хладилната техника, прочутият Тевекелиев замразяваше плодове и ги изнасяше в замразено състояние. Т. е. това са крайните форми, в които индивидуалността можеше да се прояви в живота. Друго, което беше един пробив в тази навиковост, е строежът на т. нар. кооперации, многоетажни жилищни домове, където една група архитекти (пак заели пари от банките) успяха да създадат едно ново съсловие от предприемачи, чиито възможности и печалби тогава бяха силно преувеличавани. Друга група, която можа да пробие, това са съдържателите на кинотеатри – строители или наематели на кинотеатри. И заедно с тях традиционната българска група от съдържатели на питейни заведения, на ресторанти. Никаква възможност например за търговия с коприна, с, да кажем, сусам, рицин – всичко е в ръцете на кооперативни или държавни монополи.

Тези монополи са същинската организация на тази псевдонародност, за която говорим. В синтеза си с администрацията тя образува в себе си цялата видимост на общественост. По същество общественост тя не е! Но има и видимостта, и функциите на обществеността. Това псевдообщество не поражда нищо. Конституират се форми на колективно живеене, всички от архаичен тип, но които са обезпечени стопански и които, от друга страна, като че имат хуманен вид, едва ли не комунистичен, защото спасяват дребните съществувания от глад, от унищожение, от катаклизми. Дават една сигурност в живота на социалността. Един човек, който няма елементарното разширено възпроизводство на село, той си знае – като си свие нуждите, той си ги посреща. Нуждите са нещо духовно, те са нещо психологическо. Но вечното българско спасение, вечното оцеляване е в орязването на всички духовни нужди. И в името на оцеляването не само можеш, но си и длъжен да ги орежеш. Оттук нататък ти и ще се наядеш, и ще се наспиш. И ще имаш възможност и да се напиеш. Това скотство не може да бъде основа за никаква култура.

При цялата тази смяна, която става и не може да не стане – това е световна тенденция, световният пазар решава нещата, той осъжда на смърт всъщност, той е единственият регулатор, който съществува – всички тия смешни български истории отиват на майната си. Но сега ние живеем в пълното разпадане на тези институции и свързаните с тях нрави. Този период не може да няма катастрофичен характер. Защото независимо от това, че се унищожава нещо безкрайно негативно, все пак се унищожава нещо обществено. То е било негативно, но все пак е свързвало много хора. Нова институция, която да обвързва хората едни с други, не съществува. Това е тайната на БКП, на БСП, на тяхното спояване, на тяхната организация. Това са последните ариергардни боеве на един такъв анахроничен егалитаризъм. На този егалитаризъм, разбира се, са пети песни и химни, той е украсяван с цветя, с пера. Стана ясно, че той създава бедни стопански структури. И вижте сега обратното на марксизма: всички стопански структури са плод на един манталитет. А не манталитетът е плод на структурите. Манталитетът ги създава.

Всички тези стопански структури не могат да не бъдат разрушени. Но други структури в България няма. Те получиха един идеологически израз: бяха социализирани. Всички тия медузи. Комунизмът в България завари от цар Борис III цялата система, включително със чиновниците, с конформистите и пр. Сега се образува едно велико затруднение пред българина: той трябва да приеме личността си, личностния си вид. Той трябва да приеме собствените си възможности.

3.

Така се изгражда вече една строго завършена система. Но тази система не може стопански да еволюира. Тя несъмнено търпи през Възраждането едно голямо развитие, то се състои в разширено възпроизводство, в завземането на нови пазари, в намеса вече на световния пазар: от Лайпциг и Виена до Измир и Кайро, а също и в Делхи и в далечната Адис Абеба, да не говорим за Багдад и Иран, това е една голяма дифузия. Но тая намеса в туй, което днес бихме нарекли световна търговия, е и привилегия, и задължение. Защото там трябва да участвуваш на нивото на неумолимата конкуренция. Точно това българският продукт не е могъл да направи никога. Стигаме до един абсурд, който никой историк на нашето стопанство не се е опитал да обясни: не се подобрява качеството на продукта. Примерно абите и шаяците от 1820 г. са същите и в 1880, и в 1900 г. Известно е (това го има и у Христо Гандев), че българските продукти почват да си пробиват път поради най-ниската си цена. И се стига до парадокса, че при все още съществуващото робство в Щатите, в Гвиана, в Западна Африка и Латинска Америка големите робовладелци купуват българските аби като най-евтини, за да обличат робите си. Известно е, че в 1854 г., когато тука нахлуват извънредно много европейци – това е една коалиция от 12 държави – всички те са потребители на българските стоки. Но как: купуват примерно българските терлици и ги слагат върху ботушите си, за да не се хлъзгат по цариградските улици, за кално време, когато трябва да пестят своето добро облекло. И същата продукция в голямо количество България предлага на Суецкия канал, където работят около 40,000 европейски работници и всички те са снабдявани с български стоки. Но не се въвеждат дори кангарните платове, които също така не са качествени, да не говорим за по-висш тип. Това положение се запазва след Освобождението. Стига се дотам, че понеже тази продукция не може да се пласира, тъй като не е качествена, Петко Каравелов създава закон, според който българският чиновник, щом е на държавна работа, се облича с българска материя. Този, който си шие костюма от европейска материя, се уволнява директно и такива уволнения е имало не малко. Самият Петко Каравелов е ходел с костюм с европейска кройка от български шаяк. Това е и държавна политика – замразяване на качеството. Т. е. в цялата общност не се извършва никакъв пробив към едно ново качество. Това не е стопански проблем, а народопсихологически. Защото няма никакви запрети да бъдат внесени макар и употребявани тъкачни станове, за да се почне една модерна текстилна продукция. Това нещо в България става само след Първата световна война, когато се създава текстилната промишленост в Сливен.

За какво собствено сочи това неразвитие? Само едно: отсъствието на модерен личностен тип или в последна сметка, отсъствието на личност. Войната срещу личността е обезпечена. И стопанските, и т. нар. културно-просветни организации, като се почне с туризма и се свърши с въздържателните дружества, това са крепостите на уеднаквения човек. Няма да кажа, че това е еднолинейният човек на Маркузе, това е една друга, модерна глава. Но това е човекът, който е приел, че излизането над определено ниво е престъпление.

Тази ситуация естествено се изразява, както вече казахме, в отсъствието на реализирани индивиди в различните сфери на живота. В съвременността има една теория в политическата икономия – за създаване на големи стойности в късо време. Примерно един Пабло Пикасо за един следобед създава една картина, която струва 40,000 долара, реално, той винаги може да я продаде и най-често я продава. Тези пари влизат не в неговия джоб, те влизат във Франция, защото представляват един трансфер на долари от Америка или от Англия. Той може да ги похарчи във Франция или извън Франция, но те вече са част от френския БВП. Голямото модерно богатство идва от патентите и авторското право. Тези работи в българския живот липсват. Ние имаме техника, но нека не се заблуждаваме. Когато стана в 1947 г. национализацията, бяха изготвени каталози на национализираните машини се разбра, че има само една модерна фабрика: „Фортуна“, с машини от 30-те години. Всичко останало е с машини от 1905 г. и по-рано. В голямата печатница на в-к „Труд“ аз самият съм видял 3–4 наборни машини с дата 1870 г. Нашата техника е псевдотехника. Разработките на нашите мини са на ниво 1905 г. и в настоящия момент. Работил съм в мина, по силата на обстоятелствата, като лагерист, знам добре минното дело. Например нашите влакови мотриси в 60-те г. някъде бяха подменени с дизелови, защото всички локомотиви бяха минали с 25 години средно пределната гаранция. Но средният режим на един дизелов локомотив е 160 км/ч. Ние нямаме релсов път в страната за 160 км/ч. Значи тези машини работят на един нисък режим, 60–70 км/ч, който в програмата на машината е предвиден само за почване на движението и за спиране на гара. Той не е режим за постоянна употреба и става така, че машината работи с едно недопустимо напрежение и се износва в едно много късо време. Така че, дори присъствието на дизелови мотриси, с които изглежда че е влязла модерността в България, е илюзия. Когато през 80-те години правеха дискови запаметяващи устройства, с които много се хвалеха, те се произвеждаха в ДЗУ Стара Загора, а летището, от което се натоварваха за износ, бе в Казанлък. От Стара Загора до Казанлък пътят беше от павета. В това движение тези устройства напълно се разстройваха и от износ се връщаха като негодни, за вторични суровини. Цивилизация, техническа култура не се прави по островитянски път. Това са и смешните истории за руската техническа култура, понеже имали военна техника. Той на война като прекара компютъра през вибрация, и от него нищо не остава. Цивилизацията е само система. Ето това нещо в българския живот не може да стане, не е възможно да се повдигне стандартът. За да се повдигне стандартът, трябва да има не дизелови машини, а трябва да се поправят профилите на жп линиите. Това не е стопански възможно за България. Вижте огромните усилия в постройките на магистралите. Дори магистралата „Хемус“, която беше финансирана от Русия, защото целта ѝ е прекарване на руски войски от Варна до София за 4 часа, тя е стратегическа, дори нея не можаха да направят. Нашите планински терени са трудни, това е безспорно, но има и друго – в такава обстановка не се действува по този начин. А за да се действува наистина на съвременно ниво, за това са необходими подготвени хора. А българската маса води борба против всеки, който иска да се подготви. Тя не е индиферентна. Както овчаря с тоягата, който дебне лалугера, най-бързото животно – тоя овчарски навик е пренесен и в гражданския строй, тук няма какво да си правим илюзии.

И тъй, България залага на простия продукт, вместо на интелектуалния. И залага на простия продукт, защото е годна за него, защото е отрекла високата субектност и следователно е отрекла високия продукт. При това върху същата тази общност се извършва един натиск от международен характер – стопански, икономически, културен. Защото цялата тази ситуация има за рамка последиците от века на просветителството. Векът на просветителството, както и да го съдим, има едно несъмнено достойнство – разпространението на научните знания, което никой преди това не е правил. Ясно е, че за просветителството това разпространение на научните знания е форма на борба срещу Църквата. Независимо от всичко, това е едно разпространение на обективни данни. Един директен приемник на просветителството в това отношение е позитивизмът, който в своята пропаганда вкарва науката в училищата и университетите, прави я методика, система, прави я мироглед. Но едното и другото представляват, независимо от всичко, форми на интелектуализация на живота. Този български динамически консерватизъм е поместен парадоксално в един друг, динамично прогресистки устроен свят, в който вече нищо не е вечно, по-точно не е трайно, по-точно всичко се трансформира. Изменят се понятия, разбирания, философски мирогледи, разбиват се най-стабилни, траяли хилядолетия, представи.

Отражението на това буреносно развитие в Европа у нас се изразява главно в това: възниква една нова иконописна школа, която е рационална. Умират селските ателиета, умират примитивите. И второ: от домашната архитектура най-сетне се прави изкуство. Това е декоративната архитектура с нейните колонки, сводчета, извивки, с въображаемите (абстрактни) пейзажи и с цялата китност на дома. Това са двете главни зони. Трета зона е подобряването на градоустройството, урбанистиката, която е от ориенталски (персийско-арабски) тип. Подобряването е по отношение на канализацията, водоснабдяването. Примерно в Ловеч през лятото на обществени места слагат бъчонки с вода и с лед, който мине, да пие вода, и то студена. Има подобрение на условията на живот, култивиране на нравите. Това е главното, което нахлува. И разбира се, алафрангите, облеклото. И в отделни случаи в разни занаяти, примерно в резбарството навлиза стилът ампир, и то в определен тип резбарство – тревненското. На този фон как ще устои така организираната общност с нейния традиционализъм и консерватизъм, с нейната вече упорито култивирана омраза към индивидуалността. В индивидуалността вече започват да виждат врага си. И ако първоначално селските учители са били възприемани едва ли не като светци, спасители, като народни водители, сега вече полека лека ги схващат като технически лица без особено значение и дори с определена ненавист. От 50-те и 60-те години на миналия век започва даскалското страдание – недохранването на учителя, мизерията му, незачитането му и т. н.

В тази нова ситуация има вече една обществена нужда да се създадат кадри, слоеве, които да се справят с новата проблематика. България трябва да има вече специалисти, както ще се нарекат по-късно, които да се произнесат по един или друг проблем или да овладеят една или друга техника. Тая работа това общество не може да извърши теоретично, защото то има нисък интелектуален уровен и може да я извърши само практично, както е било през Средновековието. Отиваш при майстора, който ти казва: „това дърво е такова, това желязо – онакова, дървото се реже тъй, желязото се кове така и така…“

Когато вече настъпват новите времена, класическата общност, за която говорим, си създава сама интелигенция, това е полуинтелигенцията. Започва едно масово производство на кадри, вече започва да играе роля дипломата. Тези кадри получават обществен сертификат за определени качества, без да се знае дали ги имат. Полуинтелигенцията не се състои от хора без образование, а от хора с образование. Това е улеснено много от модерното раздробяване на специалности. Примерно администрацията се разделя на раздел сгради, водопроводи, канализация, смет и т. н. В цялото това разпределение функциите на отделния чиновник са изключително функции на регистрация на елементарни факти. Който води регистрите за движението на населението, отбелязва раждането, смъртта и т. н; това са 7–8 интелектуални операции. И това позволява да се съхрани илюзията за всесилието на първичния човек. И тука вече адаптацията на българина към новите условия се счита пословична.

С определена упоритост се остава в рамките на определено техническо ниво и само вътре в него са допустими изменения и развитие, разбира се, вече по имитация на европейските механизми. Ето до каква степен се отива в туй отношение: бях в едно село на Черни Осъм, Орешак, и гледам на едно място – бичкиджийница, един трион реже автоматично една дъска на две. Понеже наоколо всичко е запазено – тепавици, валявици и пр. стари съоръжения, казвам на майстора: „Е, все пак тук с електричеството е друго.“ Той вика: „Електричество ли? Ела да ти покажа.“ И като слизаме в подземието, виждам саморъчно направена турбина, на която майсторът се е подписал: 1917 г., Петър Иванов, Габрово. В Благоевград намерих един ковач, който като се счупил коляновият вал на един форд, казал: аз ще го изкова, и го изковал. Видях и форда, и коляновия вал. Пуснат е около 1950 г., и като бях там около 60-та, още работеше. След това ходих в София в жп завода, да видя как правят колянови валове – правят ги с парни чукове и с изчисления. Т. е. целият този заварен технически материал е можел да бъде изведен на още една и още една степен, едва ли не в конкуренция със съвременността. Но това има своята граница. Нашите агрономи през 30-те години са успели скромно да увеличат производството на жито от 120 на 250 кг., сега прочетох, че тази година добивите ще бъдат около 270. Значи, представете си, че за последните 50 г. прогресът е 20 кг/дк. Със заявлението, че 2 млн дка са поливни площи. Това е модел на изключително затруднено развитие.

За да бъде запазено неразвитието като начин на живот въпреки модерните тенденции, то бива представено като „традиция“. Това е една традиция, която не е изяснена, не е анализирана и която главно се явява като навиковост. Просто един социален навик. Тази навикова среда, псевдо-традиционна, тя в ония години има и съзнанието за това, че навикът е основното при нея. И не търси други обяснения. Специално след Балканската и след Първата световна война този навик е обществен, той тържествува, за него се правят декларации навсякъде и във всичко. Върху навиците, тъй като тази навиковост е станала принцип на живот, много се говореше и се разсъждаваше, разбира се, не в рационален и в културен аспект. От човека в тази епоха се изискваше изключително, ако не и единствено, да си създаде здрави навици. Индивидът беше ценен главно по това, какви навици има. В училищата и навсякъде се проповядваха навици и из гимназиите летеше едно вихрено слово: „навикът е втора природа“. Трябва да кажа, че в това виждане навикът не само беше втора природа, а целта на тази втора природа беше да измести първата. Направо тази втора, навикова природа беше в жестока война с естествено възникващия социален човек.

Тази навиковост имаше много дълбоки сетнини във всички области на живота. Тя продължава и днес, макар по-воалирано, да действува. Неразвитието като част от навика в тази система се изразява в това (ще се обърнем пак към просветната система като най-показателна): в 30-те и 40-те години, дори и в 50-те, в българските училища в часовете по география се даваше едно описание на Африка такава, каквато е била към 1830–1840 г. В българските географски учебници все още имаше разкази за това, как в Южна Африка жената на един пастор вечерта, като иска да въведе децата в спалнята, намира две огромни отровни змии в леглата. Когато след 1956 г. беше вече възможно да дойде и някаква картинна информация отвън, в България бяха удивени от голямото развитие на модерната архитектура в Африка. В географските уроци за Европа: все още се разказваше за прохода Сен Бернар, как санбернарските кучета с бъчонки ром на врата скитат по заснежения сенбернарски проход и спасяват умиращите от замръзване като им предоставят ром за пиене. По това време под Алпите вече са прокарани тунели, по които при тогавашните възможности колите се движат със 110–120 км/ч. Все още беше много актуална картината на Америка, тъй както е нарисувана от Майн Рид и дори 30-те години беше периодът на най-голямото разпространение на Майн Рид в България, тогава се извършиха и най-големите му преводи и някъде след Втората световна война с удивление се разбра, че по Мисисипи не пътуват вече с такива стари параходи с парни котли и че няма скитащи индианци. Това неразвитие го имаше и във физиката. До 1950 г. в българските училища се преподаваше неразложимият атом, даже след Хирошима и Нагазаки.

Тази навиковост беше ужасна в гражданския живот. Примерно не разбираха, защо трябва да има нови, модерни локомотиви, с по-голяма теглова мощ и с по-голяма скорост. Смятаха това, както се изразяваха тогава, за „изгъзица“ на буржоазията, която непрекъснато се чуди какво да прави. С много голямо удивление се посрещаше фактът, че самолетите всяка година увеличаваха средно със 100 км/ч скоростта си и от друга страна увеличаваха подемната си възможност годишно със стотина килограма. Тази навиковост се изразяваше и в един особен манталитет: че видите ли, фактически развитието е постигнало своите цели, това е вече една осъществена цивилизация и няма какво да се прави отвъд това, което е станало. Това се считаше като нереално и непотребно. Това е един свят, който вече е възприел принципите на модерния живот, асимилирал ги е, реализирал ги е материално в собственото си битие: ето ви училища, ето ви болници, ето ви фармация. Отвъд тази преграда няма какво повече да се търси.

Около този манталитет, който е много сериозна пречка в българския обществен живот, не са ставали разговори и той не е бил подлаган на критика. В епохата съществуваше една голяма аудитория в т. нар. читалища, които вече нямаха нищо общо с възрожденската институция. След Първата световна война те са вече място за политическите организации, за тяхното прикрито съществуване и чисто политически борби. Пред тази огромна по същество аудитория шествуваха т. нар. сказчици, които изнасяха някакъв вид беседи с просветен характер. В тези сказчици имаше непрекъснато една много актуална тема, примерно в такива сказки се разглеждаха проблеми като книгата на Шпенглер „Залезът на запада“ или Айнщайн, „Теория на относителността“. Или каквото и да било, което има някакви признаци за модерност. Големият проблем е, че в тези сказки най-безотговорно се нападаха и оплюваха всички модерни тенденции, като в българина се лелееше идеята за пълната и вечната победа на традиционното, не само в областта на изкуството, а в областта на живота, на бита. Удобното на тези т. нар. сказки беше следното: те никога не се документираха, не се излагаха писмено. За тях в съвременността буквално няма и следи, освен промъкнали се във вестниците случайни съобщения, че д-р Асен Златаров е нападнал книгата на Шпенглер в Стара Загора в една бурна сказка и я е опровергал. Или че Димитър Михалчев е поставил под съмнение теорията на относителността… Тази псевдо-традиционна общност има самомнение, че е успяла да постигне границите на културата, на историческото ставане; една част от т. нар. интелигенция имаше задача да ласкае това убеждение. В тези т. нар. лекции, беседи, обезателно и непременно се ласкаеше слушателят, като се заявяваше, че народът знае най-добре, че той е, който ще реши, че Западът глупее…

Това е едно особено извращение, което по принцип измества навън от българския живот оста на истината, била тя за социалния живот, била за науката – физиката, географията, била за юридическите институции, била за най-обикновени материални истини. Това е време, в което в никакъв случай не може да се допусне, че българското общество има някаква представа примерно за Съединените щати, за тяхното политическо устройство и стопанско развитие и възможности. Извън някакви крещящи информации за стопанската криза 28–32 г., прословутата депресия, в най-гротескните аспекти – нищо друго не е проникнало. Не може да се каже, че в която и да било област на живота, най-малко от всичко на стопанската, това псевдо-традиционно общество е било информирано за нещо. Това е една от най-мрачните последици от превъзмогването в България на индивидуалността. Това тържество, тоя шабаш на тая псевдо-социална група, борбата ѝ въобще срещу интелектуалното начало, борбата ѝ срещу интелектуализацията на българския живот довежда до едно всеобщо неведение по отношение на всичко.

В България никога не е бил ясен примерно проблемът с Рейнската област и с Бавария. Ако се прегледа целият печат от епохата, това не може да не се види. Какъв е проблемът с Рейнската област? Франция я окупира, защото не получава от Германия репарации. С окупацията се предизвиква страшният срив – 7 милиона безработни. Кризата в Германия в българското съзнание никога не е била свързвана с окупацията на Рейнската област. Това са много интересни проблеми, защото в обществения ум се извършват едни такива избирания на теми и на връзки, които позволяват лансирането на най-невероятни теми и становища. Т. е. в областта на информацията поради тоя манталитет е вече възможен всеки хаос. И са възможни всички превратни изложения примерно на политическото състояние.

В Бавария избухва комунистическа революция, там образуват съветска република. Тази революция е бита не от баварските въоръжени сили, а от централните немски въоръжени сили, защото Бавария има особен статут, тя е самостоятелна към Германия. В Бавария се образува, както в Ренания, силно сепаратистко движение. Там самото правителство, армейските части, са за скъсване с Германия. Сега, какъв е прословутият т. нар. пуч на Адолф Хитлер? Има една декларация на баварското правителство за пълно откъсване на Бавария от Германия. На следващия ден националсоциалистите правят протестна демонстрация против откъсването, мирна, разрешена от всички конституции на света. При тази демонстрация са разстреляни 29 души, на които впоследствие е посветена „Моята борба“. Те са разстреляни при една съвършено мирна манифестация. Не става дума за никакъв пуч, а за една манифестация против сепаратизма. Ето, тази информация никога не е проникнала в България – при наличието на дясна преса, на Цанково движение, дори на т. нар. Българска националсоциалистическа партия (и такава е имало).

Това всеобщо неведение се изразява в политиката на отделните партии. Примерно Земеделският съюз е абсолютно неориентиран в който и да било от проблемите на епохата. Да вземем дори позицията на Стамболийски по отношение на ВМРО: че това са престъпници. Тука в никакъв случай една такава позиция не може да бъде оправдана с народничество, с антибуржоазност, това е липса на съзнание за сетивната реалност. Този антиинтелектуализъм прерязва връзката между действителността и съзнанието. Ако се обърнем примерно към Комунистическата партия – тя няма никакво реално виждане на процесите. В един момент, в който самата комунистическа партия има оценка за „частичното стабилизиране на капитализма“, БКП прави въстание. Това въстание е направено с една особена психология: че буквално на следващия ден или в следващите месеци почва мировата революция. Трябва да кажа, че една такава неинформираност за мировата ситуация е характерна не само за комунистическата партия, характерна е за земеделците, за т. нар. радикали, които играят една ужасна роля в цялата тая история, характерна е и за българската социалдемокрация.

Вече в 20-те години българският политически живот не се намира в никакъв корелат с политическия живот в Европа. Нито дори комунистическата партия в някакъв корелат със Съветска Русия. Защото например до установяването на ТКЗС-тата в България не е имало нито един човек, който да знае какво значи колхоз. Още един пример от живота тогава: в България има едно голямо кооперативно движение, което аз не зная колко е стопанско, колко е утопично, колко е партизано-политическо – няма да отхвърля идеята за кооперативизма. (Макар че нито едно от модерните средства за производство, технология и т. н. не дойде от кооперативни групи.) Това кооперативно движение се беше разпространило много и с покровителството на държавата, защото му се даваха привилегии, кооперациите имаха някъде 80–90 монопола, за монополите тепърва ще говорим. Решават, че кооперативната форма е най-добрата и че България трябва да мине към пълно коопериране на земята. Това решение е взето в министерството на земеделието в 1938 г., когато министър на земеделието е Иван Багрянов. Чиновници от министерството отиват в съветската легация и искат да им дадат цялото законодателство за колхозите и совхозите. От руска страна са били убеждавани, че това не е възможно за България, защото колхозите и совхозите предполагат национализиране на земята. От българска страна е показано неразбиране, какво значи това национализиране на земята. Една комисия от шест души е успяла все таки да получи от Москва около стотина брошури, трудове и т. н. и е работила за коопериране на цялото българско земеделие. Тази комисия се саморазтурва в деня на конфликта между Германия и Русия.

В това общество, така образувано, няма и не може да има никаква критическа яснота. Примерно България единствена няма литература за Първата световна война. Има една късно написана книга по съветска поръчка, „Холера“, има 2–3 томчета сантиментални разкази на Йордан Йовков (който има там своето обяснение, сега няма да се спирам). Става едно комунистическо въстание, около което има много разговори, много приказки за убийства на 30 хиляди души, което се оказва тинтири-минтири: във въстанието са убити 700 души. При събитията след атентата 1925 г. – 4 хиляди. Това е реалността. Но не възниква никаква литература, не става никаква дискусия. Т. нар. обществен живот не се реализира в никакви форми на културата. Или ако се реализира в някакви форми на културата, те са най-бедните: читалищните беседи с пълната им безотговорност (срещу такъв сказчик ти не можеш да водиш полемика, той ще заяви: аз не съм казал това; няма документация, няма предметност) или в най-низшите форми на журналистиката, каквито са и сега.

Това безумно обществено тяло, то умее да сваля от себе си всяка идея за обществена отговорност и винаги да прехвърли обществената отговорност другиму. Примерно българското участие в Балканската война е едно безумие, всеки днес може да го види: това участие да не се гарантира дипломатически с едно сериозно международно споразумение, да не се гарантира с участието на европейски сили, да се прехвърли всичко това върху арбитража на Петербург, това е една жестока глупост. България служи като един таран и извършва удвояването на сръбската и на гръцката територия. Всеки нормален човек би видял тези ситуации, но ние имаме вече господството, тъй да се каже, на еманципираната тълпа, която всичко знае. Няма да бъде отказано, че в Балканската война се проявява една всеобща героика и т. н., но има и друго: тоя героизъм не е позитивен, защото той не е рационален, той отива отвъд психо-физическите възможности на самия народ. В тази война лайденовата стъкленица на българската нация се изпразва изцяло и от тоя момент нататък ние имаме едно пълно изтощение на българския обществен организъм, който не се е възстановил досега и няма да се възстанови никога. За тази война и за неминуемо следващата при тази ситуация Междусъюзническа война, тълпата освобождава себе си от отговорност, забравя и своя ентусиазъм, и героиката си и всичко стоварва на Фердинанд. Добре, прието. Първата световна война: нима тя става без участието и без решението на същата тази социална маса? Моля ви се, без нейното участие не би могло да се стигне дори до първия акт на мобилизацията. Но какво е важно: че българският народ е освободен, дадена му е самостоятелност, тъй да се каже, като deus ex machina, внезапно, в една година. Няма никакъв исторически опит. И има едно светкавично въвеждане на България в мировата история чрез средствата на войната, което е също така измамно. Българинът не е имал международно участие в течение на едни пет века, не е водил войни, той няма навика към тия събития, няма разума – искам да кажа, обществен, групов, национален разум – за своята организация в тях и разума за един анализ на ставащото. Този разум може да съществува у отделните хора, това няма никакво значение.

Цяло нещастие, е че този афронт на масата не е срещал необходимия отпор. Това е станало почти изключително с Алеко Константинов, с „Бай Ганьо“. За Бай Ганьо е излишно да създаваме митология, демонология и т. н. Това е общото състояние, в Бай Ганьо е тази неучленена българска общност, за която имаха една формулировка: „целокупният български народ“. Бай Ганьо е целокупният български народ. Това, което знаем, това, което можем. В цялата група фейлетони той обаче се откроява само благодарение на това, че е съотнесен към интелектуалния мир. Бай Ганьо в банята, един нов момент – басейнът, това е нещо съвършено ново и непознато в българския живот, старите минерални бани нямат плувен басейн. Пътуването в чужбина, железницата – това е също един нов момент. Бай Ганьо у Иречека – това е също една съпоставка. Бай Ганьо и парламентарният живот. Във всички случаи след съюза „и“ е интелектуалната сфера: Бай Ганьо и интелектуалната сфера. И той е Бай Ганьо само благодарение на това, че е свързан чрез един граматически съюз с обратния на него свят. Тази маса има и своята героика, това не може да бъде отречено, защото има своята жизненост. Това измамва мнозина от интелигентите – че се касае за нещо национално. Лумпенът не може да бъде представител на нацията в нито една сфера на живота, нито дори с това, че може би умира на бойното поле, и това няма никакво значение. Смъртта на бойното поле може да има най-различно съдържание, то не е една и съща смърт. Не по начина, по който умира един лумпен, умира един Дебелянов. „И върху хиляди чела жъртвен кръст е начертан“ – това е Дебелянов. Има огромна разлика между индивидуален живот и живота на лумпениата, между смъртта на индивида и смъртта на лумпена. Това не е казано с високомерие и пренебрежение, а като една чиста констатация, плод на един социологически анализ. [И ето как вече в едно по-модерно време расте този контраст между първичната славянска община, късноантичната клиентела и развиващата се въпреки всичко индивидуалност, расте огромната нетърпимост. Но този целокупен народ има своята победа.

Източник: Литературен вестник, 18.04–24.04.2001, бр. 15

Владимир Свинтила е роден на 29 април 1926 г. в София. През 1949 е въдворен в концлагера Богданов дол, след това Куциян. Завършва право в СУ „Св. Климент Охридски“ (1952 г.). Работи като редактор във в. „Народна култура“ (1957-1959 г.), в издателство „Български художник“ (1960-1964 г.), драматург в Театъра на въоръжените сили (1964-1969 г.), редактор е във в. „София-нюз“ (1969-1971 г.), заместник-главен редактор е във в. „Софийска правда“ (1974-1977 г.). Сътрудничи с литературнокритически и публицистични статии, рецензии, есета и студии на български и чужди вестници и списания – „Сенчъри“ и „Таймс в Индия“ (Индия), „Унидад“ (Перу), „Нева“ и „Всесвит“ (СССР), „Ревиста джеографика универсал“ (Бразилия), „Тайди“ (Финландия), „Бюлетин на ЮНЕСКО“ (Париж) и др. Умира в София на 15 януари 1998 г.

Коментари (5)

- 09-04-2012|Веселин Анчев

Интересен текст, доголяма степен съм съм съгласен с него. Само да отбележа че, книгата към която принадлежи той е излязла на български – „Етюди по народопсихология на българина“, 2006г. Изд.“Исток-Запад“

- 10-04-2012|Майя Маркова – + 1

Изключително интересен текст. Е, може би щеше да е по-добър без онова за Хитлер и неговия пуч.

- 15-04-2012|edm – Неточни изчисления

Владимир Свинтила е роден през 1926г.

Следователно, неговата 75-годишнина е била през 2001 г.

Миналата година е била 85-годишнината от рождението му, а тази е 86-тата.

- 16-04-2012|Лора – Много задълбочен поглед

Много задълбочен поглед. Много интересно четиво, в което се откриват отговорите на много въпроси.

- 22-04-2012|Катя Ятакова

Оттук-оттам – за тъмен срам… Така че, ако отворя уста преди разсъдъка си, трябва да сквернословя тежко и тъжно; ако сторя обратното – да поръся думи по прашните пътища на изсъхналата историческа кал. Боже, не пази повече България, защото я обичам адски.

Никакъв македонец не бех,

ама като го пише в документа, то те дразни…

Автор: Михаил Груев

Роден е през 1928 г. в гр. Гоце Делчев (тогава Неврокоп), българин, православен християнин, вдовец, с основно образование, бил е кошерджия, в момента е пенсионер.

Не желая да ми се слага името, ‘щото не се знае, кой какво ще прочете и ще помисли. Е така, анонимно, та да съм спокоен.

И аз като повечето тукашни българи съм от бежанско семейство, по бащина линия родата ми е от Драмско, а по майчина – от Серско. Но съм се родил тук в България, в Неврокоп [дн. Гоце Делчев]. Като дойде Девети септември, имаше много уплашени хора, най-вече защото се чуваше, че ще вземат земята, воловете, а бе – поминъка на хората. Ама ние нали земя нямахме, не бяха ни още оземлили, това не ни тревожеше. По-бедните пък се радваха, защото си мислеха, че комунистите на тях ще дават повече, отколкото на богатите. Та така започна комунизмът.

Тук имаше много николапетковисти, земеделци, които бе’а против комунистите, имаше митинги, а по едно време, зеха да арестуват, да заплашват. Те червените бе’а малко ‘ ора, ама нали руснаците бе’а окупирали страната, това им даваше кураж. Наш’те с политика не се занимаваха и не са ни закачали, и мен не са ме закачали, аз не бех с нито едни. Повечето от ‘ ората не искаха комунистите, ‘оти ги беше страх, че ще им земат имота, нивите, па и тогива беше голема беднотия, нема пари, ами с купони си земахме ‘леб и това-онова.

‘Айде, това се понасяше, нали току-що бе свършила войната, те комунистите не беха виновни за немането, но като си доде от Русия Георги Димитров, нещата зеха да се променят. Забраниха на опозицията да прави митинги, Никола Петков го осъди’а и убиха, БЗНС-то бе забранено. Оставиха само едно БЗНС, дето се кланяше на БКП-то и се ‘почна. Некъде ‘46 или ‘47 година, не помна точно, се чу, че ще се обединяваме със сърбето. Нали и те беха комунисти, начело с Тито, и така реко’а – ке се обединяваме, ке правим федерация. Във вестниците пишеше, това го помна, че Тито и Георги Димитров се биле срешнале и решили да правим федерация, и Сталин позволил. Но те сърбето са [х]итри, казали, дека Пиринско ке се обедини със сръбската Македония в една държава, република де, и така.

Ние най-напред не повервайме. Да, народът не верваше. Те и тукашните комунисти не верва’а. Имахме един комшия, комунист, той не беше от Неврокоп, от Лъжница беше, та и той се ми викаше, дека това нема да стане, дека е майтап.

И като доде една вечер тейко ми [баща ми], ядосан, и вика: „Заран сите ке треба да ‘одим у милицията. Ке ни пишат македонци, нема веке да сме българи.“ И като зе да ги псува, и вика: „‘Що наш’те са бегали некога от Гърция, та тука у Българско да ни натискат да се предаваме? Който иска да се пише македонец, да го пишат, който иска да е турчин, да го пишат како си тера, но що треба у Българско да ни насилват да не сме българи?!“ Мама виде, дека той е урсуз [ядосан] и се уплаши, дека че го вкарат у затвора, и ‘зе да го успокоява, да му вика, че както и да ни пишат, ние нали си знаем, дека сме си българи. Аз и кака, имах тогива по-голема сестра, още не беше женена, тя така и не се ожени, млада умре, на 28 години, та аз и тя ‘зехме да го дръжим, оти той викаше високо и се чуваше навънка.

И на другио ден рано отидойме в милицията. А там имаше и други ора, и те чекат, и се урсуз. И викат там на едно момиче: „Ние сме българи, ка така че ни правите македонци? Който е македонец, добре, ама що назе? И помаците – и те не щат да са македонци!“ То момето се виде в чудо и вика: „Ама що на мене се карате? Белким аз съм го наредила. Карайте се на големите началници, дето са го измислили!“ Имаше обаче един Велко, стар челяк, един едър и той ни вика: „Дайте да си ‘одиме, па да видим що че ни чинат!“

И тогива от една от стаите излезоха трима с униформи, стражари, де, милиционери, и се развика’а: „Никъде нема да ‘ одите, докато не си смените паспортите!“ Велко и още неколко души обаче не ги послуша’а и си ойдоха. На другите, ейме некъде около 15-20 души, ни зема’а старите паспорти, дадоха ни една бележка, да имаме документ все пак, докато ни издадат новите паспорти. И един от милиционерите, дето беше стар- шията, ни заплаши, че ако до една седмица не си направим снимка и не додем в милицията да си подадем документите, че ни запишат и че ни сложат голем данък и глоба.

И така, върнайме се у назе и тейко ни вика дека требе да изчакаме, да видим, как ше се развие работата, демек да не бързаме. Мина’а 3-4 дена и се разчу, че некои били арестувани, дека не искали да се пишат македонци. После се разбра, че и Велко бил сред тех. Закарали ги до Джумаята [Благоевград], държали ги една седмица и им турили един як бой и те кандисали. Имало обаче и такиви, които се опрели. Тех ги написали николапетковисти и ги прати’а по затворите. Аз знам двама – единият бе Димо, той умре преди седем години, а другият бе Никола. Те се опрели и казали, че никогаш нема да се пишат македонци. Те бе’а от Вемереото [ВМРО]. На Димо така му викайме, а другият беше и лежал през фашистко в затвора, па ‘щото беше от Вемереото. Димо лежа в Софийския затвор 3 години. Когато се скараха Тито и Сталин и стана ясно, че нема да се обединяваме със сърбето, тогива го пуснале, иначе требало да лежи 6 години като „враг“, като „николапетковист“, така го написале, но той не бе земеделец. Вкараха го, ‘щото не искаше да се отмята от българското.

Никола повече лежа, щото в затвора се сбил с някакъв разсилен, но той през ‘53 г. се изсели някъде по Плевен и за него повече не знам.

И като се чу, че има затворени и бити, тайко ми се усмири. След два дена си направийме снимки и сите отидойме в милицията – дадойме снимките, а новите паспорти, македонските, ни ги донесе пощаджийката с една книга за разписване една седмица по късно.

И така работата замре, станайме и македонци. А бе, никакъв македонец не бех, но като ти го пише в документа, то дразни. Айде, да сме в Сръбско или Гръцко, разбираемо е, ама в България да те пишат така – това си е предателство. Такиви управници треба веднага да се бесат.

После нещо отношенията със сърбето се развалиа. Чу се, че нещо руснаците направиле, или че там – скарали се. Как да е, и добре, че това обединение не стана, ‘оти па ке требаше да бегаме – я по София, я по Варна. Примирийме се. Много-много това после не ни пречеше, па и властта не обръщаше внимание, кой как му викат. Ние си бехме българе, па на паспорта – да му е … мамата. Така де, е … съм я аз [х]артията, важно е сърцето и чутурата!

После, веке бех 35-40 годишен, па ни вика’а, и па ни смени’а паспортите – дадохи ни български паспорти. С една дума – работата се оправи. Но народът така и не разбра, ‘що требаше да се прави сичко това. ‘Що бе’а тия глупости.

Почна’а па по помаците – тех да ги оправят. И пак с бой, със затвори, съдилища, и убити ‘ора имаше. И ‘що? Те не стана’а българе, само дето намрази’а България и много се изсели’а. Аз да ти кажа, това помаците и турците са честни и работливи, ама и ербап ‘ора. Те не се даваха, не като назе – понатиснат ни и ние скланяма главата. Не! Те се репчиха и сума време не се предадо’а. А ние – веднага кандисайме. И нали видиш – колко години мина’а от тогива, те не стана’а българе. А можеше да станат доброволно, без бой, ама то требе търпение. И мого ум требе.

Па като се свръши с македонизацията, па се почна с ТКЗ-то. ‘Зеха да земат на ‘ората имота и добитъка. И пак бой, и пак затвор. Много народ се беше уплашил, че като му земат земята и воловете, ще измрат от глад. Па и то нали си е твое, мама му стара. И имаш сигурно къща, или апартамент, как ще додат да ти го земат. Та ти си фърлил там годините, здравето и силите, и да додат някакви гольовци и да ти го земат.

Тук много народ не искаше да си дава имота. Воловете, конете, кравите и биволете ги кара’а нощно време по гората да ги крият, ама накрай се кандисва, де че ‘одиш.

Иначе после дойдо’а добри години – немаше безработица, имаше работа и не се крадеше. Народът заживе добре, но с това за имената, за националността – тове не требаше да става. ‘Ората така се озлобяват, създава се напрежение, разделят се. В Лъжница питаш ли ги тия от партията [БКП] как се чувстват, де да се дянат. На тей им нареждат от горе да карат насила своите да си променят имената и това, дето са. И тия ‘ ора какво да правят – наникъде. Нито с властта, нито със своите. А бе, лоша работа.

Сега е демокрация, но не е на добре. Мого са краде, бе момче, мого са краде! Де ше и излезе края на та’а дръжава? То бива бива, ама ча’ па толкова. И да не ги съдят. Това не е дръжава. При Тодор Живков поне ред имаше, ако не друго, а сега е анархия. Никаква демокрация не е това. Но белким се оправим. Дано от Европа нещо направат. Аз оттам се надам нещо да стане, да ги осъдат тия мошеници, иначе ако се разчита тука на наш’те съдилища – нищо нема да стане. Крадците ще си са расождат свободно и ще ни са присмиват.

февруари, 2010 г, гр. Гоце Делчев записал: Веселин Тепавичаров

Текстът е част от сборника Насилие, политика, памет. Комунистическият режим в Пиринска Македония – рефлексии на съвременника и изследователя, съставители Михаил Груев, Веселин Тепавичаров, Петя Василева–Груева, Виолета Коцева–Попова, Мария Костадинова, Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 2011.

Проектът е финансиран от програмата „Активна европейска памет“ на Европейската комисия.

Публикува се със съгласие на автора

Михаил Груев е преподавател по съвременна българска история и етнология на етническите групи в СУ „Св. Климент Охридски“. Гост-преподавател и в Пловдивския университет „Паисий Хилендарски“. Бил е гост-лектор в университетите в Мюнхен, Саарбрюкен, Белград и др. Автор на редица студии и статии на български, немски и английски език.

Коментари (4)

- 09-04-2012|аз

Ш, нашио, аз съм от Гоце Делчев и НИЕ ТУКА дума „дека“ не ползваме! И НЕ КЕКАМЕ! А на Веско, беше ми асистент по Етнология, пожелавам да не забравя миналото си в редиците на БКП:))

- 09-04-2012|аз

„Но народът така и не разбра, ‘що требаше да се прави сичко това. ‘Що бе’а тия глупости „

тъпо е историк да не обясни това, а човека още не знае…

- 10-04-2012|Силвърмен

Това да не е на комунистическия академик Владимир Топенчаров сина?

- 15-04-2012|Хаха – Що не четеш, бе?

Силвърмен, ти изглежда минаваш да опърдиш всички форуми. Поне чети, бе. Авторът не е Топенчаров, а Тепавичаров.

За да не се повтори никога!

Автор: Христо Кючуков

Рецензия за романа на Златко Енев „Реквием за никого“,

София: Ciela, 2011, с.285, ISBN 978-954-28-0943-2

проф. дпн Христо Кючуков, Свободен Университет, Берлин

Бях прочел само първите стотина страници от книгата на Златко Енев „Реквием за никого“, когато реших да му се обадя и да кажа, че бих искал да напиша рецензия. Бях потресен от прочетеното… Продължих да чета и в съзнанието ми оживяваха всички онези години на унижение, в които единствената ти вина е, че си се родил с друг етнически произход и изповядваш мюсюлманска религия… Най-срамните страници от най-новата история на България!

Беше 1982 год. и все още бях войник в Строителни войски в поделението в Суходол, когато един ден Заместник-командирът по политическата част (ЗКПЧ-то, както му казвахме в казармата) ме извика (бях комсомолски секретар на батальона) и ми каза, че ме пуска в тридневен домашен отпуск. Задачата, която ми постави, бе да се върна в родния град и да си сменя името. И не само моето – трябваше да накарам и родителите ми да сменят имената си. Трябвало да бъда за пример на другите ромски момчета като комсомолски секретар! Ако до три дни не се върна със сменено име или се опитам да избягам от казармата, ме чака затвор. Беше казано ясно и кратко – по военному. Прибрах се със страх в Провадия. Не знаех как ще реагират родителите ми. Най-напред казах на мама с каква цел съм си дошъл, тя също беше уплашена – не знаеше как ще реагира баща ми. И беше права! Когато мама му съобщи защо съм си дошъл от казармата стана страшно… Той взе брадвата и каза, че ще ме убие: „Аз съм те създал и аз ще те убия! Кой си ти, та да ми сменяш името?“ Избягах от къщи. Изминаха три дни. Отпуската свършваше и трябваше да се връщам в поделението в София. Знаех, че ако не донеса документ с новите имена на всички членове на семейството ме чака арест, а може би и затвор. Майка ми знаеше за това. След три дни родителите ме намериха. Бяха смирени – бяха взели решение да си сменят имената. Получих необходимия документ с новите имена на семейството. Закъснях само с един ден от отпуската. Не бях наказан – имах документа с имената. На градския площад в Провадия имаше всенародни чествания с кръшни хора, че процесът с преименуването на ромите-мюсюлмани в Провадия и провадийско е приключил успешно. От Хюсеин бях преименуван на Христо. Последва смяна на всичките ми документи.

Бях студент в Полувисшия институт за начални учители в Шумен, когато един ден, връщайки се от лекции, заварих в стаята си в общежитието млад мъж. Представи ми се – лейтенант Димитров от Държавна сигурност – Варна. Знаеше много неща за мен. Беше февруари или март 1984 г. Предложи ми да станем „приятели“. Беше по-възрастен от мен само с няколко години. Предложи ми да се виждаме от време на време. Не знаех, че Държавна сигурност и властите планират нов възродителен процес с турците в България. Бях завършил Полувисшия институт и бях разпределен на работа в с. Блъсково. Бях забравил за срещата в общежитието в Шумен. Един ден лейтенант Димитров дойде в училището в селото и ми предложи да ме закара с колата си до Провадия. Говорехме общи неща… разпитваше ме за ромската махала, за настроенията на хората. Не знаех, че съм завербуван за „агент“ на ДС.

Беше февруари 1985, когато една сутрин не можах да стигна до селото. Навсякъде имаше войници с автомати и кучета, танкове, градът беше обсаден. Беше страшно… като на война. Всички околни села също бяха обсадени – в продължение на три денонощия. Беше започнал възродителният процес с турското население – по най-насилствен, брутален и нечовешки начин. Онези, които реагираха или се съпротивляваха, бяха задържани в милицията и никога вече не се върнаха по домовете си.

След този процес настъпи периода, в който се забраняваше изповядването на религията, употребата на какъвто и да е език на малцинствата. По магазини, аптеки, поликлиники и болници, навсякъде висяха табели с надпис „Български граждани, говорещи чужди езици, няма да бъдат обслужвани“. Това беше периода, в който се забраняваше в заведенията да се пуска друга музика освен българска. Това беше и периода, когато вестниците и списанията, които се издават в България и са предназначени за ромското и турското малцинство, бяха закрити, турската програма по радио София бе закрита, турските театри в Шумен, Разград, Кърджали бяха закрити, хиляди томове научна и художествена литература на турски език от библиотеките бяха иззети и изгорени… също като по времето на хитлеризма в Германия… Това беше периода, когато всеки беше подозиран във всичко – предимно в завладяване на България от Турция, отделяне на Разград и Кърджали като автономни републики – абсолютни безсмислици и безумия, в името на които хиляди бяха подложени на нечовешки унижения, бяха бити или убивани.

В романа си Златко Енев е успял да пресъздаде с невероятно майсторство бруталната действителност в България в периода след възродителния процес, малко преди настъпването на демократичните промени. Авторът използва един много интересен похват – пресъздаване на действителността чрез използване на грубия, просташкия език, езикът на тогавашното комунистическо всекидневие, което подсилва усещането за истинност на събитията. Грубият език в романа отблъсква една част от читателите и може би това не е четиво за представителките на нежния пол, но точно в този груб език е и силата на произведението. За тези, които са били свидетели на този процес и на всичко случило се след това, произведението звучи не като художествена измислица, а като историческо четиво, документиращо съдбата на няколко основни герои с български, турски и ромски етнически произход.

В книгата си Златко Енев отразява и един друг момент от срамните страници на съвременната българска история – изгонването на българските турци от България. През май 1989 г. Турция заяви, че ще приеме българските турци, но само след няколко месеца границите бяха затворени. Стотици хиляди успяха да минат границата, но по-голямата част от тях останаха в България. Останалите в България хора бяха подложени на психически тормоз – чрез телефонни обаждания, чрез анонимни писма. Някои устояха на този тормоз, но имаше и такива, които не успяха.

След май 1989 в малките населени места в България бяха създадена български националистически групировки, които заплашваха останалото тук турско население със смърт и с подпалване на имотите им. Целта бе турците да си тръгнат и да оставят имотите си, за да ги вземат членове на същите тези националистически групировки. Онези, които бяха подали молби за получаване на международни паспорти и чакаха ред, за да заминат за Турция, бяха изгонени от работа. За моя колега и приятел Руфат Бейтулла от гр. Провадия нямаше в града работа като учител, защото беше подал документи за заминаване в Турция, а междувременно границата бе затворена. Беше принуден да работи като пазач в някакъв завод.

В книгата си Златко Енев използва художествена измислица, но описаните лица, действия и случки звучат страшно правдоподобно. Самият той е роден и израснал в град, в който съжителстват и трите етнически групи – българи, турци и роми-мюсюлмани – и в книгата много точно са описани както представителите на турския, така и представителите на ромския етнос.

Друго достойнство на книгата е това, че показва как нещата с хората от властта в България се развиват след промените от 1989 г., как се създават воюващите групировки, как висши партийни членове създават групировки за продажба на оръжие, наркотици, проституция, трафик на хора… На фона на всички събития в ретроспективен план се проследява живота на двамата главни герои от малко българско градче: как те стигат през Косово до Берлин, вече след падането на стената. Книгата започва с диалог между двамата герои Мария и Никола и завършва с тях. Всички събития, случващи се в романа, са пресъздадени през погледа на двамата герои.

Не на последно място интерес събужда и структурата на романа. Това не е класическият романи, разделени в глави… Тук разказът за няколко човека и събития върви паралелно, което кара читателя да бъде през цялото време с буден ум, за да не загуби връзката между разказите за отделните герои и събития. Определено това не е роман, който можеш да четеш в леглото, за да те приспи… Написан с много хъс и много емоция, в името на онези близо милион и половина мюсюлмани в България – турци, роми и помаци, който бяха подложени на срамни унижения, само защото са такива… за да не се повтори никога!

Информация за автора на рецензията:

Христо Кючуков е извънреден професор по лингвистика към Свободния университет в Берлин. Автор на множество книги, студии и статии. С ромски етнически произход – от групата на българските роми-мюсюлмани. През 1982 г. като войник името му е сменено от Хюсеин Селимов Кючуков на Христо Славов Кючуков.

През 2004 г. в Америка публикува детска книжка посветена на възродителния процес в България. През 2005 г. за книгата получава награда „Най-добра детска книга“ от щата Ню Джърси, САЩ.

Христо Кючуков е филолог, преподавател в Свободния западноберлински университет и български ромски деятел.

Развратителното въздействие на администрацията

върху духа

Автор: Владимир Свинтила

1.

Българската общност има един архаичен характер, и то архаичен в много отношения, както с реминисценции от античността, така и от славянската община, чрез гилдиите от Византия, вследствие на което се образува една общност с егалитарен характер. Тоест, цялото развитие, което става и в общността, и в личността, и в междуличностните отношения, и в отношенията човек – общност, всичко това става в рамките на един предварително установен егалитаризъм.

Тази общност има винаги една осигуровка в типа на общественото битие. За какво става дума? Това е бил един обществен идеал. Минаваш чирашките години, влизаш в калфенските години, като калфа ти си вече близо до майстора, макар че и чиракът не е тормозен. Близо си до майстора – както казва Захарий Стоянов, терзията-калфа може вече да поглежда през прозореца, кой минава, а чиракът няма право. Като дойде да се замайстори, той отива при онбашията, шефа на лонжията и взема една каса, ръчна, и обикаля магазините, дюкяните. Навсякъде пие кафе, води разговори и му се пускат пари. Когато напълни касата, той отива отново при онбашията, който я отваря (той няма ключ). Отваря я, брои парите и ги дели на две: половината за майстора, половината за лонжията. Всеки е събирал пари така, за да отвори дюкян, той няма нужда от капитал – има я взаимопомощта. А отвори ли той дюкян, оттук нататък е гарантиран. Зависи само от неговото трудолюбие, от връзките му с хората.

Това е жизненият кръг и на село. Момчето започва, като пасе патки, след това му дават да пасе козите, след това като порасне, почва овчарлъка и най-накрая това са говедата, които се поверяват на по-големите деца. „Омръзна ми вече да ходя на школо,/ вчера тате рече: иди паси воло./ О, радост за мене и щастие рядко,/ утре ще спя на герана много сладко“. Това е психиката. Развитието към възрастен човек става по един начин – човек се жени много млад, има земя в землището, която обработва по най-примитивен начин, вдига си къща, при оня начин на строеж средно за един месец. И „запалва комина“ – от тоя момент нататък той е „сейбия“. Ще рече, няма никаква грижа по устройството на личността, абсолютно никакъв тип на нейното култивиране. Той е естественият човек, това което природата му е дала, това което майка му и баща му са го родили. Посещаването на училище е в една възраст, в която той може да не бъде стопански зает. 7-10-годишната възраст, където той се научава да чете и да пише и повече не му трябва.

Ако се обърнем към София с нейното т. нар. работничество. На 14-15-годишна възраст влиза във фабриката, но трябва да се знае, че във фабриката той прави това, което може. И никой не му възлага, каквото не може. Трябва да ви кажа, че по тоя път съм минал и аз – знам нещата от личен опит. Ако си як, те впрягат в тежките работи. Ако е някое слаботелесно момче, майсторът казва: я го оставете, не го вдигайте него. Тука също няма никаква грижа за квалификация. Ако момчето има някакъв интерес към техника, това си е негова работа. Той може да научи – да кажем от квартала, някой купил мотоциклет. Около него научава мотоциклета. Попада за две седмици на село, където се сприятелява с тракториста и той му обяснява тайните на тракторния мотор, доколкото може. Научава се да си оправя ел. инсталацията – това е неговата подготвеност.

При това положение между тези хора мизеруващи и гладуващи няма. Приемам, че битът им е скромен и примитивен, но този бит в голяма степен си зависи от тях. Защото той струпва там едно къще от две-три стаи, а ако се запретне, той може да направи къща от два етажа! Т. е. това е една самовъзпроизвеждаща се без интелектуално и без социално усилие маса.

И оттук вече се ражда нетърпимостта и борбата срещу изявената личност. Тази борба не е непременно срещу интелигента. Разбира се, много рано се създава един, така да се каже, национален обичай на презрение към интелигента. Това е презрението и омразата към учителя. От една страна за функциите на този учител през Възраждането има какви ли не писания, признания, самопризнания. От друга страна, върви обаче нескриваното презрение. Например в една хумористична народна песен от Македония се казва: „Даскалче, даскалче, као просяк от село на село“. Но и в самото интелигентско съсловие играе роля този предварително установен егалитаризъм. Градацията между отделните личности не е особена. Но борбата не е само с интелектуалния тип. Нашата белетристика не блести с богатство на сюжети и теми. Има справедливи оплаквания, че атмосферата на живот на цели поколения са пропуснати. Едно такова обстойно оплакване има у Елин Пелин от 1928 г., че е прескочен цял един период от живота на нашите градове, с високите дувари, с чимширите. От тази атмосфера е останала комай само една повест, „Последна радост“ на Йовков. Така че нашият живот литературно не е осветен. В този аспект дори бих казал, че България остава сляпа като традиция. Но има тук-таме такива сюжети, например у Влайков, който е един много слаб, тезисен писател, не си заслужава човек да се занимава с него. У него се среща човекът, който се е махнал от селото си и се е „зареял“ в света, и се е върнал след 20–25 години. Това запиляване го има в българския народен живот. То е да се махнеш, да се отървеш от обстановката, в която си израсъл, в която очевидно развитата личност дълбоко е страдала. Тези неща в миналото ги имаше като предания, като семейни спомени за този или онзи. Тези случаи са минимално регистрирани в литература и другаде, но все пак са оставили една атмосфера, като се има предвид, че такава атмосфера има в „Идилиите“ на П. Ю. Тодоров.

Обикновено този, който е отчужден или нарочен, който не е с многобройните общи качества, които гилдията или родата не предлагат, а налагат на личността, е търсил изход. Един от тези изходи е хайдутството. Не трябва да се смята, че като хайдути отиват революционери. Революционната функция на хайдутите е една измислица. Това е същото, каквото е цялото разбойничество в Европа в XVII, XVIII в. Разбира се, винаги има един стремеж за свобода, но този стремеж е от типа homme libre, свободния човек на Стендал от „Пармският манастир“ или това са италианските кортератори, или това са разбойниците на Шилер, които носят нещо хуманно, нещо човешко, но така техният бунт е твърде много личностен. Друг изход, който развитата личност е намирала, това е гурбетът. Гурбетчийството е освободило много хора от видиотяване, от вкостеняване, дори от преднамерено обедняване. То е добре регистрирано от края на XVII, началото на XVIII в., когато почва едно голямо движение. На гурбет се ходи в Мала Азия, в Северна Африка, в Тунис, в Малта, в Австрия, в Румъния, едва ли не до Полша. И в това движение се осигурява една независимост на индивида от общността. В това „запиляване“ на личността, в забегването от своята среда трябва да се търси зараждането на новия личностен тип. Човекът, който не е доволен с настоящето, не е доволен с клиентелата, не е доволен с тия рамки на живот, не е доволен от този идеал на простото възпроизводство на личността – той ни се представя като гурбетчия, като скитник, като забегнал.

От самото начало тази българска общност, която идеализира себе си – и не може да не идеализира себе си, защото тя трябва да устои на турския натиск, трябва да устои след Освобождението на руския натиск, трябва да устои на натиска на нашите съседи, който не е малък – тя не култивира високи добродетели у себе си, тя ги имагинира, тя си ги въобразява, приписва си ги, което е по-лесно. Тези хора, доволните от своя дял и от своята съдба, те във всички социални трансформации успяват да удържат своя идеал, своя начин на живот и структурата на психичността си. Видяхме ги през сдружения, през лонжии, през редиците на старата славянска община, видяхме преживелиците на клиентелата и най-накрая ги откриваме трансформирани и обособени в нови и модерни форми на организация на съществуване – това са формите на българската държавна администрация.

2.

Очевидно, че общото състояние на т. нар. управление, било от средновековен тип или, ако искате, от античен, е създавало винаги една определена характерология, влияло е върху характерите. Примерно в античността полисът е като че ли най-благоприятният фон за развитието на индивидуалността, на новите типове индивидуалности, с неговата агора – мястото на дискусията, на философската мисъл, на обсъжданията. Това самосъзнание в античността е изразено в антропонимите, прибавянето на „агора“ към името – Анаксагор – това е едно съзнание за пълно съвпадение между личността и нейната общност. Несъмнено е, че в нашето Средновековие системата на управление също е оказала своето високо влияние върху манталитета, върху нравствеността. Свидетелствата не са много, но бих казал, че са дори достатъчни. От една страна, примерно Рилският хрисовул, където се изброяват няколко десетки типа данъчни чиновници, специализирани по събиране на мед, на вино, на плодове, на жито и т. н. Това говори от само себе си за един голям произвол и едно голямо притеснение. Какво е ставало в националната душевност в тази обстановка, разбира се, ние можем много малко да кажем. Картината се изяснява по-добре в Румъния в XIV-XV в., която е пълен приемник на българската държава, на царската канцелария и на българската социална система. Румъния запазва до ХХ в. болярството като класа. В многобройните дако-славянски грамоти – които са на старобългарски език, те са писани от румънци за техни нужди, но на нашия език – са упоменати един невероятен брой държавни чиновници, които са с български наименования. Това показва пълната приемственост между средновековна Румъния и средновековна България. Дако-славянските грамоти показват една много жестока, небивала бюрократизация на Втората държава. Един чиновнически апарат, какъвто не е доловим дори във Византия, която е много добре документирана. И по всяка вероятност не е така добре доловим във Византия, защото византийското право е систематично, покрива много зони. Нашето средновековно право е несистематично, то покрива случайни взаимоотношения. И това в България е предизвикало развитието на една висока административна система.

Ако не знаем друго за отражението на тази административна система върху обществената психика, освен присъствието на една клиентела от античен характер около силните и можещите (разните Логофетови, Господинови, Болярови, Банови), то пък за турското влияние и присъствие тука картината е вече много ясна. Ние знаем отражението на спахилъка върху душевността, на тимарските имоти, на чифликчийството, свеждането на обикновения българин до тази толкова употребявана дума „рая“, което в никакъв случай не значи обезправен човек. Той не е обезправен, той е притеснен и неговата деятелност е ограничена, разбира се и от характера на неговото стопанство, защото това стопанство не работи за пазара, то е самозадоволяващо се, затворено, натурално, нестоково стопанство. Него не го свързва нищо с широкия свят (до началото на XVIII в.). Но у него се култивира покорството, съобразяването. У него се създава адмирацията към силния и към богатия човек. Тази адмирация е форма на подчинение.

Трябва да кажа, че горе-долу до Френската т. нар. революция ситуацията в Европа е изравнена. Това, което е в Османската империя, това е в Германия, това е във Франция. Местният феодал може да те арестува и да те затвори в собствения си затвор в замъка за това, за което намери за добре. Тиранията на курфюрстите в Германия е известна. В това отношение тя дава огромно отражение върху живота и върху идеологията на Шилер. С Френската революция и с излизането на преден план на буржоазията се явява идеята, че може да се образува едно държавно начало в изпълнителната власт, което да представлява всички и да бъде в услуга на всички и да третира по един и същи начин всички. От „свобода, братство и равенство“ това е, което е останало като програма на европейската администрация. Наказания за злоупотреба с власт, контрол административната система получава от парламента. Това е идеалният случай. Разбира се, парламентът никога не е контролирал администрацията, нито френският, нито английският. Нито пък някакъв особен контрол е осъществявала съдебната система. Фактически в Европа и в България включително се явява едно ново начало или едно съсловие в съсловието. Буржоазията създава бюрокрацията, създава административното съсловие, което не живее от продукт, не живее от производство, не живее от обмен, не живее от участие в стопанския живот, което в такъв аспект е паразитно, което живее от управлението на страната. И понеже държи управлението, е ясно, че това съсловие много бързо ще се корумпира, както и става. То се корумпира и поради следното – с развитието на административната система то се множи неколкократно и тъй като бюджетът не може да се разширява безкрайно, този бюджет се дели между все повече хора. Това води до една нищожност на съсловието. То е почнало много тържествено, с много високи заплати, невероятни за съвременния човек, докато неговото множене намалява отделния пай на всеки участник.

Модерната администрация е нанесла непоправими вреди върху психиката на французите специално и на немците, по-малко в Англия, където общественият живот по стара традиция е далече по-независим. От друга страна, Англия предлага много на ескейпистите, на тези, които искат да се спасят. Всяко притеснение приключва в момента, в който се качиш на кораб и станеш моряк. Ако родината не ти харесва, ето ти Щатите, ето ти Канада, ето ти Австралия, ето ти Африка. Такива отдушници Франция няма, защото френската колониална власт е много по-жестока, отколкото в самата метрополия. Колониалната власт във Франция носи правото на живот и на смърт. Това, което тази власт е правила в африканските провинции в 20-те години, е непредставимо. Примерно за доставянето на естествен каучук трябва да влезеш в джунглата, да срежеш корите на каучуковите дървета, след това да минеш да прибереш този каучук – тази професия никак не е безопасна. Там са ягуарите, скорпионите, питоните… Негърът за своето преживяване не влиза в джунглата. Неговите собствени ниви са в окрайнините на джунглата, те не са в нея. Той в джунглата няма работа. Заради това, че туй население не влиза да им доставя каучук, са секли лявата ръка. Андре Жид описва в Конго камари от отсечени леви ръце. През същото това време в Германия се извършва синтезната химия, получава се синтетичният каучук и към естествения каучук няма вече никакъв стопански интерес. Въпреки това френската администрация продължава да сече ръце. Във френските колонии индивидът не е имал никога убежище, нито дори във Френска Канада или в тихоокеанските колонии. Присъствието на това съсловие в живота води до бурни реакции, една от тези реакции е появата на анархизма. Идеята за унищожаване на държавата е просто една реакция, една мярка за унищожаване на административното съсловие, което е вече съвсем отделено. Анархизмът е идея за едно общество не без управление, а без съсловие, което упражнява управлението.

В Европа тази прослойка непременно ляга върху по-стари традиции, непременно се свързва със средновековните типове на администрация – военната, съдебната администрация, те директно се пораждат от средновековните, от феодалните институции. Макар че често пъти се пораждат в една много хитра форма – като спор с тях и като тяхно опровержение. Че ето, преди окръжният управител е можел това, съвременният не го може… Разбира се, има следното: ако един областен управител във Франция или в Германия в XVIII в. е извършвал редица насилия по отношение на хора от населението, той ги е извършвал наистина с целта на едно въвеждане на ред. Защото ако пък изучаваме правонарушенията, XVI – XVIII в. са времената на най-жестоките убийства, на най-жестоките грабежи, на най-широкото разбойническо съсловие, което тогава представлява една промишленост – от него се препитават големи маси от населението. И употребата на армията за въвеждане на ред, нахлуването на няколко взвода в някое село заради залавянето на разбойници е било оправдано. Новата обстановка е обстановката на машините, на машинния труд, която за първи път предлага работа на една огромна свободна ръка, на която средновековието, манифактурата не е можела да предложи работа. Машинната промишленост в това отношение е едно спасение за субпролетариата. Вече тези разбойнически набези не са приходоносни, човек може да изкара хляба си в промишлеността. Това е нов момент и заради това модерната администрация тогава не е била така натоварена с правозащитни функции.

Но несъмнено тя има дълбока връзка със средновековната и несъмнено българската администрация има своята дълбока връзка с османската, включително и с администрацията на Втората държава. Ако върху европейската администрация лягат обвинения и недоволства от този тип, мислете си за функциите и за качеството на българската администрация. Примерно след 9. IX., когато тираничният режим възстанови всички спомени от турската администрация – всички! – се оказа, че тези спомени са съвършено живи в българското село. Примерно за Вълко Червенков и впоследствие за Тодор Живков говореха с възторг, че те много обичат пашалъка, значи пашата с неговата активност е оставил определен спомен. Живков повече от Червенков беше привърженик на нравите на пашалъка, с ловната дружина, с хайките за вълци – това е занимание на пашата. Всеки областен или окръжен секретар се явяваше един големец от феодален тип. Има различни случаи, някои от които са направо куриози, но които са реални. Примерно окръжният секретар на Търново правеше една баня сутрин в басейна на търновската баня. Той отиваше да се къпе към 10 ч. Докато той не влезе в басейна, във водата не се пуска никой. Той трябва да влезе в чистия басейн. И като излезе той от басейна, тогава се пускат гражданите. Този куриозитет и привилегии от този тип се считаха напълно естествени. Някои от тях са много дребни, жалки и смешни, но независимо от всичко, са! В квартала имаше еднн ресторант, „Горски цар“, където пенсионираният Антон Югов си прекарваше времето. Той идваше към 11 ч. и си отиваше към 11. Ресторантите имат почивно време, някъде от 3 до 5–6 ч., минават граждани и виждат, че там седи една компания, т. е. ресторантът работи, и чукат. Излиза един келнер и казва: „Затворено е.“ Те казват: „Ами гледаме, че има хора.“ И тогава келнерът се обръща и казва: „Да си бил и ти министър-председател на България, и за тебе нямаше да има работно време.“ Този, който чува това възражение, се сепва, той не протестира, той го приема. Когато установиха АПК-тата, местен човек в Ямбол от типа на краеведите успя да установи, че АПК-то в Ямбол съвпада териториално със стария спахилък. При това АПК-то се управлява от един човек, който по някаква игра на съдбата е пра-пра-внук на чифликчията, който е управлявал спахилъка. Т. е. възстановен е абсолютно спахилъкът. Аз попаднах на такъв случай в Елхово. Чествуваше се годишнина на един писател от този край и ние отидохме на тържеството в читалището, след което ни канят на вечеря. И на вечерята присъствува шефът на АПК-то. От него аз разбирам, че АПК-то посреща тези извънредни разходи, защото общината няма пари. Каква картина се разкрива: той е пратил хора, работници от АПК-то, през нощта да ловят бяла риба в язовира – беше февруари. И тия хора не протестират за това, че зимно време, през нощта ги пращат да ловят риба, този нощен лов е между другото доста труден. И като поискали да дойдат и те на вечерята, шефът им казал: „Вие не сте никакви хора, как ще дойдете, вие ще донесете рибата.“ И като го питам защо от Тунджа не са хванали риба, той казва: „Тунджанската риба не е хубава, тази е хубава“ – разви доста салтанати. И там имаше двама-трима негови адмиратори, които непрекъснато му казваха: „Какво правиш ти бе, помисли си какво правиш! Ти даваш на 50 000 души работа.“ Оказва се, че един шеф на АПК владее 50 000 души. Всичко това, извинете, не са модерни понятия и не могат да се образуват в една модерна психика. Всичко това е възкресяване на османското владичество, както османското владичество представлява едно възкресяване на византийската империя. Това са неща, които се следват в един неумолим ритъм.

Ние говорихме за клиентелата, Пашови, Агови и т. н. След Освобождението клиентелата се запазва, но тя се реорганизира. Тя се реорганизира вече около един член от родата, който е попаднал някъде в административната система и който може да нарежда и да подрежда своите роднини. Това е не непременно човек с голяма власт, но това може да бъде някой ловък и хитър човек, който – изразът е такъв – е влязъл под кожата на началството. И почва да сумира своите хора в някакво звено на администрацията, където те вече, тази стара клиентела, получава нова организация. Туй, което нарекох динамичен консерватизъм: старите структури успяват да се преоблекат или успяват да влязат в нови и да ги преосмислят. Това не са приказки, ние разполагаме с факти. Примерно някъде в началото на създаването на БДЖ няколко души от Вакарел успяват да станат машинисти. Как са ставали машинисти на парните котли по онова време, без подготовка и т. н. един дявол знае, но са ставали. И оттам нататък те откриват в железниците място за вакарелци. Към 1940 г. около 60 на сто от железничарите бяха от Вакарел. Радомир даваше полицията, общинските жандарми. Стражарите от моето юношество нямат нищо общо с милиционерите, нито с днешните полицаи. Това бяха възрастни хора с дълъг стаж в полицията, със среден обем от 150 кг. Защото в полицията те имаха право на безплатна храна, неограничено. Дори си спомням една подигравателна песничка: „Вчера старшият ми даде пет чинии порцион, малко, рече ми, да ручаш, че приличаш на балон“. Субпролетариатът, елементарният човек, намери рая.

Попадал съм на много примери в това отношение. Например попадам в едно село, Ново село, до Видин. Ново село е мястото на производството на най-фантазното българско вино, „Новоселска гъмза“. Sec е 22 градуса. Това вино никога не е било пито в България. Ако попаднеш в Ново село, някой ще ти издействува една дамаджана. Иначе, бутилирано, то се явява в Англия. Искам да кажа, че това е един богат край, който винаги, и по време на социализма, е работил за износ. Тези лозя са съхранени от античността. Но това село не работи лозята. Всички са на работа като дребни чиновници в града. И когато се пенсионират, се прибират да си доживеят дните в Ново село. Това беше селото с най-много пенсионери в страната. Че тези „службаши“, както Вазов би ги определил, не са нещо съвършено незначително, говори това, че от техните среди произлиза Логофетов, председателят на 26-тото Народно събрание, който беше убит по Народния съд. Един разговор с местните хора, едно изучаване на техния манталитет показва, че идеята за клиентелата е абсолютно жива. Те си имат двама-трима хора нагоре-надолу по министерствата, които ги уреждат. При това те имат и шифрован език. Когато той отиде при началника за някаква служба, началникът го пита: „Колко месеца има в годината?“ И той ако каже 6 месеца, значи ще даде на началника си 6 заплати. Ако каже 8 месеца, началникът му вика: „Не, ти не знаеш, годината има 4 месеца“, това значи 8 заплати за началника. Разбира се, за тези селяни и това е богатство. Защото нека направим едно сравнение. Един квартален бакалин (какъвто беше нашият, когато живеех на „Гурко“, на когото аз като момче извършвах редица услуги и покрай това го опознах отблизо, бил съм 12-годишен, но се ориентирах пак, простете, социологически), имаше чист доход месечно 2400 лв. Работеше с цялото си семейство. 2400 лв. беше ниската заплата в администрацията. При това той, като бакалин, като търговец има и рискове, и разправии, тя бакалската работа, трябва да ви кажа, че е много сериозна. Той, когато иска да вземе някаква стока, прави един преглед на цялата си клиентела и може предварително да каже: Иванови ще купят, Петрови ще купят. Касае се за една сериозна квалификация. Човекът в администрацията не дължи обяснения никому, не е длъжен да знае каквото и да било, не е длъжен дори да говори на литературен език, не е длъжен да знае да пише, освен да се подписва.

Тези низши служби биваха невероятно овластени. Ако в село Дивдядово трябва да има ред, но държавата не може да създаде полицейски участък, спазването на целия ред е възложено на местния пандур. Той може да прави с населението направо каквото си иска. Има една известна пословица, която е много характерна: „Царят дава, пъдарят не дава“. Можеш да имаш всички законни права, но ако пъдарят, ако кметът решат, че ти не можеш да ги имаш, с теб е свършено, ти ги нямаш. И няма начин тия проблеми да се оправят. В страната съществуваше административен съд – това е много важно – човек можеше да съди държавата и успешно да я съди, но това се отнася за активното население на градовете, което е ориентирано в закона и което има пари за един процес. Дори един най-елементарен процес беше недостъпен за селото. Селото, което е в автаркията, в самозадоволяването, което и сега е в автаркията, то се самоунищожава в автаркията, не може да излезе от нея. Защото автаркията му осигурява елементарно жизнено пространство и осигурява просъществуването му. Физическото, биологическото просъществуване. Но селянинът не може да излезе от нея, да води процеси и т. н. Тогава на него му остава като реакция само един ропот и вечното оплакване, което можете да чуете в България – от заран до вечер, на всички социални нива. Какъв е смисълът от това оплакване, което не е ориентирано към никаква институция? Примерно някъде си някой почнал да строи жилищен блок в близост до друг. И понеже не взел съответните мерки, тоя близък блок почва да пропада и жителите пищят. И те се обръщат към телевизията, не към прокурора, не към съда, които са упълномощени да спрат едно такова вредителско действие – прокуратурата светкавично може. Не! Те се обръщат към телевизията: „Вижте ни!“ И после например се явява една дама, която пищи срещу наемите, че за двустаен апартамент ѝ искат 200 долара, а тя изкарвала 40 долара – че к’во ме интересува? Аз какво мога да ти помогна? Простирай се според чергата си, иди в провинцията, иди на село! Оплакването пред телевизията прави телевизията популярна. И това са функциите на българската телевизия: даване на публичност на интимния плач.

3.

Между Възраждането и Новото време в българската психика лежи една много сериозна преграда или ако искате, с Освобождението се извършва една много сериозна трансформация в народната душевност. И то трансформация от тип, който назад в историята на България не можем да констатираме. Може би в приемането на християнството да е имало една такава дълбока трансформация, която писмено не е засвидетелствана и археологически не може да се установи. Става дума за следното: създава се една администрация, своя. Българинът за първи път има своя администрация и в тази администрация той за първи път има онагледено понятието за своя принадлежност към държава и към нация. Дотогава единственият признак за неговата национална принадлежност е езикът. Не са дори обичаите, които са много разнообразни и от различен произход. Т. е. той за първи път материално засвидетелствува своята национална принадлежност и има идеята, че тази администрация осъществява общонародни цели и идеали. Например, тази администрация като военна е натоварена с осъществяването на една мечта: обединението. Но ако борбата за освобождение и обединение преди е лежала на българското общество, сега тази задача е минала на администрацията. Т. е. администрацията желае това, което народът желае, при това тя го осъществява – има материалните възможности, има структурите и организацията. Затова между нея, между нейната волютивна дейност и волютивната дейност на народа, между нейните насоки и насоките на народа, няма отлика. Народът желае всеобщото образование – администрацията го желае и го осъществява. Народът желае своята политическа и национална самостоятелност – администрацията я обезпечава. Тука вече във възприемането на идеята, че основните, национални задачи се възлагат на един специален апарат, а народът, тъй да се каже, остава бездеен или действува само по поръчение на администрацията, със строго определено поставено искане – това нещо много дълбоко изменя психиката. Вие вече нямате един човек, който действува самостоятелно, има подбуди, мотивировки, мотивира се в поведението на свои сънародници, в поведението на предците си, на баща си, на големия си брат. Администрацията му отнема тая мотивировка и дори му отнема необходимостта да я има. Ако той я има, тя вече има декоративни функции. И виждате при това положение как патриотизмът абсолютно се изпразва, той става една куха и с течение на времето една мръсна история, от която човекът с достойнство най-накрая почва и да се дърпа. Но това е фактически и първото подчинение на българина, за което ще стане дума след малко.

Хората за тая администрация са налице и преди Освобождението. Обаче ние можем много строго да локализираме във времето тяхната поява. През 1869 г., когато Раковски отива в Котел и иска да създаде революционна организация, котленци го предупреждават да се маха, за да не го вържат и предадат на турците самите те. В ‘69 г. още няма никакви условия за революционна организация и революционна дейност. Тези условия се раждат от срещата на двама души, които мислят сходно – Левски и Каравелов. Споразумението между двамата – това е революционната организация на България. Но ако се обърнем към обкръжението на Левски, ние няма да намерим нито един интелектуалец от този тип. Трябва да ви кажа, че и в живота ги няма. Неговите сподвижници са Иван Големият, Подвързвачов, Арабаджията, отец Матей Миткалото – това са хора, често пъти фантазни, нереални, сътворени от едно въображение. Дори и най-рационалната група около него са хора самосъздали се, от този тип. Идещи, както комунистите казваха, „стихийно от недрата на народа“, те са самият този народ. Когато по-късно видим обкръжението на Бенковски, нещата са други – там е Каблешков, там е Волов. Кой е Каблешков? Има много интересни мемоари за него, които са доста в разрез с това, което Захарий Стоянов пише. Каблешков е една дълбоко съзерцателна натура и един високо културен не само за времето си човек. Примерно, достоверно е, че той е превел „Тримата мускетари“ и „Граф Монте Кристо“. Каблешков е вече чиновник, той работи в Хиршовата железница. Волов е възпитаник на Николаевската гимназия, високо интелектуален, много високо морален човек. Петлешков е също така човек с много добро образование. Някъде след ‘72 г. внезапно българският живот се изпълва с интелектуалци, не от прежния тип, вече нямащи нищо общо с Паисий, със Софроний, с Рибния буквар. Това е една модерна интелигенция и центровете, в които тя възниква, са известни, те са няколко. Това е Галата Сарай, френския колеж, който дава едно абсолютно образование – възпитаник на Галата Сарай е Симеон Радев, ние знаем неговата титанична френска култура. Той написа и една книга на френски „Македония в българското Възраждане“, която е със стилистиката на Иполит Тен. Другият център е Робърт Колидж, неговите възпитаници са на много високо ниво. Чрез Робърт Колидж в българския живот за първи път влиза една европейска енциклопедия, Encyclopaedia Britanica, която вече може да се види подредена гордо по стълбища на господарски къщи в Копривщица, в Пловдив, в Свищов. Масата обаче идва от Николаевската гимназия в Одеса и от пансиона на Тодор Нейков. За какво става дума: Русия отдавна иска да сложи ръка на българското интелектуално развитие, това са функциите на Априлов и Габровската гимназия, за която се полагат много грижи. Априлов я създава, но идва един момент в който ние не можем да посочим откъде идват парите. Но Русия си дава сметка, че тука руското влияние се пречупва през едни български нужди, пречупва се през манталитета на българските възпитатели и следователно това не е отражението, което Русия търси в България. От друга страна пък руските средни учебни заведения са много сериозна работа по онова време, те са по немски образец. С техните изисквания, с преподаването на античните езици е било един ад. Както казваха руски емигранти в България – „это было проклятие наших отцов“. И не е чудно, че Ботев не издържа на тая дисциплина в Одеската гимназия, където му почват и патилата. Тези условия са трудни за българина, който интелектуално не е натоварен. Тогава царското правителство прави един грандиозен реверанс: „На правах южных славян“, на южните славяни им дава право да постъпват без всякаква подготовка където искат – но фактически ги насочва към две учебни заведения, в последна сметка към едно. И за да бъдат под един по-специален контрол, се създава пансионът на Тодор Нейков, където пансионерите са наблюдавани и през извънучебното време. Тодор Нейков е определено руски агент. Той дори отказва да се върне в България, в 1903 г. прави едно посещение, но не остава тука, той там е обезпечен, има пенсия от руската държава. От Николаевската гимназия идват много хора – може би от порядъка на няколкостотин души. Разбира се, за онази България няколкостотин гимназисти – това е армия. Тъй като примерно в 70-те години в България надали има стотина даскали на ниво, ако не броим селските училища, където попът учи децата на четмо и писмо. Фактически едно образование, което отива отвъд наустницата, има само в градовете, и не във всички градове. Така че Николаевската гимназия, тъй да се каже, бълва интелектуалци. Има и друго. Турските училища от типа на откритите от Митхад паша, които са за български и за турски деца, създават първата генерация българска интелигенция, владееща свободно турски. Възпитаниците на тези училища владеят османски език не по-зле от турците. Имаме сведения за един град, където султанът прави посещение и е посрещнат от българския учител с тържествено слово на османски, който местните турци не владеят. В цариградския печат има много оплаквания към ‘75 г. (това е времето, когато българите искат да станат съуправляваща нация), че толкова хора, които са учили турски, нямат достъп до администрацията, а те са се готвили за това. Независимо че не са турци, те са турски поданици и пр. разсъждения от този тип. Според Захарий Стоянов точно тази интелигенция е фермент и двигател на въстанието от Април ’76. И той в предговора към Записките казва, че ако турското правителство беше дало работа, възможности на тази интелигенция, то въстанието нямаше да стане. Трябва да ви кажа също така, че характерът на тази интелигенция е, както го нарича психологията, идеомоторен тип – хрумне ли му, трябва да го извърши. Тази интелигенция, като стига до мисълта, че все пак трябва да оцелее (вечният проблем на българина), тя вече може да оцелее не на базата на един компромис, а само на базата на пълна трансформация. Това са проблеми, до които българската интелигенция не един път стига. Най-накрая тя винаги завършва в едно състояние, в което пред нея се поставя дилемата: или тотална трансформация на обществото, или смърт. Това бяха мотивите и през четиридесетте години.

Но проблемът е, че тази интелигенция действително подготвя ’76 г., тя е моторът. Няма да откажем героичното ѝ поведение, в никакъв случай. Но тя не е облечена още във властта и доспехите на администрацията, тя е още в самодейността на българския народ. За да разберем тия трансформации, ще ги видим и в отделните лица. Ако вземете II и III том на „История на Сливен“, във втори том ще видите гравюри, снимки на хора от Възраждането и в третия том ще видите дейците на България след Освобождението. Там са вече с ордените, с бомбетата, с широките яки – това са съвършено друг тип хора. И така е историята на Враца, историята на Габрово… Появява се вече един тип, който няма нищо общо с народностния дух и с Възраждането. Това не е дори ранната буржоазия. Това е социален тип за себе си, това е чиновникът. Който вече не може да живее без всички дрънкулки на уважението. Вземете примерно един политически деятел като Данов. Данов е четник от четата на Филип Тотю, преди това е терзийски работник, чирак. След като завършва – мисля икономика и държавни науки – когато се връща в родния си град като доктор, е посрещнат със салюти на оръдия. Това е вече един съвършено друг човек, така друг, както е друг Захарий Стоянов вече като парламентарист, председател на Народното събрание, като политик. Те са вече чиновници. И вижте сега в тази нова обстановка съпоставим с Данов е Константин Стоилов. Който нито е мирисал революционни борби, нито нищо – просто си е завършил на Запад навреме и с добър успех един факултет (юридически мисля) и тъй като има нужда от образовани хора, става председател на една партия, Народната. Това са вече хора, които не са продукт на развитието на една нация, не са неин плод и нямат нищо общо с нея, изобщо не са свързани с нея. Това е едно съсловие само за себе си, нещо за себе си, а не нещо за нас. То е das Ding an sich, номинален елемент. И туй сочи бързото конституиране на типа. Забележете, по време на смъртта на Левски, през ‘72 г., този тип е непонятен и неизвестен. Едно десетилетие по-късно, в ‘82 г., той господствува. Но цялата тази класа, тоя социопсихологичен тип е готов преди Освобождението и поради своите, да ги наречем, народни корени – каквито са тия на Захарий, на Данов – имаме илюзията, че тука това е същата тази национална ферментация. И това е една от големите грешки в модерното самосъзнание на българина. Започва с един идеалитет посрещането на българската администрация – спомените за Паисий, че и ние сме имали царство и господарство. Българинът е горд с администрацията си. Вземете разказа на Вазов „Дядо Йоцо гледа“ – когато пристига в селото някакъв подофицер, той отива да му пипне сабята и да му целуне ръката. И възторгът на дядо Йоцо гласи така: „И цар, и княз, и топове, и учени хора“. Значи тука има едно възторжено отношение към администрацията. И разбира се, никой не подозира нейната същност и никой няма разбирането, че тя е ненужна или е нужна в една десета от това, което е, че тя непрекъснато се възпроизвежда на базата на пълната неангажираност на своите членове, че тя е превърнала функциите на националното развитие в доходоносни предприятия, защото в дъното на тази администрация не се живее добре, но в средните нива и особено във висшите степени тя е за предпочитане пред голямата самостоятелна работа. Примерно един началник на отдел в едно министерство получава сума, която като чист доход има един собственик на едно дребно предприятие. Аз говоря за класическия период 1882–1914 г. В този период, за да получиш ти един доход какъвто получава средното чиновничество – 200 златни лева – ти трябва да имаш десет души работници, с всички произтичащи от това сложности, докато чиновническият живот е безбурен.

Ние тук непрекъснато ще противопоставяме народната инициатива на държавната. Народностната инициатива във Възраждането е грамадна. Създават се цели градове, грамадни, много добре устроени, които предизвикват възхита – възрожденски Пловдив, Мелник, Жеравна, те са много. При тези градове се решават проблеми за хигиената, решават се проблеми за водоснабдяването, канализация няма, но добре се решават проблемите с отходните места. Добре се решава въпросът с уличната настилка и т. н. Има една обществена грижа, която в отделни градове като Ловеч напр. е направо трогателна. Всичко това е възникнало без администрация. Да не би турците да са имали градски архитекти и прочие? Това, което е създадено, е една собствена дейност. Вярно е, че после общините създават планове за благоустройство и т. н. Но е вярно, че тези благоустройствени планове и тези грижи идват на базата на т. нар. местен патриотизъм, който е бил също така неприятен на българската администрация, за да бъде кръстен и негативно. Местен патриотизъм – това са хора, които обичат своя град, които живеят чрез него, за него, в него. Нямат намерение да го напускат, да се отделят. (Никопол). И вижте какво, това е собствено патриотизъм. Човек, бидейки предан на града си, на своето населено място – това е реалната връзка с общността и с държавата. Другото са тиради, глупости. Хората от крайдунавските градове, които плуват до Виена, до големите австрийски дунавски пристанища, те искат – за това са останали документи – да направят от Лом един Грац, видели са Грац с неговите гори и с неговите сгради – това е! Това е все още общността.

Ако администрацията има някакво отношение към това, то е да пречи! Тя е ленива, мръсна. Навсякъде, където администрацията се е заела да прави нещо, то е било истинска драма. И ако някъде има успех, то е защото имаше един тип патриоти, които казваха така: Абе трябва да спасим! Той тръгва, отива да работи в администрацията с една цел: да спаси едно обществено мероприятие от безумието на българската администрация. И виждате, навсякъде, където някой се е реализирал, направил нещо, той го е направил в страхотна борба с администрацията. Направил го е, както е мисленето, в борба с властта, с властниците. Установяването на българската администрация в пълния ѝ вид фактически е край на българския обществен живот. Българският обществен живот не е могъл да бъде подтиснат в най-тежките години от османското владичество, но от българската администрация този обществен живот е подтиснат и унищожен. Последните деяния, които той прави без администрацията като обществена култура, това е Съединението и Сръбско-българската война. След тях вече всичко е бюрократизирано. Българското национално-освободително и каквото искате движение се бюрократизира в лицето на българската държава. Ентусиазмът толкова дълбоко угасва, че някъде от 20-те години насам у нас напълно секва дарителството. То спира, защото българинът се дръпва, тъй като той вече не вижда това тъждество между себе си и администрацията. Той вече не мисли, че ние гражданите и администрацията имаме едно понятие за доброто, че ние служим на едни и същи цели, че това, което ние правим като граждани администрацията го прави по организиран начин. Може би само по отношение на училището е запазено старото отношение на вживяването на човека в обществената природа. Но и това е на нивото на селското училище, след това нещата са другояче. Влизането в гимназия, приемането, това са много сериозни проблеми. И при всички тия неща българинът почва да усеща, че има една сила, която вече не е самият народ, не може да бъде отъждествена като народ. И стигаме до смешния парадокс, че българската държавна организация слага край на българската национална общност. Това, което Турция не е успяла да направи. Т. е. в последна сметка човек сам си кове съдбата.

4.

Сега да се спрем на следния парадокс. Българинът в турската империя е независим, той няма връзка с турската администрация, тя не се интересува от него. В селото пъдаринът или пандуринът е обезателно турчин и това е единственият представител на турската власт в селото. Разбира се, пъдаринът има безпрекословна власт, но тя е по отношение на кражби, убийства и т. н. Българската община съществува, но само в един аспект – тя помага за събирането на данъците и е един посредник между властта и населението, защото общината отговаря колективно за данъчните и други задължения. Селското население е в контакт с турската държавност само при събирането на десятъка. За събирането на десятъка има най-различни, често пъти противоречиви, във всички случаи жестоки сведения. Проблемът е в това, че този данък не се събира от турската държава, тя го продава. И тези, които го купуват, имат агентура, свои въоръжени сили и т. н. Десятъкът е тревожел българина със следното: докато не минат да приберат житото, той няма право да го вършее. И тези хора избират най-добрите кръстци. Но често пъти те – това са разложени типове, хищнически устроени хора, грабители – те не си знаят вече интереса. Оставят да минат дъждове, да прорасне житото, без да идват да го приберат и стопаните не могат да го ползват. Това са били собствено големите неудобства на десятъка и то е по отношение само на житните култури и на гроздето сред плодовете (овощарството е непонятно като стопанство, всеки гледа за себе си, от овощарство никой не печели). Това е тормозът на българина. Вярно, че това е свързано с много неудобства, но това е единственият контакт. Защото при животновъдите турчинът ще умре от скръб, ако трябва да тръгне да брои овце например! Отива и се споразумява с овчаря: „Колко агнета имаш добив? Дай толкова и толкова…“ Фактически тежестта е падала върху чисто земеделското население, производителите на зърнени храни, не върху животновъдите. Това е контактът. Българинът е бил абсолютно независим от турската власт. Патилата му са били, когато минава аскер, когато Турция води война. Но когато минават войски в модерността е много по-страшно, отколкото е било по-рано. Ако има т. нар. зулуми, те са това, което е сега престъпността. И трябва да кажем, че онази, старата престъпност далече не е по-голяма, далече не може да се сравнява дори с тази престъпност, от която понастоящем хората страдат и треперят по градовете, а вече и в селата. Защото навремето ако стане убийство в едно село, цял район настръхва. После, не забравяйте отмъщението. Ти не можеш да убиеш брат ми и да останеш жив. Това е родата. Има друго – с един кремък, едно огниво и малко прахан ти си свършен, аз те подпалвам и те няма. Това, че турчин ще влезе в едно село или от турска махла ще влезе в българска махла и ще убие някого, това е пълен абсурд! Махлата на другия ден няма да я има! Тази заплаха на родовото отмъщение, на личното отмъщение много дълбоко е регулирала отношенията. Що се касае до града, той е абсолютно независим. Човек влиза в контакт с властта, само ако извърши убийство. Тъй като и кражбите са подсъдни на лонжията. Има старата зависимост, за която ние говорихме вече – зависимостта на индивида от еснафа, от лонжията, зависимостта от селската община, от родата, от „неговите“ хора. Но тази зависимост е от съвършено друг характер. Вярно е, че тя е едно възпиране за индивидуалното развитие. Обаче по отношение на идеята за върховенство на държавата, на властта, на управлението, българинът не е имал подчиненост, колкото и да изглежда невероятно при всички глупости, писани за турското робство – де факто той е бил самостоятелен и независим, еманципиран.

За първи път българинът, като се освобождава, попада в зависимост, и то пълна. Той зависи навсякъде. Ако търгува, зависи от акцизния, ако свари малко ракия, зависи от акцизния, ако иска да влезе в гората да насече дърва, той зависи от горския. В турската империя такива зависимости няма. Ще кажа и следното: въпреки че българинът е патил от десятъка, от тази данъчна система на турците, в 1899 г. възстановяват десятъка със следното обяснение: че това било нещо, с което българинът бил свикнал. Той е правил въстание, защото не е можел да свикне! Когато по тоя повод става демонстрацията в Шабла и Дуранкулак, жените, децата и старците, които са тръгнали за Варна да правят демонстрация, са нападнати от кавалерия и избити. За 4 часа при Шабла и Дуранкулак са убити толкова, колкото са убити в Батак! 4,000 души. И са убити по същия жесток начин, при положение, че те нямат никакво оръжие – в Батак са имали оръжие и са се били. Ето ви картината на администрацията. Шабла и Дуранкулак е най-вярната представа за духа на българската администрация и за това, какво може тя.

Най-характерно е поведението на военната администрация. Никой и днес не може да обясни как така във войните българската военна администрация отива дотам, да обезоръжи изцяло българското село, да не може да произвежда. Примерно, колата му я вземат половината, да не му я вземат цялата, тя се дели на предна и задна част. Вземат от този предната част, от онзи задната част – това е за обоза. Защото военната администрация влиза в една война без подготовка. Средствата се събират от данъци по най-жесток и недопустим път. Тъй като администрацията вече има идеята за абсолют, тя може да прави безнаказано каквото намери за добре. Оказва се, че военната администрация по време на войната (Първата) не е подготвила никаква санитарна помощ, операциите се извършват без упойки, нямат фармация, нищо не е на висота. Човек може да умре от едно одраскване – да направи гангрена и да свърши. Пробивът на Добро поле става поради следното – три денонощия не само не поднасят храна на войниците, оставят ги без храна, но три денонощия не им поднасят муниции. Когато войниците напускат фронта на Добро поле, те го напускат, защото нямат с какво да стрелят, нямат куршуми, нямат снаряди за оръдията. И всичко това се прикрива зад един грандиозен вик: „Ура за отечеството!“ и прочие глупости.

Всъщност основното зло и основният престъпник в българската история не е нито дворецът, нито дори са политиканите, които са мръсници – това е тази средна чиновническа класа. Тя е истинският престъпник, който и в момента не позволява на хората да поемат една глътка въздух. Това е една паразитна организация, която се храни от едни неимоверни данъци – защото облагането стига до 60–70 на сто, това нещо никъде го няма: нито в Средновековието, нито в Турската империя.

Тази администрация се създава от руснаците в тоя ѝ вид, по време на руското окупационно управление. По това време в София, която е столица на руската окупация, се подготвят шест души за министри, между които Петко Каравелов, които предупреждават себе си, че те трябва да правят всичко, но да не повтарят руската администрация. Напротив, те не само че я повтарят, те я намират готова, създадена от руснаците – със същото безумие и жестокост на руската администрация, която също така успя да разстрои абсолютно националния живот на Русия и той никога вече няма да може да възникне отново. Народът, простолюдието, занаятчиите разбират или долавят тези неща – те рационално не го знаят, но от единичните случаи правят своите обобщения. И те се отдръпват. Оттук нататък как българинът вече да се отъждествява с българското, когато българското се отъждествява с чиновническия апарат? Става един разрив, който в историята на България не е съществувал и който не е възможно да бъде повече преодолян. Вече няма идея за нашата целокупност и т. н. На тези приказки отдавна никой българин повече не вярва.

Но друга е реакцията на т. нар. интелигенция, на хората, които се готвят да живеят от тази система или живеят от нея. Още в 1894 г. в сп. „Мисъл“ един немец предупреждава, че в България интелигенцията съвпада с чиновничеството и че това е или ще бъде велико бедствие. Тука вече се явява следната повеля: или ти абсолютно ще адаптираш към тази ситуация, или върви на майната си. Темите ги срещаме у Стоян Михайловски, у Вазов, у Алеко – „Пази боже сляпо да прогледа!“. Или „От оралото до урата“. Или пълният отказ от себе си: „Преклонената главичка остра сабя не сече“. Това нещо в Турция не го е имало – нито в селото, нито в града. Тая психика се създава при нашето Освобождение. Значи върху характера на това освобождение и характера на това общество, което възниква след Освобождението, на българската историческа мисъл тепърва ѝ предстои да прави анализи. Възпитава се това, което се нарича плазмодий, безгръбначно, блюдолизец, угодник. Освен това – допотопно, окаменелост – това са все термини, които се употребяваха за определянето на този тип чиновник, който всъщност представлява скелетната структура на българската държава. Това вече е една абсолютна извратеност, при която човек с що годе достойнство не може да бъде нещо друго освен абсолютен самотник.

В чиновничеството се е утвърдил идеалът на вечната безпечност: не ме безпокой за нищо! Давай ми заплата, аз ще намеря какво да правя през тия осем-девет часа престой – ще чета вестник, ще пия кафе, ще излизам по своя работа… Това е идеята за постоянното материално охолство въз основа на нищо. И то стимулира прословутото българско ученолюбие, на което човек не трябва да има абсолютно никакво доверие. У нас учебни заведения, средни, висши, представляват само един механизъм за трансформирането на селянина в благородник, на лумпена в учен, като използуват системата на прословутата диплома – най-голямото нещастие, което Наполеон Бонапарт е дал на света, държавно учредената диплома срещу официално положен изпит. Тук няма вече никаква идея за образованост и специализация, тука има само идея за пунктиране, за имитиране на даден тип дейност и едно добро живеене. Аз един-два пъти съм ходил да чета лекции в университета, поканен от един или от друг професор, за един разговор или някаква лекция по социология – кракът ми няма да стъпи повече пред тая тъпащина! Един преподавател ми разказа следния случай: че цяла една пълна аудитория попитал „Колко души имат пет книги, да вдигнат ръка, но не романи, а сериозни“ и две ръце се вдигнали. Това ниво е такова, че то никога не може да бъде извисено. В света няма измислен начин тоя тип невежество да бъде култивиран. И ето как фактически тази администрация довежда в последна сметка до една деградация на мисловността на българина. Неговата мисловност е деградирала, той не само е лумпенизиран, той е унищожен духовно. Тия неща не са могли да бъдат направени от турците, можаха да ги направят само българите заедно с руснаците в администрацията.

5.

Тази администрация получи своята вихреност при комунизма. И ще ви кажа защо. Защото българските комунисти (има голяма разлика между комунизма в България, Англия, Франция и Германия) бяха народници. И те не можеха да бъдат други. Няма индустриален пролетариат, няма капиталистическа експлоатация. Няма човек с 50,000 души работници. Трудно е да се намери индивидуален капиталист с повече от 50 души работници. Значи тяхната основа трябва да бъде някаква народност. Те нека си говорят за работничество и т. н., но категорията работничество е подправена. Под работник се разбира дребния занаятчия, неговия чирак или вече модерния български работник – електротехникът, който прокарва нови електрически линии по провинцията по дървените стълбове. Този в гащеризона с особените котки на краката за катерене, той беше „новото човечество“. И ако вземете дори комунистическите писания, да кажем „Село Борово“ – Желяз, който дава акъл на селяните как да правят революцията, той е електромонтьор. Оттук нататък почва една игра с широките настроения. Какво иска българският народ? Българският народ, народецът долу, иска място. Той не иска работа. Той иска местенце – някъде да отиде да си получава парите. И тая клиентела вече се организира около държавата. Забележете каква значимост получава тя, до каква степен е извисен лумпениатът. Защото лумпениатът решава проблемите в администрацията и тези, които искат да останат в нея, трябва да се лумпенизират в една или друга степен.

Но тъкмо това велико тържество на т. нар. администрация доведе до пълния крах в стопанството. Защото, развивайки се неумолимо и в грандиозни размери вече и в селото, чрез агро-промишлените комплекси – това беше вече бюрократизирането на селото – развивайки се там, тя унищожи дори слабо запазилата се автономия на стопаните в ТКЗС-тата. Защото на годишното отчетно-изборно събрание на ТКЗС-то селяните можеха да станат и, колкото да е странно, да протестират срещу едни или други порядки. И не можеха да бъдат спрени, защото тия критики те извършваха с оглед на една вяра в партийната програма. За да се отърват от това, въведоха АПК-то. В АПК-тата обсъждане на кражби, злоупотреби, зулуми няма. Там селянинът е на нивото на войника в казармата. Каквото му се нареди, ще направи, каквото му се даде, ще получи. На по-хитрите ще се позволи и малко кражба. Но административната система вече, администрирането на живота там постигна един връх. Който връх сложи край на българското стопанство. Аз бях писал, че при АПК-тата са изоставени два милиона декара земя. Но дойде да ме намери един агроном, който ми каза, че са дванайсет милиона. Защото вече там действуват други съображения. Примерно терен с по-голям наклон не се обработва, тъй като изисква повече нафта, а те имат лимити. Решението е: понеже горивото ни е толкова, обработваме тия терени, а тия терени не ги обработваме, изоставяме ги. За това няма отговорност пред никого, няма отчетност, никой не се интересува.

Всесилието на администрацията се изразява и в задушаване на стопанския живот. Примерно държавните търгове. Ако не му занесеш 50% от печалбата си, министърът не подписва тръжните книжа и ти върви на майната си. Министърът като вземе тези пари, той ги разпределя, той не ги взима за себе си. Около него е цяла банда, мафия, защото ако той не раздели тези пари, те ще намерят начин да го злепоставят, докато е министър или след това. Това са малко на брой от формите на развращение на обществеността от собствената ѝ администрация.

В социално отношение тая администрация има още едно много лошо отражение – това е случаят с т. нар. пенсии. Пенсията е едно системно обезпечаване, което се извършва от самия служител или работник, който внася определен процент от заплатата си като обществена осигуровка. Тази обществена осигуровка се олихвява и т. н. В 30-те години регламентът беше такъв: работникът плаща 50% от тези осигуровки, 50% плаща неговият работодател. Имаше инспекции, организирани от самия Работнически съюз, които зверски следяха за спазването на това правило. В очите обаче на селянията и на много, които не са обезпечени, това се явяваше като един подарък от държавата на определена класа, на определено съсловие. И това е зона, в която почнаха много игри. Добри Божилов внезапно, за да спечели популярност, даде на възрастните селски стопани една неголяма пенсия, но я раздаде на всички, в размер близо на един милион пенсии, за които никога не са били внасяни застраховки. Т. е. изврати се една много сериозна социална институция, плод на което извращение е днешната мизерия на два милиона души – защото това са хора, на които също тъй са октроирани, подарени са пенсиите, без да са правени съответните вноски. Разрушена е цялата идея.

Ако се обърнем реално към живота, без приказки, ще го видим. Ние нямаме музеи – никой не ги е построил. Постройка за музей, доколкото на мен ми е известно, направиха само във Враца, защото там излязоха големи златни съкровища и за тия съкровища се прояви интерес в целия свят. България има една много сериозна живопис, това ви го казвам без сянка на кокетиране. Ние нямаме Национална художествена галерия. Нашите пък провинциални художествени галерии се помещават в какви ли не пригодени сгради, това е смешно, защото има едно: картините искат равна температура, те искат определено количество светлина, влага и пр. Училищата – ние нямаме никъде подходящи условия за учебни заведения. Да не говорим за пътища, да не говорим за транспорт, това е една карикатура, и то жестока. Да не говорим за съдебната система, която буди отвращение у всеки човек с достойнство. Съдебната система и дейността на съда, така както е в последните 50 години и както е и днес – извинете, турското правосъдие е рай! И ако направим една съпоставка на турските закони, които до 1896 г. действуват в България и сборник на сега действуващите закони в България, ще видим, че законодателно феодална Турция седи много по-високо.

Оттук следва пълната кухота на понятието за държава. Понятието държава няма съдържание. И както и да насилвам паметта и съзнанието си, не мога да стигна до някакво осмисляне на понятието за българска държава. И не съм срещнал досега такъв герой, който да е успял да го направи. С това става пълно обезсмисляне на националните институции – от армия до университет. Оттук нататък започва и цялата празнота на обществения живот – парадите, юбилеите, помпозността, ордените, бомбетата, шествията, цялата тази абсолютно куха дейност, която в никакъв случай не може да бъде свързана с идеята за народ, още по-малко за българския народ. Аз смятам, че българският народ при тая ситуация се е окопал, той е в отбранително положение, той не се е предал и не е капитулирал. Но проблемът е, че е деградирал, мисловността му е деградирана и че той е тотално възпрепятствуван по отношение на едно развитие. Единственото, което той пази все още като добродетел, това е, че не успяха по руски модел да му въведат алкохолизма като задължителен почерк на живот. И второ, че той упорито устроява дома си. Тоя забързан, загрижен еснаф, който непрекъснато носи кога дъска, кога някакво желязо и вътре непрекъснато нещо прави. Това е единствената област на позитивно приложение на неговите сили и качества.

От цялата тая работа зависимостта на интелектуалеца става толкова страшна, че той не може да не адаптира в някакво отношение към тая система. Необходимостта от тая адаптация дава и едно друго отражение: създаване на неврастеничния тип, на човека, който вече не може да намери успокоение и равновесие. Който не може да стигне до едно равновесно състояние дори с помощта на измама. Създава се, на латински казано, homo irascibilis, неуспокоимия човек. Примери има в нашата литература – единият е Стоян Михайловски, другият – Кирил Христов. Но ако се вгледаме в живота, тозиhomo irascibilis, който е във вражда, във воюване със всичко и със всички, ще го срещнем на всяка стъпка. Това вече прави интелектуалеца непродуктивен и го прави неползваем. Той вече не е нужен нито на читателя, на публиката, нито е нужен на себе си.

Но най-дълбокото извращение на тая адаптация е сменянето на функциите на културата и на изкуството. Те почват да служат на просветата – това е дидактическо разбиране, това е отвратително. Но се създава един модел на национална култура, която е в услуга на просветата. И започва тая вечна стагнация, при която българина го занимават с глупостите на ранния Яворов – „На нивата“, тия негови имитации на Некрасов, „Кому на Русь жить хорошо“ или с другите Яворови абсолютно неискрени стихове – „Великден“ – „Самси… при това зинало огнище…“, една псевдо скръб, една декорация на скръб. Това е фалшивенето в българското изкуство, най-ужасно в драматургията. Аз не вярвам, че един Вазов е писал с оглед на педагогически цели. Ако той пише „Новото гробище на Сливница“, то е защото той е развълнуван, той живее тоя живот, той взима файтон и отива, без някой да го вика, да види момчетата, да види как вървят сраженията. Нещо, което един съвременен българин няма да направи, ако стане война. Ако той се трогва – „детенце хубаво, пиленце любаво, къде под мишчица с таз малка книжчица“ – цялата тази трогателност, тя си е негова. Това е човекът от епохата. От това е направен един дидаскаличен случай – един поет, който поучава своята нация! Той не изповядва любов към България, той я препоръчва – това е извращението на Вазов. Вазов си е един спонтанен родолюбец, там му е вдъхновението, това е същността на живота му. Ако е писал за Шипка, то е защото като младеж той е гледал тоя връх в очакване да свърши войната, нали ние винаги чакаме да свърши една война. В очакване да свърши войната – това е била най-голямата му надежда, той е съвършено спонтанен! Ако пише за Левски, той е съвършено спонтанен. Той ни е оставил спомени, действително е виждал Левски, това е проверявано 200 пъти по спомените му. Нищо пропагандно няма, това са му изживяванията, това е същността на живота му. Всичко това бюрокрацията трансформира. Българинът пише или рисува за поука. Това е такова дълбоко извращение на нашия културен живот, че това извращение просто го и възпря. Съвременното му унищожение, когато цялата публика с отвращение отхвърля българския автор и българската култура и под култура разбира само това, което не е създадено в България, говори първо за достойнството на българина и второ, че цялата тая работа е вече стигнала до един перверзен климакс. С това деградиране става деградирането и на понятието за интелектуалец. За интелектуалеца вече в българския живот няма място. Доколкото го има, той трябва да се научи да живее подмолно, нелегално, да не приема квалификацията, да не приема себе си за интелектуалец. Защото ако приеме тази квалификация, той става обект на преследване и унищожение, дори на един остракизъм. Защото той в такъв случай вече е мразен като представител на българската официалност. „А, значи ти си интелектуалец!“ Тоя момент е свързан с политиканите, с парламента, с всички тия глупости…

Българската администрация е едно зло, едно много голямо зло, което успя много дълбоко да изврати националната психика на всички нива и всички социални слоеве. Тя създаде характери, и то повсеместно, не като изключения, не в лицето на 10–15 интелектуалци – това са характери, които ще срещнем и на село, ще ги срещнем навсякъде, ще ги срещнем в армията, в транспорта, във флотата, където искате. И разбира се, всичко това става безсмислено и не може да устои. Защото динамиката на обществения живот вън от България е друга. Ако нещата зависеха от нас, от това, как мислим ние и как постъпваме ние, в света отдавна щеше да цари един пълен ад, една пълна преизподня. Това нещо не може да стане, защото примерно при други народи се запазват стойности, запазва се национално самосъзнание, запазва се понятие за национална култура и национална определеност и този толкова успешен за нашата страна модел очевидно не може да бъде универсален. И след като не може да бъде универсален, очевидно е, че е осъден.

Източник: Литературен вестник, 30.05–05.06.2001, бр. 21

Владимир Свинтила е роден на 29 април 1926 г. в София. През 1949 е въдворен в концлагера Богданов дол, след това Куциян. Завършва право в СУ „Св. Климент Охридски“ (1952 г.). Работи като редактор във в. „Народна култура“ (1957-1959 г.), в издателство „Български художник“ (1960-1964 г.), драматург в Театъра на въоръжените сили (1964-1969 г.), редактор е във в. „София-нюз“ (1969-1971 г.), заместник-главен редактор е във в. „Софийска правда“ (1974-1977 г.). Сътрудничи с литературнокритически и публицистични статии, рецензии, есета и студии на български и чужди вестници и списания – „Сенчъри“ и „Таймс в Индия“ (Индия), „Унидад“ (Перу), „Нева“ и „Всесвит“ (СССР), „Ревиста джеографика универсал“ (Бразилия), „Тайди“ (Финландия), „Бюлетин на ЮНЕСКО“ (Париж) и др. Умира в София на 15 януари 1998 г.

Коментари (1)

- 26-04-2012|Самолет 005

Намерих си тема, в която да изохкам, заедно с автора: „…От това е направен един дидаскаличен случай – един поет, който поучава своята нация! Той не изповядва любов към България, той я препоръчва – това е извращението на Вазов…“.

Да извратиш Вазов е акт, който има последствия. Едно от тях ни прасна по кратуните днес. Руският патриарх ни подсеща да си изберем за нов български патриарх не кой да е, а пловдивския митрополит Николай. Това беше очаквано… защо съм смутен? И само аз ли съм смутен?

You’ve been deleted

Автор: Златко Енев

В началото беше само мрак. Мрак и хаос. Опита се да не се смущава от това, защото си припомни, че дори и най-старата, или може би най-важната, или… каквато и да е, от всички човешки истории, започваше с нещо такова, мрак, хаос и някакво слово, което се носело над водите… Изостави тази мисъл бързо, защото в момента всичката енергия му беше необходима, за да поддържа в съзнанието си усещането за спокойствие. Спокойствие и липса на паника. При всички случаи, на каквато и да е цена. Клаустрофобията, инак отвлечено понятие, познато от купища полузабравени книги и филми, го разпъваше отвътре като закачалка за дрехи, попаднала в еластичен, но непробиваем балон… Абсурдността на сравнението го разведри за момент, опита да си представи как те се борят един с друг, закачалката и балонът, как опитват да си наложат взаимно чуждата, непонятна и неприемлива форма, докато застинат в нещо средно, прилично на течащите часовници на Дали… Паузата приключи също така внезапно, както беше и започнала, защото пред очите му отново просветна яркочервеният, просветващ в тъмното надпис, с който беше започнало всичко.

You’ve been deleted.

Опита се да игнорира застрашаващото присъствие на светещите думи, които, дори и дълго след като бяха престанали да проблясват, оставяха кървавочервен отпечатък някъде по стената на ретината му – червен, заплашителен като всичко червено, и някак много особено, повече от осезаемо тежък в плътната непроницаемост на нещото, в което той беше попаднал, изпаднал, пропаднал, или каквото и да е.

„Всяка история, която не напишеш, рано или късно ще те накара да я преживееш“. Не си спомняше кой и кога му беше казал тези думи. Във всеки случай сега се появиха те, изписани в мътно-млечен, пасивен цвят, който изчезна бързо от пространството в или около стената на ретината му, оставяйки след себе възкиселия вкус на неизречен упрек; впрочем, това вече нямаше значение, не и сега; единствено важното в случая беше, че кървавочервеното понамаля и това го зарадва, разбира се, защото кой ли може да ти повярва, че онова изтъркано cogito, ergo… може да се окаже единствената ти надежда някога, някъде, неизвестно къде, неизвестно кога… Там вътре, в черното и неподвижното, от което, поне засега, не се очертава никакъв изход. Cogito, ergo… Cogito, ergo… Cogito, ergo…

Направи предпазлив опит да помръдне нещо – клепач, пръст, каквото и да е – и беше наказан начаса, под формата на усещане за пълно безсилие, защото, освен непонятно откъде идещата увереност, че, да, той действително притежава неща като клепачи, пръсти и други подобни, да, да, да, хиляди, милиони пъти да!, в състоянието му нямаше нищо друго, даващо дори и най-слабо основание за такъв род оптимизъм. Всичко очевидно, поне за момента, беше кървавочервеното в стената на ретината му, останалото беше само мрак и хаос. Само. Нито дори някой, който да го замеря с ябълки, като бащата в онази история с човека-насекомо. Никога не беше си помислял, че може да стигне дотам, да завижда на някого, изпаднал в ситуация, изглеждаща по-малко абсурдна от собствената му. Отново се съсредоточи върху опитите да предизвика в съзнанието си усещането за някакво подобие на движение. Резултатите си оставаха повече от скромни, дори и след многократни опити, но той продължи, какво друго му оставаше, чак докато умората го затисна с благодатна ръка и му подари поредна порция пълна, ненарушавана дори и от червеното, неизвестно колко дълго траеща, тъмнина.

Събуждането – той предпочиташе тази дума, по липса на някаква друга, по-подходяща за описване на момента, в който освен тъмнина в съзнанието му се очертаваше и присъствие на нещо друго: цветове, спомени, усещания за неща, които не притежаваха друга осезаема демонстрация освен… да, освен това, че бяха тук, при него… Та, събуждането не му донесе облекчение, съзнанието му продължи да се блъска като нарицателната муха в стъкленица, бенг, зззззз, бенг, зззззз, но това все пак беше нещо и той продължи да го върши напук на отчаянието, което, разбира се, го затискаше с безпощадността на преобърната стоманена каса, премазала нечий крак. Зарадва се на поредното сравнение, ако и отново нелепо, защото то идваше от нещо познато, и това му даде усещане за прогрес, за вид напредък, ако и тъмното да си оставаше все така желирано и неподвижно, после се напъна и започна да търси корена му. Стоманена каса, затиснала нечий крак… стоманена каса, затиснала… Ами да! Прозрението го прониза с такава яркост, че за миг му се стори, че тъмнината е изчезнала, и светкавиците на радостта го запробождаха с непоносимото си „осанна“; в продължение на няколко мига му се струваше, че отново преживява онзи толкова банален, но и толкова незабравим момент, първата съзнателно достигната еякулация, после еуфорията се сниши и отдръпна, затихна, оставяйки след себе си само непоклатимата увереност на спомена. Да, да, да – някога, някъде, той беше написал такава история. В момента останалите ѝ подробности му бяха недостъпни, но тази картина – безпомощният, затиснат от непосилно тежката стоманена каса човек – се изправи в съзнанието му с монументалност, подходяща за декор на холивудски филм: Грифит, де Мил, каквото си поискаш. Той приближи предпазливо до образа в съзнанието си, застана пред него в тихо, изпълнено с благодат преклонение, после се осмели, протегна… не му беше съвсем ясно какво точно, но протегна нещо, и го докосна.

Усещането беше прекрасно – нежно, тихо и изпълнено със себепонятна наслада, като мадлената на Пруст, като всеки спомен, изплувал от необятността на уж безвъзвратно изгубеното; спасителен пояс в океана от черна, ако и може би хранителна супа, в който съзнанието му беше изпаднало тъй безвъзвратно, тъй безвъзвратно… Той се притисна до него с цялото си… неизвестно какво, пък и това нямаше значение, притихна като детенце, гушнато от майка си, отпусна се, остави се на сладостта да го люшка бавно и нежно, чак докато моментът изгуби девствеността си и се превърна в неразделима – о да!, именно неразделима – част от тесния черен свят-саркофаг, който, оказа се, все пак притежаваше достатъчно еластичност и способност за растеж, за да приема в себе си нови неща без видимо усещане за отесняване. Откритието му се стори толкова значително, толкова епохално, че следващите няколко вечности отминаха почти незабележимо, и дори червеното по ретината му някак изгуби нещо от плътната си заплашителност и се поотдръпна назад – все тъй злобно и неподвижно, даже и когато примигваше – но вече някак по-малко доминиращо, не единствено, не всеопределящо. Той вече не беше сам.

Усилията му бяха почти сизифови – нерядко му се случваше да губи поредния, изтръгнат с неописуеми усилия от мътилката на забравата спомен, само на милисекунда преди да е успял да го запечата и задържи при себе си, в саркофага. Но въпреки това – пък и какво друго му оставаше – той продължи да се бори с лепкавата чернилка, измъквайки от нея различни, понякога напълно несвързани едни с други образи, подреждайки ги едни до други с прилежността на немец-естествоизпитател, някакъв откачен Хумболт, класифициращ живинка след живинка, изпълващ страница след страница с никому, освен може би самия нему, непотребни парченца битие, в една отчаяна, но напълно безалтернативна битка със забравата, отчаянието и небитието. Понякога му се удаваше да ги сглоби едни с други, при което се получаваха цели поредици от спомени, все още водещи единствено в нищото, но все пак толкова уютни, толкова дъхави и гушкави с топлината на инстинктивно близкото, познатото, родното, което той не би могъл да обясни никому, пък и каква нужда от това? Друг път си оставаха самотни и ръбести, неспособни на сближаване или примесване с нищо друго – спомени за болки, белези в душата, чието присъствие във всяка друга ситуация сигурно би му било трудно поносимо, потискащо и тежко, но тук, разбира се, те бяха също такива части от бавно увеличаващото се съкровище, както и всичко останало. Остри, пронизващи съзнанието звуци, отделни думи, чието значение той не разбираше („гамен с гамен!“; „веднага махни ръката си от там, чуваш ли!“; „ти не си единственият“; „размерът имазначение“); подобни на изхвърлени от океана, огладени от вечността, но заредени с непоносимата острота на непонятността, парчета кехлибар, които той подреждаше в едва обозрими, простиращи се докъдето поглед стига редици – неговите редици, неговото съществуване, неговото всичко…

С течение на времето, някак от само себе си, в хаоса от парчетии започна да се появява и нещо като ред. Някои от думите, като например тази, „Енев“, се повтаряха прекалено често, за да бъдат случайни. Също и усещането за дребност, за собствена незначителност, което полепваше по всяко от нещата му като тънък пласт нечистотия, която в началото той се опитваше да премахва редовно, чак докато престана да му обръща внимание и така го принуди да изгуби остротата си. Крясъци, несвързани викове, спомени за удари между лопатките, по гърба – нищо на света не беше в състояние да премахне спомена за много особената болка, която причинява един нацелен удар между лопатките… Но и прекрасни, красиви неща, които блестяха отдалеч сред редиците: „Приеха мееееее!“, „Господи, колко си хубава!“, „Никога не бях вярвал, че ще успея да те напиша до края.“ Най-често спомените се подреждаха в малки, кръгообразни, неводещи доникъде лабиринти. Други водеха към празни помещения, изпълнени с миризма на мухъл и нечие неприятно присъствие, или просто така, в празното. Рядко му се удаваше да направи повече от няколко последователни крачки, отделните множества си оставаха откъснати едни от други, твърде често намръщени, изпълнени с враждебност, която му беше едновременно и неразбираема, и някак инстинктивно позната: част от нещо негово, което беше се изгубило в мрака, но въпреки това присъстваше. Беше прекалено важно, за да не се усеща.

Моментът, в който най-после му се удаде да изгради и нещо разбираемо, нещо завършено и цяло, все пак настъпи, ако и това винаги да беше изглеждало повече от невъзможно. „Тате, обичам те. Знам, че си при мен. И че винаги ще бъдеш, каквото и да се случва.“ Присъствието, първото не-негово присъствие в саркофага, се оказа онова на нещото, обозначено с думата „тате“ – отначало също неразбираема, после все по- и по-близка, по-преизпълваща всичко, докато накрая се превърна в огънче, което – осанна, осанна! – разпръсна част от мрака и замъждука из него. Мъничка, треперлива свещица. Огьнче. Блясък. После се появи и лицето – отначало само високото, красиво чело, обрамчено от блестящо-сребърна грива, очите с искриците; малките, кой знае защо винаги весели бръчки около тях, големият месест нос, мераклийските устни, вечно разтегнати в усмивка, рядката, къде обръсната, къде не, брадица… Образът не говореше, разбира се – нещата в саркофага си оставаха все така херметично затворени и изолирани едни от други, ако и той отдавна да беше заприличал на някаква абсурдна смесица от Ноев ковчег и Вавилонска кула: един препълнен със звуци и картини, ревящ, пищящ и бушуващ свят, в който никой не разбира никого – но въпреки това присъствието му беше някак инстинктивно успокоително и подкрепящо, нещо което всеки разбира: глътка вода в пустиня, прегръдка за болния, целувка по челото на измъчения…

Оттук нататък стана много по-лесно. Той вече дори не се опитваше да подрежда нещата, те валяха отгоре като парчета от компютърна игра, някакви пъстри, зъбати и чепати картинки – при него нещата най-често бяха чепати, това изглежда беше едно от основополагащите правила на цялото – които се подреждаха от само себе си, без видими усилия от негова страна, просто защото така си беше редно и правилно, такъв вече беше тукашният ред. Появиха се няколко жени, различно важни, после два детски образа, преизпълващи всичко покрай себе си със светлина, особено момиченцето… Заредиха се картини на щастливи или не чак толкова моменти, очерта се живот, преизпълнен с усилия, не винаги непременно смислени, но винаги присъстващи. Очерта се и главният враг – скуката, която винаги досега беше осуетявала всичките му усилия да стигне до нещо стабилно и неподвижно, нещо истински забележимо. Очерта се и пътя, в който той винаги беше вярвал, или поне убеждавал себе си в съществуването му…

И всичко завършваше с алените думи.

You’ve been deleted.

Смисълът им все още си оставаше непонятен, макар и достъпен за инстинктите. Те бяха стената, отвъд която не се виждаше нищо. Пределът. Хоризонтът. Краят на обозримостта. Надеждата, изоставена на входа. Началото на безкрайността.

Той прекара немалко вечности в напразни опити да предприеме нещо против убийствената съдбовност на тази фраза. Опита се да я доближи, да я почувства, дори да се бори с нея. Саркофагът отдавана вече се беше превърнал в подобие на малък, но обитаем остров, гъмжащ от живи и неживи присъствия; времето, в което тук беше властвала тъмнината, му се струваше отдалечено като онова на Големия взрив, но въпреки това непонятността на алената фраза продължаваше да властва над всичко.

You’ve been deleted. You’ve been deleted. You’ve been deleted.

Пръстите му – вече не се притесняваше да нарича с това име усещанията, с които свързваше точно този определен вид преживявания – сякаш започваха да си припомнят нещо сами, без участието на другото, по-централно преживяване, наречено „разум“. В херметичния му свят нещата и без това съществуваха едни през други, в някакво странно състояние на вечна смесеност и припокритост, нехаещо за чисто човешката му потребност от граници и разграничения, от яснота и разбираемост. Сигналите прелитаха и вибрираха, достигаха целите си или не, изчезваха в празното или оставаха запечатани някъде. Понякога му идваше в повече и в такива моменти той почти копнееше за успокоителната празнота на първоначалния мрак, но по правило успяваше да се нагласява и адаптира достатъчно бързо, за да не бъде изоставен някъде далеч в килватера на все по-бурно пенещата се мътилка от информация, когато малко по малко започваше да придобива свой собствен, независим от волята и желанията му живот. Мозайката от преживявания и спомени изгуби пикселизирания си начален облик, оглади се, придоби далеч по-висока разделителна способност и вече го обгръщаше отвсякъде, искряща и ослепителна в пъстротата на безброй милиони цветове, вселена във вселена във вселената.

Докато накрая дойде проблясъкът.

Беше кратък, неописуемо ярък момент, лишен от други измерения освен светлина – един напълно безшумен взрив, който за някаква неизмеримо дребна част от възможно най-кратката наносекунда го ослепи и оглуши, превърна обитаемия му остров в море от блясък и премахна дори непосилната фаталност на алените думи.

Той надигна клепачи – вече не го интересуваше ни най-малко какви точно, реални или въображаеми – предпазливо завъртя първо едната, после другата си очна ябълка.

И я видя.

Тя седеше недалеч от леглото, на което, някак срамно-безпомощно под белотата на чаршафите лежеше собственото му тяло, разпознаваемо единствено поради очевидността на усещането, инак напълно чуждо, инертно и някак изоставено – и четеше книга. За миг той дори успя да се удиви на лекотата, с която го достигаше яснотата на усещанията: след космическия хаос на онова, от което идеше, всичко тук му се виждаше тъй просто, очевидно и разбираемо само по себе си, че за миг той се уплаши дали не е изпаднал в плен на някаква особено хитра, особено притворска игра на собственото му съзнание, но за това не му остана много време, защото тя надигна очи от книгата си…

Зениците ѝ се уголемиха до размерите на вселени, тя бавно вдигна ръка и я притисна към устните си, очите ѝ се изпълниха със сълзи, които потекоха безшумно, две ручейчета вечност, уловени в точно този конкретен миг…

– Тук… ли… си? Върна… ли се? Наистина?

Той затвори бавно клепачи, молейки се с цялото си сърце тя да разбере сигнала по същия начин, по който той ѝ го пращаше.

„Господи, колко си хубава!“

Златко Енев е български писател и издател на „Либерален Преглед“. Досега в България е публикувал шест книги (трилогията за деца „Гората на призраците“ (2001–2005), романите за възрастни „Една седмица в рая“ (2004) и „Реквием за никого“ (2011), както и есеистичния сборник „Жегата като въплъщение на българското“ (2010).

Детските му книги са преведени на няколко езика, между които и китайски. Живее в Берлин заедно с двете си деца.

Коментари (1)

- 30-03-2012|П. Проданов

Агония на амбициите. Останалото е съчувствие. Но стига и тази награда.

Генералната мерзост на българския живот

Автор: Владимир Свинтила

Това е една много болезнена тема: генералната мерзост на българския живот и свързаните с тази мерзост общонационални пороци, примерно предателството – не като предателство, а като интимно убеждение, като дълбоко вътрешна програма, програма за защита, като идея, че всичко е позволено, щом светът е такъв. Тъй като по отношение на индивида се действува със средства, които са невъобразими и неповторими. Става въпрос за следното, както вече го разгледахме: конституира се едно нескончаемо състояние на мерзост, което е в постоянния триумф на една безлична общност. Която не може да бъде общност, защото общността се диференцира, а тази общност не се диференцира; общността има структури, а тази общност е аморфна. Общността е свързана с идеята за отговорност, ако искате, водачески принципи, просто функциите на референтни групи (ако водачески ви звучи остаряло или смешно). В общността, за която говорим, която се конституира исторически в България, няма елементите на туй, което социологията разбира като общност – нито структури, нито нива и т. н. Има един псевдоуниверсализъм, с тип на народничество, определян като народ – това не е народ. Определян като народностно начало – това не е народностно начало. И в него, като се вгледаме, откриваме това, което нарекох динамически консерватизъм и което заслужава много по-грубо наименование, но нека останем при този термин. При което винаги имаме, грубо казано, едно тържество на многото над човешките отделности. Защото не можем да говорим нито за маса в истинския смисъл на думата, нито за личности. Това е едно негативно обстоятелство, което се конституира не заради това, примерно, че тука населението е глупаво, грубо, престъпно и т. н. Това са просто исторически обстоятелства, които се напластяват и по същество представляват най-древния триумф на селската община и на градската клиентела на Античността.

Това не са есеистични неща, защото характерно за българския живот е една непрекъсната борба, и то много сериозна – на индивидуалностите за оцеляване и на масата за унищожение на индивидуалностите. Конфликтът личност – маса е нещо ново в българския живот, не е традиционен. В това отношение липсва духовен и социален опит, поради което той е драматичен, трагичен и разрушителен. Тъй като и върху него няма никаква спекулация, никакъв анализ, той не е осъзнат. Недейте забравя, че етногенезата на българите не е завършена до XI в., това според Д. Ангелов, а според мене доXVI в. Тук имаме един кипеж, едно ставане, готите дават своето духовно наследство, прабългарите дават своето, също и траките – това е най-чувствителният народ, най-интересният, траките създават понятието за абсурд и митовете за абсурда, Сизиф, цар Мидас, Прокруст, всички тези митове за невъзможността са тракийски. От друга страна, Чаталарският надпис издава един много дълбок мироглед, това е философия на нивото на един Монтен; или един такъв документ като „О писменах“, това е един тръбен зов – „Прежде оубо словени не имехонъ книгъ, нъ чертами и резами читаахон и гадаахон погани сонщи“. Климент с литературната си дейност риторично и стилистично се изравнява с византийските си съвременници. Разбира се, в техните теми и по техния начин, но големият проблем е, че той може да се изравни с образеца, от който възниква. Защото в литературите на византистичния Изток такива чести случаи няма, а ще кажа, че и в българската литература това не се повтаря. Има и други, много важни компоненти, това е примерно употребата на порцелана. Да се въведе един нов материал в културата, е героика; това е равностойно на въвеждането на нов метал. Какъв е пътят от Източен Тюркестан, по който е дошъл българският порцелан, е дълга история. Но по това време Италия и Франция не притежават порцелан. Ще рече, че още в Първата държава има индивидуалности, които се стремят към хоризонти от нов тип. Има сигурни сведения, че с този фаянс са били облицовани храмовете отвън и отвътре. Как са изглеждали те с бял порцелан облицовани! От друга страна, възприемането на керамичната икона – това не е византийско, това е коптско изкуство. Изключение прави монументалната икона на св. Теодор Стратилат, която е нещо уникално не само за България, а и за иконописта изобщо, и за чието възникване не можем да кажем нищо. Дори само присъствието на богата трапезна керамика в Първата българска държава говори за това: човек, който има един извисен бит, очевидно не се побира в рамките на своето време, защото битът е първото място, в което индивидът напуска общността. Така че, на болярския бит не може да се гледа с презрение или като на форма на разкош, това е елементарно. Масовият случай на развитие на личностен тип, това е промяната в бита, създаването на нов бит. Виждаме например в Бояна, отражение на бита на кръстоносците. Те, разбира се, не са могли да възпроизведат изцяло своята култура, но са въздействали. Но как се въздейства по онова време – вижте какво, защо ние днес не можем да възприемем големите западни влияния? Защото нямаме ръст на личностния тип. Възприемането на едно влияние говори за едно високо развитие или поне за развитие от определен тип.

Тоест ние имаме едно високо развитие от личностен тип – разбира се, в дворцовите среди, сред духовенството, сред занаятчиите. Занаятчиите по онова време имат функциите на художници, защото всеки предмет, който се изпълнява, той се изпълнява по указание на покупателя, който влага своя вкус и своите предпочитания. Това е епоха, в която никой майстор не работи за анонимния пазар, от Ханс Дерншвам знаем, че до края на XVII в. в България няма производство за пазара. Технитарят е човек на художествените среди, той директно спада към това, което наричаме интелектуални класи, несъмнено е, че ползва грамотността, това е дори обезателно. Ето, развитието става в тия среди. Ние нямаме развитие на село. В нашето село и дума не може да стане, че е имало някакво развитие на личностния тип.

Тук има един много важен момент – бидейки това развитие от такъв тип, то е материално обезпечено и социално защитено. Личностният тип е защитен от Църквата, от държавата, от боляра, от царя! Защото те са „органичните“ интелектуалци, както ги нарича марксизмът, които няма нужда да бъдат направлявани и насочвани – те съдържат у себе си идеологията на цялото общество и те я изразяват, така те са органика на обществото. Голямата мечта на марксизма беше да си създаде органична интелигенция, което не стана – това са големите теми на еврокомунизма, на Антонио Грамши и на перуанския марксист Мариатеги. Искам да кажа – личността е охранявана. Оттук, каквито и да са сблъскванията, конфликтите, неминуеми в интелектуалните нива, те не се отразяват върху интелектуалния клас. В цялата средновековна литература ние не намираме един момент на оплакване. Има трогателни неща, например за идването на учениците на Кирил и Методий, как и в кои болярски домове са били приети, за една или друга защита, покровителство. Нямаме и един документ за разрив между интелектуалната класа и болярството, между интелектуалната класа и короната.

Това нещо продължава и през османското владичество. Тук личностният тип се мултиплицира. Вече той съвпада с общите стремежи към образование, към автокефалия на Църквата, към завоюване на износната търговия. Имаме сведения с какъв възторг е приета в 1840 г. първата българска аритметика – те могат вече да смятат! Иначе се смята на рабош, но рабошът е неудобен за големи цифри; за владеене на рабоша с големи цифри имаме сведения само за Колю Фичето и за никого другиго. Дори не знаем как той е отивал на рабоша до милион и половина. Обаче тука интелектуалецът вече не е органичен, той е инструментален. Трябва да се прави голямата разлика между едното и другото. В Средновековието интелектуалният тип е спонтанен, тук е умозрителен. Той се съобразява, той се целенасочва, той има външно и почти критично виждане за себе си и за дейността си. Но тука неговата обезпеченост също е сигурна. Разбира се, имаме противопоставянето на клиентелата и на селската община като цяло по отношение на интелектуалната класа. Има исторически регистрирани сблъсквания от много интересен характер. Примерно борбата на българския Еразъм – или Михаил Псел, както го именуват гърците – Неофит Рилски, когато той създава габровската гимназия (която носи името на Априлов, който е дал парите, всичко друго е дело на Неофит), с габровчани, които искат от него едно – да научи децата им да си изкарват прехраната. Те не желаят наука! Второто, от което Неофит е бил дълбоко разочарован, е, че някои от неговите ученици, много пъргави, изведнъж създават частни училища в града. А това са хора, които едвам владеят грамотността, но веднага я експлоатират! И при Раковски има един много интересен случай на конфликт с неговия секретар. Неговият секретар благодарение на това, че е запознат с дейността му и разполага с кореспонденцията му, почва да играе неговата роля – което е смешно, жалко и отвратително, но което ускорява смъртта на Раковски. Имаме много интересни сведения за посрещането на една или друга книга. Казахме как е била посрещната аритметиката, но не така е било посрещнато „Славяноболгарское детеводство“. Дори Неделникът на Софроний е една книга, която много мъчно се е разпространила. Що се касае до книгите на Раковски, трябва да ви кажа, че до моето юношество книжарниците разполагаха с тях – едно столетие продажба! И ако трябва да продължа нататък, ще кажа, че до II св. война „Под игото“ имаше две издания – при всичкия шум, училища, университети, приказки, „…и мойте песни все ще се четат“, въпреки искреното почитание към Вазов в известни среди.

Сега вече идва един момент, в който личността не може да бъде доволна с тази всеобща програма на българската общност, както е конституирана през късното Средновековие и Възраждането. Хората около пашата – Пашови, около моллата – Моллови, тоя тип на клиентелата не може да удовлетвори редица хора. Тоя свят е изведнъж раздрусан и трансформиран неочаквано и това предизвиква нови емоции, предизвиква обръщането към други хоризонти. Става бързото развитие вече в отделния човек и ние го знаем главно при Захарий. Но вземете примерно един Каблешков, преводач на „Граф Монте Кристо“ и „Тримата мускетари“, купил си вече първата плетачна машина в България (за която се споменава), за да почне някакъв вид производство, машинно плетене. Оттам внезапно чиновник в Хиршовата железница, много добре платен. (Отношението на заплатата на един чиновник в Хиршовата железница към тази на един даскал е 10:1.) И от края на 68–69 г. настъпва и това чудо – съвършено новият интелектуален тип: случаят с Цанко Дюстабанов. Той неочаквано пристига от Париж с една грамадна библиотека и с невероятни знания – един безкрайно възпитан и културен човек. Той вече не е от това тесто. Но когато го канят да участвува в революцията, той казва: „Делото ви е загубено, но аз ще дойда. Няма да успеем, но ще дойда.“

Вече към 1900 г. нещата почват да се развиват безмилостно. В 1894 г. е първото заявяване „не сам съгласен“ – Алеко Константинов с „Бай Ганьо“, „това сте вие“. Това е първата дълбоко еманципирана личност. Това е първата личност, която смее да съди цялото общество. Може в Захарий Стоянов, в Ботев, в Каравелов да има безкрайно сериозни критични бележки по отношение на българската маса – но те са или иронични, или сатирични, как да кажа, минати са в един художествен план. Трудно разкриват чисто социологическото си значение. Вярно е, че и в случая се касае за една сатира, но също така е вярно, че социологическият анализ е толкова силен, че както е в пословицата – „шило в торба не стои“, той продира непрекъснато тази сатирична маска.

Не е случайно, че най-близкият човек на Алеко е Пенчо Славейков и той издава събраните съчинения на Алеко в три тома, със свой предговор. Пенчо Славейков вече е първата напълно осъзната модерна личност. Не д-р Кръстев. Д-р Кръстев прави първите стъпки за едно възникване на модерната, еманципирана от своята общност личност. Но неговото сп. „Мисъл“ до присъствието на Пенчо Славейков носи много наивистични черти. Вътре са рецензирани христоматии, вътре има материали по просветата, вечният дълбок български недъг: свързване на културата с просветата, подчиняването на културата на просветата, на училището, в най-вулгарния смисъл на думата. Така че „Мисъл“ става това, което е, когато Пенчо Славейков се присъединява към Кръстев. Тъй да се каже, Славейков европеизира Кръстев допълнително. Когато към тях се присъединява Петко Юрданов Тодоров, той е все още туй, което марксистите наричат един „критичен реалист“. Неговите първоначални разкази, които той пише в Русе, процесът, който му води за обида княз Фердинанд – това са такива едни жалки истории, на нивото на политическата агитация на Теди Влайков. Но присъединяването към Славейков и Кръстев го преориентира. Разбира се, за това играе вече голяма роля пребиваването му в Париж, трагичната история на сестра му – но някъде към 1905–6 г. той е вече друг човек. Друга една такава дълбока трансформация изживява Яворов.

Трябва да ви кажа, че аз съм голям почитател на Кирил Христов и слаб почитател на Яворов. Яворов е автор на 10–15 стихотворения. Тия му ужасни проповеди „На нивата“ и „Градушка“, това са смешни истории. Защо? Това не са социални проблеми, тъй като в България е било достатъчно да се развие застрахователното дело, за да престане градушката да бъде чума. И за това са били необходими две или три години. А „На нивата“ е една абсолютно измъчена история с един фалшив трагизъм и една фалшива патетика, нещо в духа на „Мороз красний нос“, която е също една фалшива книга: да не забравяме, че самите руснаци наричат Некрасов „баринь в слезах“. И когато почва дълбоката трансформация в Яворов, тя е от интелективен характер, не от емоционален. Той попада в една система на поезия в стил модерн, на постсимволизма, която е навсякъде в Европа белязана с една дълбока изкуственост. Това се отнася, ако искате, за Робърт Браунинг в Англия, един много величан на времето си поет, днес нечетим. Това е една псевдобарокова история, в която Яворов се трансформира. В цялата му лирика големи стихотворения остават „Заточеници“, „Хайдушки копнения“, стиховете, писани за Мина – това са едни такива редки изключения, в които неговият поетически натюрел е надделял. Но е конституирана най-сетне модерната личност. Тази, която не само приема войната, която масата ѝ обявява, а която обявява война на масата.

Тука влизаме в един кръг теми, които изглеждат на пръв поглед биографични. Аз съм си позволил много да се интересувам от живота на някои големи български автори. Трябва да кажа, че съм улеснен напълно. Баба ми е направила пристройки към триетажната къща, построена от дядо ми, които е давала под наем. От тая рента е живяла, живял е чичо ми, баща ми. И понеже къщата ни е до зоопарка (бившия), в онова време към края на града, и наемите са били ниски, софийските интелектуалци са живеели в моя дом. Дълго време вкъщи е живял Кирил Христов, живял е Елин Пелин (нашата къща му е първата софийска квартира). Баща ми почина рано, но от леля ми, която почина 95-годишна, аз знам цялата интелектуална история на София, защото при Кирил Христов и при Елин Пелин са идвали редовно, поне два пъти седмично, Пенчо Славейков, д-р Кръстев, Димитър Бояджиев, П. Ю. Тодоров – всички тия хора, които другите изучават само по христоматиите, аз ги познавам в техния бит и в интимните моменти на живота им, най-вече в моментите на интимно страдание. Да кажем, един много сериозен източник за тази тема, това са дневниците на Кирил Христов, от 40 тома. Той много рано е доловил този контраст и го е регистрирал. Той посещава, да кажем, Елин Пелин, когато Елин Пелин е библиотекар в Народната библиотека и описва положението му. Елин Пелин е в едно малко стайче, поместено между два ватерклозета. Всеки две минути един от двата ватерклозета пуска вода, той няма никакво спокойствие – отварянето и блъскането на врати, разговорите пред вратата, няма атмосфера за работа. Второ, помещението, в което работи, мирише на клозет. И трето, то е така влажно поради двата клозета, че е чудно как Елин Пелин не е умрял от туберкулоза или от нещо друго. При това там той е непрекъснато тиранизиран от един човек, който няма абсолютно никакво значение в нашата култура – казва се Аргиров и е останал с това, че е превел дневниците на Иречек (не знам дали от чешки или от немски). Но когато той е директор на Народната библиотека, не е имал и тези трудове, но е имал възможността за пълното издевателство над Елин Пелин. Трябва да ви кажа, че в моето юношество, това беше най-голямото щастие на народностния елемент: гаврата и унищожението над човек, който претендира за интелектуална и духовна значимост. И това отношение изгражда биографиите на духовните хора на България.

Някъде от 1907 г. започва масовото преследване на Вазов. Началото на това преследване за съжаление е сложил Пенчо Славейков, който с пълно право е протестирал, че с тази опълченска или солдатска поезия на Вазов е вече свършено. Вазов е човек, който е свързан изключително с Възраждането, нищо от това, което е направил на тема извън Възраждането, няма стойност – нито „Казаларски царици“, нито „Нова земя“, нито „Драски и шарки“; те интересуват изследователя с някои наблюдения от социологически характер. Примерно прословутият му разказ „Дядо Йоцо гледа“ – той е интересен като една история на българската администрация, на нахлуването на новата култура, на срещането на елементарния човек с техниката, с държавните степени и т. н. – иначе, в художествено отношение това е една много банална история. Независимо от всичко, трябва да се каже, че примерно дори в „Под игото“ на ниво са 5–6 глави, останалите са от значение за нас с наблюдения на живота на манифактурния град на Възраждането, много богати и много интересни. Социологията на „Под игото“ е грандиозна, но художествената му страна е скромна. Неговите истински големи работи това са „Чичовци“, „Немили-недраги“, това са темите и типовете на неговата младост. Със своя първи период, който завършва фактически към 1894 г., той е с огромно значение, той е бил възпитател на нацията. Но това, което вече след Пенчо Славейков се подема срещу Вазов, то е отвратително – срещу му е писана такава помия от хули, че в съвременността човек не може да ги чете! С пълна вулгарност! Ще ме прощават дамите, но трябва да го кажа: „Какво ни занимава Вазов, люляка ли му е замирисал? На п… му е замирисал!“ – това е критическа статия. Вазов е руган, плют, навсякъде от всеки лумпен и от всеки гамен. И далече не с мотивите, с които Пенчо Славейков воюва срещу него – той воюва срещу него в името на една нова синтеза между България и Европа. Едно приближение до новите структури на Европа, не това старо разбиране примерно за някакви етнографски близости между България и Франция, защото тук танцуват народни хора и там танцуват.

Идваме вече до самия Пенчо Славейков. Той е уволнен и унищожен направо от една гад, С. С. Бобчев, вероятно най-нищожният интелектуалец, който България е имала. Той има като редактор едни заслуги със списание „Българска сбирка“. Но това не са и негови заслуги, там естествено се срещат последните представители от Възраждането, с мемоари, със статии, със спомени, със свидетелства и с изследвания. И друга заслуга на това списание е участието на Димчо Дебелянов. Разбира се, С. С. Бобчев не е имал никакво отношение към Димчо Дебелянов – на него са му липсвали поети. Той е дошъл – да заповяда. Има в един момент молба между списанията да представят нова българска поезия в периодиката. Така Антон Страшимиров дава път на автора на „Рицарски замък“ – само за да противодействува на „Мисъл“.

Днес се леят много фалшиви сълзи по отношение на Яворов. Това е една семейна драма, обаче социалните противоречия между него и жена му се подхранват непрекъснато от клеветата, от интригата. Семейният живот на Яворов става нетърпим от външното напрежение, защото Яворов е в обтегнати отношения с всички и не може да не бъде. Със социалистите – защото е скъсал, със софийската буржоазия – защото все таки той е провинциалист. А има и друго – баща му е касапин. Той е в контраст с голямата писателска среда, защото недоволствува върху наследството на Вазов и Ботев, върху една определена примитивна лирика. Той вече се интересува от интимната лирика. Тука също, по отношение смъртта на Яворов, има чувство за общонационална вина. Мине-немине известно време, изведнъж проблемът за Лора и Яворов става общонационален. Истината около Яворовата драма е съвършено друга. Аз бях много голям приятел с неговия биограф. От него знам един милион неща, които не са записани (в нашия свенлив свят). Павел Спасов ми е разказал следния случай: Яворов след ослепяването си, придружен от Тодор Александров, се спира пред „Славянска беседа“ (старата, която беше сграда на един етаж, вътре един грамаден ресторант и свърталище на софийската интелигенция). Тодор Александров влиза вътре, за да види някого и оставя Яворов, който тропа с бастунчето, пуши нервно и се разхожда. Вероятно Яворов не е искал да влезе, за да не покаже себе си в това състояние пред тържествуващия софийски елит. И докато той там се върти, имало струпани нарязани дърва за горене, той стъпва на едно дърво, което се търкулва и той пада в камарата дърва и се опитва да се изправи, отново стъпва на друго отрязано дърво и пада отново. В това време от бул. Руски се задават весели и хванати под ръка двама души, които са негови почитатели. Единият е Михаил Арнаудов, който е писал монография върху Яворов – „Към психографията на поета Яворов“, 1906–07 г., с която той дебютира и става, тъй да се каже, литературовед. Вторият е Асен Златаров, който пръв е писал върху личната драма на Яворов и се е опитал да я интерпретира, някъде 1915–16 г. – че това не е лична драма, а нещо повече. И двамата, когато виждат в краката си нещо весело (Павел Спасов като дете е наблюдавал тая сцена), когато се приближават и виждат Яворов, който се бори с дървата, се споглеждат, без да си кажат дума, теглят едно обратно движение и бързо-бързо се помитат към булеварда. Има запазени публикации на мъжа на неговата сестра, който му казвал: „Пейо, ти трябва да останеш за тази нация, да живееш“ и той му отговаря: „Каква е тази нация? Виж тоя вой срещу ми, като че всички са присъствали в оная нощ.“ Омразата срещу Яворов е отново – как да ви кажа – омразата към щастливия човек, към преуспелия, към талантливия, отново изригва този, извинявайте, български селски бурен.

Георги Машев, един от създателите на българската символична живопис, близък на Дебелянов, ми е разказал целия му живот. Дебеляновите контрасти са невероятни. Дебелянов, първо, е грозен. Лицето му е цялото на пори като от едра шарка, косата му е неприятно червена, той няма никакво приятно излъчване. В българската общност приятното излъчване е основно (то е свързано с естетиката на иконописта, това е дълга история). Примерно Христо Фотев направи цялата си кариера на базата на едно приятно излъчване. Иван Маразов направо кокетираше с приятното си излъчване. На такива хора в България пътят е открит, всички тичат да им помагат. Туй е свързано с нещо много старо и много сериозно, то е и една изродена черта на духа на класицизма. Дебелянов никой не го е пращал на фронта – той отива доброволец. Защо? Защото той е притеснен отвсякъде. Друг може да не отиде, но ако той не отиде, отвсякъде ще бъде упрекнат. Когато в София научават за смъртта на Дебелянов, Фердинанд е извикал шефа на бюрото за вербовка, посрещнал го долу на стълбата и го е бил с шамари по цялата стълба догоре.

Петко Юрданов Тодоров е, донякъде, незасегнат от тая история, по една много проста причина – той е много богат. Старият Юрдан Тодоров им е оставил големи пари. И това, което разправям, не са мои приказки, защото Тодоровица, жена му, в края на 50-те години беше жива. Бях писал някои неща, тя поиска да се срещнем и имах дълъг разговор с нея – беше яка, 80-90-годишна, имаше вид на 50-годишна, енергична, да погълне десет души като мене. Разпитвах я за смъртта на мъжа ѝ. Петко Юрданов Тодоров умира в отчаяние от това, което става: цялата му среда е унищожена. Той няма вече с кого да общува, да има размяна на мнения.

Има друг един момент, който е много интересен. Това е бесът на Стоян Михайловски. Дори този голям том избрани негови работи, който издадоха напоследък, „Божественият размирник“, показва дълбокото страдание вече на засегнатия индивид. Той има един много страшен памфлет „От развала към провала“, който по негово време е бил учен наизуст. Неговата реакция, както и тази на Кирил Христов, минава отвъд защитната форма и е едно нападение. И финалът на живота на Кирил Христов беше много горчив. Той имаше една синекура в министерството на просветата и понеже е говорил нещо по адрес на Филов, пък то имаше какво да се говори, го уволняват. Отнемат му хляба – Михаил Арнаудов му го отне. И него го хранеше неговият книгоиздател, който беше забогатял от мемоарите на Казанова. Кирил Христов ми казваше: „Италианският развратник ме храни мене.“

Аз съм близък свидетел на драмата и смъртта на Вутимски. Ами драмата на Далчев, който едвам остана жив? В последните си 25 години неговият живот беше ад. Той превеждаше не като мене – аз превеждам с удоволствие, 5–6 страници на ден, до 8. Той беше просто измъчен да превежда, защото трябваше да храни 5 души. Когато поиска най-скромното място, което можеше – библиотекар на съюза на писателите, му се изсмяха, че има такава претенция. Владо Василев завърши живота си като коректор. Той коригираше в издателство „Български писател“ и от това му бяха доходите. Аз съм разпитал много обстойно един удивителен човек, Рашко Зайков, който е бил асистент на Айнщайн. И са запазени писма от Айнщайн до него, в които Айнщайн казва за математическите работи на Рашко Зайков, че „аз в тях се губя като петел в кълчища, не мога да се ориентирам“. Да кажем, Зайков има един прословут учебник „Статистически методи“, който е три десетилетия учебник в Синсинати. Него го извикват в България, за да почне тука работа. Детайли няма, свършва с това, че той е учител по математика. И съвсем случайно вече, когато почват и от българска страна работите по теоретична физика, атомно разпадане и т. н., трябва да го вземат, защото няма кого да пратят в Дубна.

Стига се дотам, че да бъдеш интелектуалец в България е престъпление. Вътрешният живот на интелектуалния тип представлява мрачна съдба до такава степен, че родители, близки и приятели почват едно бдение върху младите да нямат увлечение в интелектуалните професии. Оттам българската идея, че образованието трябва да създава само практични хора, homo faber, без теоретична мисъл, което е един пълен абсурд: какъв лекар ще бъдеш, ако не знаеш биохимия? Разбира се, тези неща не са били толкова неясни на българите. Изразени са във вицове. Например, минават в пъкъла край казани с катран. От гърците се подава някой и вика нещо, от турците някой плава и гори, само при българите е спокойно. Питат дявола защо е така. „Ами те се теглят надолу един друг“, отговаря им той. Или когато се извърши някаква грамадна мърсотия, има едно умилно запитване: „Ама защо ний българите сме такива?“ Тези работи се долавят не толкова рационално, колкото с инстинкт. И средният българин е еснаф, тарикат, хитрец, има цяла една гама от термини, които го обозначават. Например – „в мътна вода риба лови“, „знае къде зимуват раците“, „намерил е на баницата мекото“. Това са типове на социално поведение, на използване на злото. И кое е злото? Организираното безличие в борбата му срещу личността. Ухилените физиономии на тия, които знаят „къде е на баницата мекото“, които знаят „да те пратят за зелен хайвер“… Интелектуалната мафия, която е конституирана на тази основа, много дълбоко бди за инакомислещите. Ако тръгнеш да се противопоставяш, ще те уволнят, ще пребият сина ти на улицата, теб ще пребият, ще ти запалят къщата. Това не са празни приказки. От време на време България току пропищи около някоя личностна драма.

Например това се отнася и до историческия спор за предателството на Левски. Знае се, че поп Кръстю го е предал. Остават усилията да се оправдае поп Кръстю – макар че има дешифровка на телеграма, в която се говори за неговите благородни заслуги към властта, защото е давал редовно сведения за събранията в неговото лозе и т. н. Познавах Васил Шамов, който извършва това четене, беше тъст на мой приятел, Петър Лимонов. Шамов, след като дешифрира и установява вината на поп Кръстю, е уволнен от Народната библиотека, където работи като турколог. И в един разгорещен спор Николай Генчев се залости и той, че поп Кръстю не е. И аз публикувах в „Правна трибуна“ спомен за срещата си с дешифратора, неголям – как са постъпили спрямо него. Взривът беше невероятен. Веднага написаха две-три мръсни статии за мен, пак от Софийския университет. И тогава синът на Шамов, който е прогонен от София и работи в някакво родопско село, ми писа едно писмо – аз го пазя – в което ми описва драмата на баща си. Четири пъти са правени опити да бъде убит! Четири атентата! Т. е. там, където се засегне системата на злото, се задействуват всички тия провинциално-пъклени отечествени сили.

И тука вече има и един друг начин за борба с тоя тип модерна индивидуалност – това е опитът тя да бъде превзета и подчинена на някакво колективно дело. И в туй отношение централната фигура е Пенчо Славейков. Примерно той пише „Кървава песен“. Какъв е замисълът ѝ? Това го знам от разговор с Ал. Балабанов, който е интимен приятел на Пенчо Славейков, връзката им почва с един грандиозен скандал, впоследствие обаче Пенчо Славейков подкрепя Балабанов и те си оправят отношенията. Пенчо Славейков пише „Кървава песен“ в подражание на Киршхоф, на неговата „Месия“. Той създава един хорал. Тази поема е замислена да мине в музика. Да не забравяме, че той е възпитаник на Ваймар, че присъствува на големия изблик на вагнерианството в Германия, което е една уникална, удивителна епоха. От друга страна на ницшеанството и от трета страна това е времето, в което Шопенхауер е открит. И разбира се, при него има идеята за контаминация между поезия и музика, от друга страна между поезия и философия и от трета страна, между поезия и история. Чисто ницшеанство. Т. нар. интелигенция възприема тоя текст като един патриотичен текст, просто като една поетическа версия на история на въстанието. И тази фалшификация на неговото творчество, която е дело главно на българското училище, е с много сериозни отражения.

Има една монография, печатана срещу Славейков, голяма към 200 стр., 1915 г.: „Пенчо Славейков не е национален поет“. Посветена е на Димитър Благоев, което вече свидетелствува за характера ѝ. Войната срещу Пенчо Славейков и неговия кръг навремето е организирана и осъществена от тесните социалисти, но има много широко отражение в учителските среди и в т. нар. интелигенция. Това показва, че омразата срещу изявената личност е една масова реакция и тя бе оглавена от комунистите, които винаги търсеха начин да се популяризират някъде. Ако стане популярно въздържателното движение, те са там. Никога не са създали това движение и не са се интересували от него. Стават популярни, с широко отражение читалищата – те са в читалищното движение. Те нямат нищо общо със създаването на читалищата… И това е тъй да се каже тяхното народничество, както те казваха „напипване на пулса“, схващане на някаква тенденция. Примерно борбата на младежта за еманципация – те са там. Борбата на жените за еманципация – те са там. Без наистина да се интересуват от тези проблеми, те използват обществените движения за своите цели. Разбира се, тука се касае за следното: раждащата се социалдемокрация, радикализъм, земеделско движение имат нужда от един свой тип култура. Нека го създадат, защо искат от другите да им създадат типа култура, който примерно и на самите тях не им е ясен? Това е впоследствие голямата война срещу Йовков за това, че в цялото му творчество нямало нито една черта примерно от прозата на Ремарк. Като искате антивоенна литература, създайте я! Защо искате от Йовков да ви създаде антивоенната литература? Когато сами седнаха да я създават – примерно „Холера“ – тя излезе една мършава история, която до нищо не доведе.

Напънът на тази антиинтелектуална общност да произведе сама интелектуалния тип не води до нищо. Интелектуалният тип, който тя произвежда, е примерно първият председател на съюза на българските писатели Неделчо Атанасов, някакъв критик, от когото нищо не е останало и не може да бъде открито. Почват да възникват едни литературни типове като тоя нещастник, Добри Немиров – автор на епопеи. Друг един глупак е Стилиян Чилингиров с неговите невъзможни романи и с неговите направо скотски пиеси. Или Ги де Мопасанчо Михайлов (Панчо Михайлов). Става Балканската война и за тази Балканска война почват да се пишат епопеи. Епопея е писал и Кирил Христов – „Чеда на Балкана“ – една отвратителна и абсолютно нечетима история. Една епопея, макар не стихотворна, е написал социалдемократът, дето беше пръв министър на социалните грижи след 9. IХ., Григор Чешмеджиев – също една отвратителна история. И тия многобройни епоси или отделни епически песни. Например онзи добър поет, който се самоуби в ’32 г. има един епос „Дървари“, от 7–8 големи песни: как се секат дърва в гората и ракити. Емауил Попдимитров има също една нечетима епопея: „Златни ниви, буйни полета“, която будеше големи възторзи. Тази фалшификация се отрази върху българската литература в такъв аспект: в момента на голямото развитие на романа тука се родиха Омировци, това е направо смешна история. Това са интелектуални скотове, които обосновават своята псевдокултурна дейност в някои висши програми: спасяването на българската националност, мировата революция, непреходният хуманизъм, тържеството на православието, каквото искате. Това е една тенденция, която е ранна, още от Възраждането и Ботев е писал по тоя проблем. Той е виждал жестоката опасност, която тази псевдокултура, под формата на една добродетелна за народа дейност се вкоренява като културна традиция. Израз на това е и „Защо не съм“ и не само това. Да вземем хумористичните му страници, те са една страшна критика, ако той говори за Цанцугер, Марко Балабанов, той има защо да го каже. Ако той се подиграва с Протич, като го нарича „доктора Простича“, има защо. Ако се подиграва с „даскалоливницата“, има защо. Но за съжаление Ботев е направил тази критика във формата на една сатира и това нещо е отпаднало от съзнанието като критика и е минало в областта на хумора.

Но това не е само анекдотика. Това показва, че е дълбоко скъсана вътрешната връзка между индивидуалност и общност. Общността не е в състояние да интерпретира вярно постиженията на индивидуалностите. При тая простащина най-честият случай е създаването на епигоника. Вие нямате представа колко отвратителни бяха епигоните на Лилиев и колко многобройни. Понеже той в едно стихотворение плаче, тоя плач се разнесе във всички вестници и списания. Във всеки вестник имаше по едно стихотворение в което имаше „Плача за теб“.

А все таки българска литература, главно, трябва да съществува, защото тая страна трябва да има лице и т. н. И тука спасението идва доста късно – към 1926–27 г., когато правителството на Ляпчев си дава сметка, че българската литература е в такава криза, че няма да оживее, включват вече писателите в учебната система. Като ученик в прогимназията аз вече имах христоматия, в която имаше Георги Райчев, Коста Константинов, имаше вече и биографии. Тези биографии ние, учениците, бяхме задължени да изучаваме наизуст. Това беше начинът и те възложиха тази функция на едно издателство – главно „Хемус“. За да се поддържа духовната мизерия, на това издателство беше възложено издаването на учебниците. Учебниците носеха грамадни доходи, още повече, че за да се преборят с предаването на учебниците от един клас на друг, те ги сменяха всяка година. И вътре в тая система наблъскваха българския писател, който така вече имаше обществено присъствие. Най-значимите от тях бяха търпени между другото.

От това престъпно подменяне на културата с просветата започва вечната тенденция на българската политика: да се обезпечава тая група от интелигенцията, която носи най-дълбоко белезите на провинциализма. Колкото по-провинциален е един български автор, толкова по-национален е. Вазов прави едно изключение. Но българската просветна система никога не е засвидетелствувала особена обществена обич към Пенчо Славейков. Кръстевата групировка никога не ѝ е била скъпа. Яворов в преподаването в учебните заведения е представен главно с просташките си работи от т. нар. негов пръв период, който по-добре и да го няма.

Всичко дотук говори за следното: различна социогенеза на индивида и общността. Дотук социогенезата е била обща, тук социогенезата е съвършено различна. Индивидуалността възниква във всякакъв отказ на връзка с масата, с общността. Това е, както вулгарно се нарича, индивидуализъм. Но високо развитата личност не винаги е късала със своята общност и не това е нейното предназначение и нейната идея. Вземете целия живот на Гьоте – няма помен от такъв стремеж. Той, който възвестява пръв, че най-голямото щастие в живота е die Persönlichkeit, личността. Разбира се, във „Фауст“ се сатиризира неразбирането на интелекта, но все таки втората част завършва с един грамаден синтез на интелектуалната личност, ако искате, с небето, със светците, с клерикалната традиция, с историята, дори с труда (финалът е работещите духове с лопати и Фауст сред тях). Шилер, който проявява по-голяма обществена нетърпимост, има само един конфликт на интелекта със Средновековието в Германия, било в „Разбойници“, било в „Дон Карлос“. Вече в ново време има една нова ситуация и трябва да кажа, че тя важи не само за България. Всички тия форми на никнене на авангарди, на модерни форми на музика, на театър, на литература, на живопис – това е едно съзнателно откъсване. Един дълбоко съзнателен отказ от общността. Как и защо е мотивиран този отказ, това е една много сериозна тема, тъй като културата на общността по принцип има един универсализъм, една идея за общодостъпност или се разискват (или изразяват) идеи и идеали на големи социални групи. Сега вече големите духовни постижения постъпват само у отделни лица. Вземете разправата на английското общество примерно с прерафаелитите, с Оскар Уайлд, по пътя на процеси, сътресения, заплахи и често пъти най-долнопробни шантажи, проведени обществено. В туй отношение вече нещата стават така и в България, това не е особеност на типа на личностното развитие в България, а една особеност на типа на личностното развитие в тази епоха.

Сега трябва да направим следната бележка: примерно в Италия, във Франция – където възникват първите кълнове на модерна култура, в Германия – която се присъединява със „Синия рицар“ (1910–12 г.), все пак има широки среди, които разбират характера на този процес и които са изразени в него. Т. е. високите индивидуалности са много повече като брой. Това е епохата на т. нар. манифести – има цял един том с манифестите на футуристите – предизвикателни обръщения, предложения за тип култура, предложения за организация на културата и т. н. Въпреки общественото напрежение, което се създава от това предизвикателство, въпреки намесата и на държавни институции против (това го има и във Франция, само в Италия го няма – където Мусолини вдига на щит авангардистите, в Германия има с Хитлер много сериозни противоречия, защото Хитлер е човек на традицията). В България такова нещо няма. Настъпва една средновековна самота за интелекта.

При тази ситуация да бъдеш личност е изравнено най-малко с дребно хулиганство, ако не с престъпление. Хората с интелектуални данни, които са в контекст със своето време – често пъти учили или специализирали на Запад, или придобили едно добро образование (не с оглед взимането на диплома, а с оглед образуването на някаква стойност в себе си) – техният живот се превръща в ад. Това го има още в турската администрация – пълна неприложимост на определен тип интелектуалци, т. е. на тия, които могат. Един случай на приложение на по-развити личности е благословената барон-Хиршова железница и турските пощи, където са били необходими грамотни хора с български и френски език. Но това не са многобройни места, а хората от тоя тип животът ги произвежда. През 30-40-те год. ние имаме 4–5 души, които са били в Париж, но в 60-те год. не е така. В 60-те българите представляват мнозинството в „Робърт Колидж“, американския колеж в Цариград, също и във френския лицей в Цариград. В 60-те год., по данни на Николай Генчев, на 20 места в България се преподава обучение изцяло на френски език. От 60-те год. са запомнени първите големи английски библиотеки (частни), помни се как еди-кой си на стълбището си направил рафтове, на които сложил всички томове на Енциклопедия Британика. Помнят се вече интелектуалци, които имат в дома си Голямата Френска енциклопедия. Такива хора дали са необходими обществено, няма значение, те имат интелектуални склонности и възможности, които не могат да бъдат потиснати, имат материални средства, за да придобият съответното образование и го придобиват. Те са наказани. Изходът за интелектуалния слой е само един: самота. Вън от всякаква общност. Може би се срещат помежду си, на семейни и приятелски срещи, дори създават малки кръгове, особено в провинцията, където общуват било около книги или с прословутите семейни вечеринки – с най-различни забавления. Но има пълно скриване от обществото и обществените ангажименти.

Тоя вид скритост, от една страна, създава големия уют на частния живот у нас. Трябва да ви кажа, че българската къща през Възраждането не е уютна – тия грамадни къщи, които ние знаем, не са за обитаване, а за производство – тъкане, предене, боядисване… И поради тая причина у нас не са възникнали и фабрики – събраната манифактура е ставала в дома. Така че възрожденският дом не е интимен. Грамадната порта като се отвори, влизат кираджийските коне с коли, които докарват памука и вълната или ги откарват за чепкане или за изпиране на реката; шетат т. нар. слугини, които по същество са тъкачни работнички, шетат момците, които също са заети в производството – и в този дом-производител няма място за мир, за оттегляне, за душевен живот. Той е динамичен и това дълбоко го отличава примерно от турските къщи и махали. Турците не познават тоя тип производство. Манифактурата е де факто български монопол и българско щастие, както и нещастие. Защото манифактурата внася социалното разслоение, докато турското население остава монолитно – земеделци, дребни търговци и дребни занаятчии, които работят в малки дюкяни с един-двама чираци и калфи. Така че българската манифактура създава и първите гнезда на социална мизерия.

След Освобождението старият манталитет се запазва, но вече има по-добри условия, вече има възможност за човека да се усамоти. Той може да бъде дребен чиновник или да работи в някоя магазия – най-често. Тези търговски работници са били сравнително добре поставени, защото вече е необходима култура на обслужването, вече има култура на обноските, не можеш в една голяма магазия да докараш един селянин. И такъв човек вече може да се затвори, да се усамоти. Той създава един интересен мир, който е напълно изчезнал, но в моето юношество още го имаше. Това са малки дворчета, заградени с много високи зидове, вътре е кладенецът, бухлатите чемшири, липата, ухаеща два месеца в годината, вътре са стрехите с многобройните лястовичи гнезда, беседката, която е нещо ново – където се събират и по време на дъжд, вместо да влизат вътре. Това е вече един частен идеал, който далече преди проникването на идеята за индивидуализма, която в България идва с Пенчо Славейков и с Фридрих Ницше, съществува като едно настроение.

И това е основата на българското лирическо изкуство, било в поезията, било в нашия разказ, който по принцип е лиричен, форма на лиричното изкуство. В българската литература е непознат разказът като предизвикателство, бунт, драма, с трагичен финал – той е непонятен. Тази интимност в живота на съсловието на интелектуалеца е причина в България да не се развие никакъв епически вид на изкуството: пълното отсъствие на романа до ден днешен, а също така липсата на драматургия. Тия драми, които имаме за класически, това е много елементарна литература, правена насила, за да има в Народния театър и български имена.

Това отдръпване на личността в себе си не е непременно негативно, но ако не бъде свързано със социалната страна. Едно е, ако аз съм обезпечен, ако не съм в конфликт със средата и извърша това отдръпване. Друго е, да не си подавам носа на улицата, за да не ме пернат по главата. И да устройвам от дома си не само убежище, а и скривалище. Това отдръпване на личността у нас има история. То е характерно още за античността, когато т. нар. литургии, обществени служби, почват да струват много скъпо и всички бягат от тях. И идва един момент, в който полисът насилствено ги възлага, защото литургиите за една година струват 40–50 хиляди сестерции. И в това оттегляне се явява за първи път частният човек, който е до такава степен абсолютно частен и несъпричастен към общото, че се обозначава като идиотес, частен, който минава в аспекта на идиот. Това е етимологията на тая дума. Тука, в България, има един континуум, една приемственост директно от античността, приемственост от социален характер, приемственост като социопсихика, приемственост като институции. Това явление остава и е дразнело извънредно много Ботев. В неговото стихотворение „Бързай странник“ (което разглеждат и така, и иначе, и до ден днешен не знаят за какво е писано) това е човекът, който не може да бъде мотивиран за обществен живот от нищо – нито от убийството на брат си, нито от убийството на баща си. Че тази черта е постоянна в българския живот, аз и сега имам редица примери. Имам един приятел психиатър, чийто баща е юрист, но е работил години със земеделците, по земеделско време е бил юрисконсулт на Министерството на войната. В 1944 г. земеделците го викат отново и той става съдия във Върховния военен съд, и по силата на това получава и чин генерал. По някакъв повод след заседание един съдия започва да говори за концлагерите на Хитлер и генералът казва: „И при нас ги има, какво ще говорите.“ Те му казват: „Генерал Наумов, Вие не знаете ли, че при нас те са трудови общежития.“ Генералът отговаря: тя е все тая, имената нямат значение. След три дена го арестуват и го пращат на Белене, където умира след 13 дни. Проблемът е следният. Синът му през цялото това време се е пазел от едно: никой да не научи, че баща му е умрял в Белене. Имам един комшия, чийто баща също е бил 10 години в Белене и никой не е научил, че баща му е бил там и е умрял там. Нито Данчо Наумов, нито Ножаров са били мотивирани от тая причина да вземат някакво политическо решение, дори след 1989 г. Данчо Наумов, Бог да го прости, един път ме вика да ми изплаче тайната си и отваря досието на баща си, което е направил сам: кръщелно свидетелство, диплома от Франция, заповед за производство в генерал, смъртен акт. И накрая ми показва: през 1957 г. понеже нали е генерал и т. н., в реабилитацията пращат на сина и един чек от 3000 лв. (тогава голяма сума), който той не е използувал никога и го е запазил неизплатен за баща си. Този човек, много умен иначе, за мен беше цяла загадка. Той намери начин да отиде да работи в Източна и в Северна Африка, прекара там 15–20 години. Никой не може да го извади от неговото съществуване на частен човек. Социологията може да регистрира такива случаи, в които кръвното унищожение на най-близкия човек, не може да извади индивидуалността от състоянието на идиотизъм.

Това е едно общо състояние, което тежи върху цялата нация. Благодарение на американската социология знаем вече т. нар. референтни групи. Интелектуалната класа има характер на референтна група, което ще рече, че останалите конституират своето поведение по неин образец. Референтните групи в Америка са изучени най-напред в американската армия. Поведението на сержанта, на подофицера формира психиката на цялата армия, а не това на офицера, на генерала. У нас интелектуалната група със своето отдръпване е насадила общото състояние на равнодушие. Ориентацията е следната: „Виж го този как живее, не е глупав, в Париж е завършил, той не се меси, а ти ще се месиш!“ Това отдръпване е било преодоляно за първи път от Васил Левски. Как този човек е успял да преодолее състоянието на отдръпване, наследството на античното идиотство (казвам го като социологичен клас, не като обида)! Втори път това чудо се е повторило в Сръбско-българската война, трети път – в Балканската война. Оттам нататък е свършило. Защото в Балканската война стремежът да бъдем общност, а не индивиди, е бил ужасно удавен в поражението, претърпяна е една огромна фрустрация, която не може да бъде преодоляна. Това нещо конституира веднъж завинаги т. нар. български характер.

Туй са причините общественият и политически живот да мине в ръцете изключително на лумпениата, на субпролетариата – след Освобождението, по време на комунизма и днес. Дори бих казал, че личностният тип е вече дисквалифициран за обществен живот. Не може да трае 120 години един тип на обществена неориентация и от това състояние да излезе с тропизми, с цели. Тропизмите ще ги има само в интелектуалния кръг, по отношение на своите собствени постижения, доколкото обществото ги позволява. Защото общността вече (особено сега, в 90-те години) отиде дотам, да отрече всякакво присъствие на интелекта. Вземете пресата с нейното безобразие – от всяко говедо става журналист. В живописта професионалистът е изхвърлен от дилетанта, и то от долнопробния дилетант. Един художник на ниво не може да продаде една картина, дори евтино, но на пазарчето за дилетанти на „Кристал“ абсолютни боклуци се продават за добри пари. При това положение пред отделната личност остава само едно: да намери своето място в масовите групи на занаята. Примерно ето, аз съм станал преводач. При много внимателни стъпки тая интелигенция няма да погине, но тя губи спонтанността на живота, което е много важно.

Накъдето и да се обърнем, ще видим една дефектност, и тази дефектност не е обезателно на личността, това е една дефектност, пренесена отвън в личността. Тук стигаме до една такава тема: създаването в тази ситуация на безхарактерност. Това е преадаптация. Всеки се адаптира. Раждат се безгръбначни, раждат се плазмодии, най-различни типове на асоциално поведение и форми на обществен кретенизъм. Това пак не са импресии, има го у Вазов: „Преклонената главичка/ остра сабя не сече,/ тази истина едничка/ кой би смял да отрече./ Като всички умни хора,/аз не ритам тръна бос,/ с големците се не боря,/ а им ставам всягда мост“. Това е забелязано от Вазов в края на миналия век, ще рече това е една тема, щом е тема, това е една същност. Започва блюдолизничеството, докарвачеството, т. нар. натегачество, за което има анекдоти – значи, също се касае за една реалност. Принципът е такъв: за да съществуваш, трябва да пристъпиш към самодеградация. При сталинизма това беше единственият начин за спасение. Аз съм минавал през такава ситуация – аз, който нямам, откровено казано, никаква, ама никаква склонност към алкохола, бях принуден да играя роля на пияница, на разпаднал се човек. Имаше един дълъг период от 11 месеца, през които не писах нищо, правех се, че съм в голяма криза – защото постоянната работа също ги плаши. Казвам им, добре, аз никого от вас с нищо не застрашавам, но са ми казвали: аа-а, ама ти имаш ръкописи, не си безопасен. Това са, как да ви кажа, някакви долнопробни истории, но тия истории са характерни за националния живот, те не са епизоди и анекдоти, станали между двама лумпени. В България, ако искаш да влезеш в администрацията, в университета, в музей – където и да е – трябва да имаш тази самодеградация, която да те представи. Трябва обезателно да бъдеш известен с някакъв много неприятен порок или черта – или алкохолик, или рушветчия. Ние не боравим, тъй да се каже, импресионистично, фактът е факт. Имаме на Захарий Стоянов „Чардафон Велики“, имаме на Алеко Константинов „Бай Ганьо“, имаме тоя проблем дебатиран. Редица наши писатели са се опитвали по един или друг начин да засегнат тези проблеми. Имаме фейлетони, които са останали като някакво трасе – „Пази боже сляпо да прогледа“, „Меракът на чичо Денчо“. Това са фейлетони с трагично звучене. Също и разказът на Вазов „От оралото до урата“. Върху тези неща пак ще се върнем във връзка с отражението на администрацията върху българския живот. Но тука аз ги привеждам, за да имаме достоверна почва, че стъпваме върху нещо фактическо и не сме в областта на хипотезите.

Ние имаме при това положение една повсеместна обществена бедност. Бедност на институциите – например нашите училища: нашите училища са най-бедни в света откъм съоръжения. Нашата обществена мизерия се изразява в какво ли не. Голямата гръцка енциклопедия от 1920 г. е 24 грамадни тома, това България няма да го направи още 40–50 години и не може да го направи. Или Голямата румънска енциклопедия. Ако сравним книжните богатства на Балканите, не можем да спорим с Албания. Бил съм в Албания и в библиотеките там, и в Националната библиотека. Тя може би по брой на книги далече да не е бройката на Народната библиотека. Но това, което е събирано, е истинско съкровище. В българските библиотеки никога не е имало системна събираческа работа. Или нашите архиви – те съществуват от 30 години насам и са създадени главно с полицейска цел, те не представляват нищо. Ако се обърнем към друго: така необходимите сбирки от изобразително изкуство. Ние не представляваме абсолютно нищо в това отношение. Нито дори в събирането и опазването на нашата по-нова живопис, защото и там е действувано на принципа: целокупния народ. Примерно, като всеки художник и Владимир Димитров-Майстора има слаби работи. Но трябва да ви кажа, че Националната галерия е купувала главно неговите слаби неща. В нейните фондове има около 20 картини на Майстора, които никой не би изложил, и той да е жив, не би ги показал. Нито интересуват като някакъв междинен момент изследователите. В туй отношение стават много перфидни и за тази перфидност ще говорим пак, когато дойдем до отражението на администрацията върху човека. Но ето това вече са форми на бедност на самото общество. Тази бедност, тази обществена мизерия е невероятна. Вземете сега вече и катастрофата на комунистическото правителство: преустановява безплатните лекарства. Това е страна, която поради своята бедност не може да провежда никаква социална политика. Обществената бедност е такава, че тя се изразява в една всеобща мизерия. В миналото картината беше същата, но имаше известни пролуки. Тези пролуки идваха главно от присъствието на чужденци в България. Англичаните откриха, че от тази страна могат да доставят хубаво доматено пюре. И какво правят те? Те донасят една серия халки и казват: доматите, които не влизат в тия халки, са първо качество, които влизат, са второ. Подаряват на българските производители тези халки и от тоя момент нататък българите започват да произвеждат качествено пюре за износ.

Тези анекдоти, тези дребни мизерии на живота са принципите на нашето съществуване, ние не можем да ги отменим, не можем да ги отминем, не можем да се откажем от тях, понеже са мерзки и елементарни. Това са индикатори за качеството на живота, за общественото съществуване. Следователно, нашите болници са на нивото на болницата „Сейнт Джеймс“ в Лондон от 1580 г. Ние сме без медицинска апаратура, без модерна фармация. И всичко, което вече постъпва, този сложен интелектуален продукт, който целокупният български народ е отрекъл, той почва да го купува всеки ден на все по-високи цени. Един пример. Аз помня времето, когато България доставяше от Германия един камион срещу два вагона домати. Сега един камион е една композиция домати. Това е отношението на простия продукт към интелектуалния.

Тази ситуация на перфектна, установена и неотменима мерзост дава определен тип реакции. Първата реакция е самоомразата на българина. По същество той дълбоко ненавижда себе си. И ако се почне разговор за нещо българско, той почва с псувни и проклятия. Аз помня времето, 30-те години, когато за всичко се казваше: остави го, българска работа. Сега този израз е изчезнал, но отношението не е изчезнало. Самият аз съм автор на една крилата фраза, която обиколи България и за малко не ми взе главата: „Преди ме беше срам, че съм българин, а сега ме е гнус.“ Тия неща отравят духовността, отравят ежедневието. И става така, че котилото, в което живее целокупният български народ – родата, селската общност, първичната славянска общност, късноантичната клиентела – няма вече вкус. Това не е периодът на щастието на еснафлъка, на тържествените разходки по безистена, по пазара, по калдъръмите, по чаршията, когато е обезпечен на същите тия принципи, които тогава са били дълбоко по-реални. Не е имало страшния отскок на интелектуализацията, тя, доколкото е съществувала, е била в хармония с типа на производството. Сега тя се откъсва и типът на производството се откъсва от нея. И тука вече всяка хармония от социален и икономически тип се изпарява. Раят на българските пазари остава като златен век назад. Не е вече щастливото време преди Първата световна война, когато яйцата се продават на дузини. Не е вече дори времето от 30-те години, когато всяко семейство, независимо дали е на министър или на разсилен, два пъти в седмицата минимум има печеното агне. Всичко това, примерно ще кажем, комунистите го разрушиха. Това е вярно, но и да не бяха те, този процес си тече. Дори в някои случаи ние можем направо да кажем: извинете, вие не сте автори на тая мръсотия, вие нямате нищо общо, вие лъжете – тя е причина сама за себе си. Самоомразата и омразата към българщината вече става религия. Ако си човек с достойнство, ако си поначало конституирана личност, ти не можеш да допуснеш да бъдеш наричан българин и да бъдеш третиран като българин. Това нещо катастрофално се изразява след 1918 и след 1944 г. (аз вече съм свидетел, пък от 1918 г., макар че не съм бил роден, заварих атмосферата), когато националните катастрофи будеха небивала радост в тълпата. Пада им се на буржоазията, пада им се на царедворците, пада му се на града. Като че за тях няма отражение. Казваха: да му мисли буржоазията. Да погледнем икономически на нещата: тя се лишава от излаз на Бяло море, което е гибелно. В Македония тя се лишава от много важни зони на продукция. Македония е най-добрата овощарска зона в Европа, това може да се види само на място. Дърветата, каквито и да постъпят там, подобряват своя вид. Аз в Ресен съм ял круши 25 см. дълги. Това е място, където се срещат маслината, смокинята, нара, с дюлята, с крушата… И освен това, това са едни от най-големите златни залежи на Балканите. Има цели планини, каквито сега откриха в Гърция, за които се знае, че примерно даден масив съдържа примерно 70 000 тона злато. Разбира се, тия орязани граници не са само едно държавно унижение – че министър-председателят не може да ги обложи и че военният министър не може да назове някакви победи. Те се изразяват в засилване на обществената мизерия. Изрязването на Добруджа, изрязването на Западните покрайнини имат огромно стопанско значение и поради това: от Източна Тракия в България влязоха 600 000 бежанци, от Македония влязоха около 1 100 000 (заедно с Втората световна война). Това е почти двумилионно бедствуващо население, което страната трябва да приеме и по някакъв начин да уреди. И те не са минали без форми на обществена помощ, като се почне от раздаване на храни, заеми за строежи и т. н. Тези факти, тези нещастия лягат върху всеки човек, независимо дали ги признава. Но за комунистите и земеделците това беше върховно тържество. „Най-сетне буржоазията получи своето заслужено“. Има и друго. Нетърпимостта към своето състояние се превръща в една денонощна омраза към реалността, а реалността е определена система – социална и пр., но най-накрая и национална, най-накрая и етническа. Ти не можеш да я намразиш само защото е система на българската буржоазия, ще свършиш с това, да я мразиш, защото е българска.

Оттук нататък вече предателството се превръща в политическа платформа, изповядвана от милиони. Сега, при Елциновото предложение, ако се бяха погрижили малко да раздвижат духовете, два милиона българи щяха да рипнат за присъединяване към Русия, с пълен отказ от себе си и от каквото искате. Това е патосът, на основа на който съществуват БСП и БКП, това са дълбоките им корени. Това не е плод на някаква външна пропаганда, не е плод на разпространение на марксизма. Просто материализмът по принцип е най-подходящ за такава обстановка, в която, бидейки отречено всичко интелектуално, е отречено и всичко духовно. Вървете да отделите интелектуалното от духовното, ако е възможно.

Но този манталитет, най-накрая, е тотално нихилистичен, състои се от едно отрицание на самия себе си. Българинът не представлява нищо за себе си. И ако го питате, той ще ви каже: кой съм аз и защо съм – абе, я ги остави тия работи. Имаше и един политически момент, когато преди 9. IX. 1944 най-често казваха: абе виж какво, животът не струва три лева, колкото един куршум. И тръгваха с комунистите и с партизаните. Защото това е негово интимно убеждение. И защо животът му наистина да струва повече от три лева? Ами че той нито в материално отношение, нито като условия на живот, нито като духовна нагласа представлява нещо. Той е един изтръскан чувал, една скъсана обувка, една стара подметка, един изгнил дюшек. Цялата тая история свършва с това, че той се е лишил от всички тропизми. Съвременната социология смята, че истинското богатство на човека е богатството от тропизми: движението към определени цели. Богатството от тропизмите е и социалната динамика. Това е не само заетостта в едно производство, това е заетостта в преодоляването на това производство, в постигането на нов хоризонт. В обществения живот това се изразява в много интересни насоки на движение. Примерно, ако желаете, цялото ново експериментаторство в областта на изкуството. Ако се обърнем общо към мисълта, цялото това т. нар. стиково развитие, което слага край на специалността. Днес само в България можеш да се хвалиш, че си специалист. Където и да отидеш по света, те питат как работиш между една наука и друга. Щат или не щат, от черупката на европейския материалист и позитивист възниква един нов тип. Примерно от идиота Зола изниква гениалният Юйсман, който почва като натуралист, за да свърши като най-духовният автор на миналия век, с най-много предчувствия, интуиции и в пластическо отношение фантазен писател.

Това аконтрарио, раждане от противоположността, е много важно, то тук не се осъществява. Не се осъществява благодарение на бедността на духа, на стария манталитет, на целокупния народ, на цялата тая тиня, оставена от странното и особено историческо развитие на България и на част от Балканите. Макар че (например в Румъния) това нещо е много дълбоко осъзнато и преодоляно. А за Гърция да не говорим. Това е характерно за Шумадия и за България, не е характерно за Албания. И ето, обществената бедност се изразява в края на краищата и като една бедност на духа. И това не като метафора, можем да го посочим. Думата ми е тази: че в своята целокупност българският народ завършва като един тотален развратител на всичко и на всички.

Трябва да кажа, че в последните години, с всичките благополучия и престъпления, става най-сетне едно преодоляване на този български мир. Той е вече като едно зъбчато колело, на което са счупени част от зъбците и предаването не става – въртиш педалите, но колелата на велосипеда не се задвижват. И върху всички тия неща ние можем да разсъждаваме и заради това – фактът че ги осъзнаваме, говори че те си отиват. Човек може да осъзнае една такава ситуация не в нейния център, а в нейния край, защото осъзнаването представлява форма на резюмиране на едно развитие. Когато това развитие не е станало и тенденциите за неговия край не са посочени от обстоятелствата в живота, осъзнаването му не е възможно. Човек живее вътре в него, идентичен е с него и е негова жертва и негов субект. Това, че ние вече можем да огледаме цялата тази съвкупност, да намираме нейните корени, да намираме нейните типове – това значи, че тази съвкупност е към своя край.

Източник: Литературен вестник, 25.04–1.05.2001, бр. 16

Владимир Свинтила е роден на 29 април 1926 г. в София. През 1949 е въдворен в концлагера Богданов дол, след това Куциян. Завършва право в СУ „Св. Климент Охридски“ (1952 г.). Работи като редактор във в. „Народна култура“ (1957-1959 г.), в издателство „Български художник“ (1960-1964 г.), драматург в Театъра на въоръжените сили (1964-1969 г.), редактор е във в. „София-нюз“ (1969-1971 г.), заместник-главен редактор е във в. „Софийска правда“ (1974-1977 г.). Сътрудничи с литературнокритически и публицистични статии, рецензии, есета и студии на български и чужди вестници и списания – „Сенчъри“ и „Таймс в Индия“ (Индия), „Унидад“ (Перу), „Нева“ и „Всесвит“ (СССР), „Ревиста джеографика универсал“ (Бразилия), „Тайди“ (Финландия), „Бюлетин на ЮНЕСКО“ (Париж) и др. Умира в София на 15 януари 1998 г.

Коментари (7)

- 07-05-2012|Златко Ангелов

По темата, в подкрепа на Свинтила: Долу елитите!

- 11-05-2012|Д. Димитрова – Празни приказки с потупване по рамото в края…

Преди години бях чела тази лекция на Свинтила и ми беше направила впечатление с лекотата в обобщенията, после, разбира се, я забравих.

Всеобщата отвратителност в българския живот, което Свинтила ни поднася, говори само за едно според мен: липса на стойности, безгръбначност и отвращение към неговия живот.

В тая връзка се питам той какъв е всъщност по професия: преводач, писател, журналист, антикомунист, комунист, всякакъв…. безгръбначен, май ще се окаже, въпреки сравнително доброто му боравене с думите.

Питам се също това ли са добродетелите, виждането които предлагат на младите „легендарните и изстрадали интелектуалци“ като Свинтила?!

Жалка работа.

- 11-05-2012|Златко

Не обичам национализма, но все пак се опитвам да бъда достатъчно коректен, за да не стигам до твърдението, че той винаги е задължително свързан с глупост, както ми се струва в случая…

- 12-05-2012|Д. Димитрова – Глупостта е очевидна още в заглавието.

А първото изречение я допълва доста убедително. Обобщение, което може да се каже за всички народи

И накрая в оценките, които са дали читателите на това писание: Свинтила, който явно не познава/или не желае да познава миналото на страната, в която е роден просто ОТРИЦАВА всичко българско, а читателите го ОДОБРЯВАТ.

Излишъка от информация води до духовна бедност, за което в случая Свинтила е прекрасно доказателство, а обличането ѝ в думи се нарича заблуждаване/заблуда.

Жалка и наистина отвратителна постъпка.

Но какво да се прави, такива са представителите на българските първенци-интелектуалци (уж „елит „): нямат чувство за принадлежност или духовен дълг, но затова пък притежават силно развито раболепие стигащо до превъзнасяне на себеотричането и това на народа им, разбира се.

- 14-05-2012|Майя Маркова – черната баданарка

Свинтила е умен човек и има попадения. Но като сложи в кофата премного черна боя и после потопи голямата баданарка и почне наред, резултатът са реакции като горните. Да говориш за „пълно отсъствие“ на романа в литература, родила „Хайка за вълци“, не ми се струва защитимо. Ами това за „идиота Зола“?

- 10-10-2012|Ирина

като контра на тези, да не коментирам какви писания, бих искала да обърна внимание на едно мое много любимо есе на Марк Твен за Ку-клукс-клан,/в една малка книжка от поредицата „Панорама“/ в което той описва с много внимание и състрадание безумието на участниците.

Един познат ме контрира когато се пенявя много с идеята, „Не е важно само колко верно ще е това, което ще кажеш, но и как ще рефлектира у хората, които ще го чуят.“

Може би е важно и това, че говоренето с омраза /или омерзение към себе си/ личи.

- 05-01-2013|Бл. Благоев

Безспорно имтересна статия. Няма значение според мен в случая какъв е авторът и има ли той прегрешения „от общ характер“. Може би не навсякъде е еднакво убедителен, но води до размисли предизвикателства. Напр. трудно ми е да приема Яворовата Градушка като боклук, Михаил АрнАУДОВ почти като жалък страхливец, лично го познавах,, мнението за Чилингиров. но четката на автора е широка и не може да не се изсили някъде. Но ни кара да дискутираме, да мислим,… без направо да го нападаме. И това е една от българските черти за които става могократно дума. Неговите критикари не са на нивото му.

Мир

Автор: Калин Терзийски

От месеци живея в къщата, построена преди години от моите родители в Банкя.

Китното градче Банкя, както би казал някой изкушен от Баналността (ах, тази малка сестра на Глупостта!) писател.

От години се опитвам да изградя у себе си един мироглед, в който материалното не е особено важно; парите не са прекалено любими; любовта е пред златото, поезията – пред срочните влогове. Въобще – мироглед в който ценностите не могат да се измерят на тегло, нито да се натрупат в сандък, нито да се обложат с данък. От години живея във война със себе си и със света – именно поради тая причина. Именно заради тоя мироглед, който искам да си изградя.

Живея във време, в което материалното е всичко. Магазините са храмове, марките са скрижали, манекените са икони, парите са бог, купуването и продаването са закон. Когато някой каже: това се търси на пазара, все едно казва: Отче наш. Даже аз, опитващия се да не ценя твърде много материалното, мисля само за него. Казвам си – ето – писател съм – не се занимавам с изсичане на бразилските влажни гори. Не унищожавам душата си и природата, за да спечеля нови блага за ненаситната си алчност…За великанската си Гуша.

Ха – да бе! – отговарям си сам веднага – а нали моите проклети книги се правят от хартия, а тя се прави от дървесината именно на тези гори. И в края на краищата книгите ми се продават в молове, а за тях получавам пари. С тях пазарувам в тия молове разни маркови стоки. Само дето не съм си направил златен телец. Нищо възвишено няма в това.

Целият ми живот минава в такива самообвинения. Че съм прекалил с материалната суета, със стремежа към облагодетелстване на мизерната ми материална същност. Вярно – не си купувам кецове за двеста долара, както правят много мои връстници. Не карам скъпа кола, тоест – не карам никаква. Гордея се със своя Отказ от Доста Неща. Но непрекъснато се съмнявам, че той е много несъществен.

Сега искам да кажа друго. Аз и моето поколение сме във война с предишнотo. Това е нормално. Всички поколения са във война. Платон беше казал разни неща за младите. Че са мързеливи и не почитат възрастните. Не ги помня точно. Но мога да ги чуя – почти същите – на всяка автобусна спирка – казани от някой пенсионер. М-да – всеки пенсионер е вид Платон. Платон от спирките на 108 и 43.

Мисля обаче, че между нашите две поколения, моето – на четиресетгодишните – и това на родителите ми – има наистина сериозни различия. Тези сериозни различия са основа за една безкрайна война.

Нека не говоря с метафори. Нека започна от къщата, в която сега живея. Нека започна от двора. Моят двор. Не – той не е мой! Той е дворът на къщата на моите родители! Ние – четиресетгодишните, живеем в – двора – на – къщата – на – своите родители. Нашите родители, които построиха Кремиковци, Хаинбоаз, Девня, Младост, Люлин, Дружба 2, Врждебна 3, ЗММ, ЦНИЛА, НИХФИ, БАН, Баня Мадара, Златни пясъци, АЕЦ Козлодуй, ЦУМ и всичко! И моята къща в Банкя.

Която не е моя. Аз всъщност съм участвал – като дете – в построяването ѝ. Както и моето поколение е участвало – като дете – в построяването на цяла България. Хубава, грозна, нелепа, започната, незавършена, панелна, разнебитена – такава, каквато е! Да – ние участвахме. Но – малко. Основни строители бяха нашите родители.

Тъжно. България не е красива сега. Грозна и объркана е, като циганска къща, в която мъжът пие, а жената проституира. Откаченият и заплеснат вуйчо-народ гледа отстрани и хълца от срам и безсилие. Даже никой не помни, че наричахме България земен рай. Кой я наричаше земен рай? Подиграваше ли ѝ се някой? Сега ходим из порутените заводи и обраслите с магарешки бодил ниви и гърлата ни се свиват. Нашите родители още повече страдат, защото те я помнят доста хубава, мамка и, доста привлекателна. И аз я помня даже – България като млада. Те май са вярвали, когато са наричали България земен рай. Смешна работа. Да не повярва човек, че са вярвали. Дали са вярвали? Трябва да ги попитам, докато са живи.

И така. Сега аз сега си давам сметка, защо цял живот съм се противил на материалното. Защото то е било построено от друг. Защото друг му е бил собственик и стопанин. България с грозните си заводи и с красивите си хижи беше проект на друго поколение – не на моето. Ние дойдохме след построяването. При довършителните работи. Сега целият строеж е станал руина. Ето защо аз някак цял живот се чувствах като наемател в материалния свят. И бях във война с него и с тия, които го бяха построили. И сега живея в къщата им. И ходя по двора им. Той е мой и не е мой. Страната е моя. И не е моя. Не я харесвам, но не мога да направя нищо по въпроса. Не съм я правил аз, по дяволите! Ядосвам се, защото нямам сили да я вдигна от единия край, да я изтръскам цялата и да я построя отначало. А не искам да я напускам…Жалко е. Така се изсулват – от бедна трапеза – без да благодарят, като обиждат сготвеното и готвачите – само разни свине. Не искам да съм от тях.

Та така. Ходя по двора на къщата на моите родители. Пренасям някави бетонни плочи. Майка ми ме е помолила. Те образуват пътечка между лехите, но сега – през зимата – от пътечка няма нужда и плочите трябва да се пренесат на друго място в двора. Аз не разбирам смисъла на тая работа. Никой не разбира смисъла на работа, която не е Неговата Работа. Майка ми го разбира. Мисля си, че цялато ми поколение на разбира смисъла на страната, в която живее и му е неуютно. Моето поколение няма чувство за собственост над собствената си страна. Други са я посторили, сага други ядат останките и. Така си казвам.

Нося плочи и се окалвам все повече. Краката ми са целите в кал. Ядосвам се на тая кал и на плочите, и на майка ми, и на цялото това поколение, което вечно нещо мъкнеше, вглъбено в собственическите си мисли, защурано във вечно материално подсигуряване. Вечно тичащо с торбите по евтините пазари в лов на евтини чушки и кисело мляко. Поколение от трудолюбиви, вманиачени по къщите и вилите си безбожници. Хора превърнали цялата построена от тях малка материална вселена в бог. Бог москвич, бог АЕЦ, бог краве сирене.

Моето поколение и предишното. Щурец и мравка.

И ето: сега аз съм кален. Защото съм носил тия плочи – без да осъзнавам смисъла им. Ще ми се да се прибера в къщата. Но така ще изцапам. С тая кал ще направя всичко на кочина. Но нали това е моята къща? – казвам си – ще я правя каквато искам! А като е моята, защо тогава да я превръщам в кочина? За да си докажа, че е моя? Може би…- мисля си, окалян, отпуснал безсилно ръце, зачуден – може би трябва аз и моето поколение да направим нещо, за да си докажем, че тая къща е наша? А? Нали така? Да я изтръскаме като одеало от въшките? Да се усетим като стопани на тая къща. И ето – мисля си – не е задължително да я окалям…

И ми хрумва нещо. Скоро ще направя следното: Ще направя хубаво стъргало за обувки. Така няма да окалям къщата, която е моя и не е моя. Ще има къде да си стържа обувките. Мисля си: за да се приобщя към тоя свят, все трябва да направя нещо за него. Поне едно стъргало. Оглеждам двора и търся подходящото място.

Сигурно някой мой връстник ще се ядоса – мисля си – защото аз решавам ей така – с лека ръка – че никой от моето поколение не е създал нищо. Сигурно е създал…Не знам. Виждал съм доста къщи създадени от мои връстници. Предимно – мутри. Дворци, подобни на кочини. Да – създали са.

Както и да е. Аз смятам да направя едно стъргало. Най обикновено, материално стъргало. Това е. Иска ми се да заживея в мир.

В Мир.

Калин Терзийски е психиатър, но в последните години паралелно с професията си се занимава с писане на романи, сценарии и поезия.

Коментари (7)

- 29-03-2012|otozag – истината

http://www. webcafe. bg/ id_118313166_Az_sam_drugiyat

Почти в един и същ дух написани статии, с малки разлики във фона, показващи истинската реалност за нас българите.

- 29-03-2012|Жена – Поредна добра провокация на Калин Терзийски

„Гордея се със своя Отказ от Доста Неща.“

Аз не мога да кажа същото, понеже не ми се е налагало да се отказвам, просто никога не съм желала доста неща. И заради тази нечовешка нагласа платих доста скъпа цена…

„Виждал съм доста къщи създадени от мои връстници. Предимно – мутри. Дворци, подобни на кочини. Да – създали са.“

Животът на тези мутри със сигурност е бил в пъти по-неистински и жесток, отколкото на Калин Терзийски, както и на повечето от нас…

Не само предполагам.

Те също имат причини за страстите си:(

Извън всичко, но в потока на мислите, сещам се за едно правило в математиката – когато прехвърляш едно число от едната към другата страна на равенството, то променя своя знак.

В живота не винаги е така.

На „В Мир“

- 01-04-2012|Н. Ф.

Тази година ставам на 38. Чувствам почти същото с леки нюанси както и Калин Терзийски спрямо нашата родина. Обичам я тая родина и знам смисъла на тая дума. И аз се опитвам да изградя нещо, едно дворче на село от нулата. За да се усетя, че нещо правя. Щото иначе това сиротно чувство ще ни преследва до края на живота ни.

- 02-04-2012|Гост

Хубаво, ама аз тая година навършвам 58, а се чувствам по абсолютно същия начин…И съм от другото поколение…За кога ли да мирясвам…. Май ще си остане така…

- 16-04-2012|Майя Маркова –!

Хубаво!

- 19-04-2012|Самолет 005

Поколението на родителите ни също имаше своите „мутри“… Не е до поколение, а до убеждение…:)))

- 22-04-2012|люба александрова

Ех, Калине, Калине! Здравей!

Една изтривалка е нещо, ама стига ли ти то, за да живееш в мир? И как го сътворяваш?

Ще взема да ти пратя по мейла един от разказите си „Семе ли сме, кюспе ли сме“, като продължение на темата, млък разговор да стане…

Люба

Зидини

Автор: Люба Александрова

Хубаво селце е Канул. Велико Търново в мащаб, да речем, 1:10. Без църквите и Арбанаси.

Катерили се къщите по баирчинките, та се забравили. Надпреварвали се коя по-високо да е, коя по-далеко да гледа. Дали пък не са и бягали по стръмното и високото, да ги не стига никой!!??… Добре, ама сред високото и стръмното се крият подмолите на свлачищата и срутванията. Особено напоследък. Климатичните пояси взеха да се разместват и наместват, защото ясно е, не се водят по волята и акъла на човека, а на Земята с нейните повърхности и вътрешности. И не само се наместват, ами проявяват волята си, далеч по-могъща от човешката и подвластна само Нему.

В Канул баирчинките полека, но сигурно, оголяват и обосяват, горичките оредяват, прозирни, като брюкселска дантела. Дъждовете взеха да прииждат стремглаво. Сгромолясат се, сторят набързо потопче някакво или се кротнат и с дни не си отиват. Езера и блата местна собствена направа. Не помагат нито спътникови наблюдателници, нито точни прогнози. Те са само указателни, като табелите по пътищата. На къщите какво им остава, освен да се хлъзгат и да вървят полека надолу, към ниското. Някоя успее да се задържи права, друга – не, килне се и… дотука.

Селцето си има и хора, не се води обезлюдено. (Боже, каква дума за селище!)

Местните догарят като газена лампа или кандило на свършек. Пукат, припламват, мъждукат. Заселниците са или прехвърлили петдесетте пресни пенсии, или спечелилите от новата лотария, която се разиграва по нашите земи. Лотарията е знайна, срещу некой и друг лев, че и гратис – вземай, каквото си искаш. Можеш, дава ти се от някого, от някъде… Куче влачи, диря няма, викат старите. Но то кучета ли са като кучета, цели лами триглави.

Заселниците купуват къщи повече заради големите дворове и се втурват в градеж. Лотарийните имащи вдигат палати и двуметрови огради край тях – пиле да не прехвръкне. Пенсиите правят ремонти, градинки, огради, кучешки колиби и курници. Най-вече обаче укрепват, подпират. Нещо като някогашните залесителни пояси. Зидини, ама с бетон.

Съсед ми е бай Рангел. Прехвърлил осемдесетте, сух, жилест, държелив. В сини дочени панталони и карирана риза, опасал една агнешка кожа на кръста, този човек не спира да работи. Бих го оприличил на мравките, ама той е единак. Бабичката му е болнава, немощна, повече лежи, почти не я виждаме по двора. Налегнала я екзема, от жегата ли, от животните ли, не се знае. Цялата е в някакви струпеи, сърбят, текат, болят, да я ожалиш. Не може нищо да похване горката, Бай Рангел върти и управлява къщата. Голям предводител е на мъничко си дворянство – козичките Болинка и Бенка, седем щурави кокошки, петелът Осман и кучето Айдут. Казвам дворянство, без никакво преувеличение, даже е малко слабо за обитателите на бай Рангеловото имение. Истински аристократи са всички, само кокошките са по-долен ранг.

Кога, как успява тоя слабоват на вид човек всичко да свърши, че да прави и зидини, ум не ми го побира. До към обяд жена му оправена, почистена, закусила, цялото дворянство нахранено и въдворено по места: козичките – на паша, кокошките и петелът – на дворен и уличен обход, кучето – на пост, цялата улица пази. Някой ден успява и некоя манджа да забърка, бобец да свари, миш-маш да опържи. И ето ти го по някое време, клекнал пред поредната зидинка, взема по-малко бъркано с мистрията, лепи, оглажда…

Живо-здраво, бай Рашо, провиквам се аз с кафето и цигарата в ръка.

Здрасти, живо-здраво, байовото.

Пак си подранил, все гледаш да ме изпревариш, приближавам се към оградата аз и смуча настървено петата си цигара.

Бре, кехая, не се подбивай с мене, заканва ми се той с мистрията, кой кога може, чоджум, кога може и кога нагласи душата и сърцето си.

Млъквам, позасрамен, ала със завист незлоблива и възхита. Обичам думите на селските хора, обичам мястото и намерата им. Понякога нарочно се завличам чак до магазина, присядам с чаша бира на пейката при селските мурафетлии и ги слушам и им се радвам. Най-много обаче ме радват разговорите с бай Рангел. Питал съм го за турските думи, влезли трайно в речника му. Откъде, бае, как така, тука турци е имало само за дамазлък, не са се налагали чак толкоз върху вас, защо ти така често употребяваш такива думи, харесва ли ти, навик ли ти е от младини… Той тънко се засмя и рече, че и една другоезична дума да знае човек, е добро, а дваж по-добро е да не я забравя, сиреч да я туря в езика си, стига да е на място и на време. Тогава тя не пречи, закитва още приказката, речта човешка. А тези, неговите думи са малко, запомнил ги от майка си и баба си. Баба му другарувала с една кадъна в съседно село, гостували си отвреме-навреме, кадъната даже проговорила малко от малко български. На него му харесва, но пред сина внимава, не винаги, когато се сети. Не обича Траян да чува турски думи, ама никак, той и това сегашното депесе никак не го ще…Ама кой ни пита нас, никой.

Бай Рангеле, ти пак метър на 50 сантима, а… харесваш си ги тоя размер… що не опнеш наведнъж по-дълго и по-тънко, по-лесно да ти е, подхвърлям аз, повече да се намирам на приказка, отколкото да извикам одобрение и съгласие на предложението си.

Бърканото е на привършване, бай Рангел гребва още два пъти, замазва два-три камъка, изправя се и чисти с изхабен нож мистрията си. Изправя се до количката и помолва да му дам цигара, ако имам, де.

Не пуша, знаеш, и заради Росна, нали видиш на какъв хал е и заради …, що да ти обяснявам, тебе цигарката не ти се свиди, ако ти беше свидно нямаше да си поискам.

Пушим и мълчим. Вече припича, аз съм без шапка, извинявам се и понечвам да тръгна към нас.

Славе, искаш ли да ме чуеш да ти обясним защо са ми късички зидините, или така си ме питаш сал, да не зяносваш бадева стоенето край мен, обръща се към мен и ме гледа внимателно със зачервените си, сълзящи очи.

Ами, как да ти река, и двете, опитвам да се пошегувам, но нещо ми става чоглаво и посягам за нова цигара.

Ако искаш, като на съсед и близък човек, ще ти кажа, стига да не бързаш… ако е само така, не ща с празни приказки да пълним това, що се не пълни…

Тепкам на място, рия земята с крак, както котето зарива акото си. Бре, човекът му с човек, какво ме стори, с две думи бербат ме стори. Решавам да го поканя привечер у нас на чашка, че тогава… даже ще го замоля и защо е турил имена Осман и Айдут. Така му и казвам, той кимва с глава, приятен обед, вика и кривва към къщи.

След две седмици бай Рангел си отиде. Клекнал до зидините, с една ръка в забърканото, с другата се подпрял. Намерила го болната Росна, турила го да полегне и полека се запътила към мен.

Викна на вратата, то от тая екзема само гласът ѝ беше читав.

Éла, молим те, не можем сама да го пренесем.

Какво да пренесеш, къде?

Бай ти Рангел. Напущи ме, човек с човек, напущи ме, без дума да каже. На зидиньете барем да е могъл сбогом да изрече, на зидиньете, ох-ох-ох… изхлипа напевно тя.

Бутнах комшулука, тичешком стигнах до бай Рангеловите недовършени зидини. Наведох се, топъл беше. Повдигнах го за раменете и го довлякох под асмата. Затворих му очите и тръгнах да търся кмета и помагачи да изпратим както трябва човека при Господ.

Люба Александрова (род. 1942) е завършила химическия факултет на СУ „Климент Охридски“. Специализира в областта на приложната екология. Публикувала е в сп. „Пламък“, „Жената днес“, „Отечество“. Авторка е на стихосбирките „Безоброчно“, „Камъче в обувката“, „Холограма“, „Това, което е“, „Случва се“. Носителка на наградата „Народни будители“ за 2010 г.

Коментари (1)

- 08-04-2012|bogpan – добре

написано и с любов. Това като, че ли е най-главното в прозата, която обичам.

Птицелов

Автор: Васил Славов

В началото миризмата бе като драскотина. Драскотината не се съсири, не хвана кора. Продължаваше да кърви. Зловонието ѝ наподовяваше дъх в спарено купе.

„Мириша на седалка на влак. – помисли Човекът. – Оттук насетне общуването е нежелателно. „

Беше се опитал да прогони миризмата с второразредни ухания, сапунено търкане, гаргари, рязане на нокти и мазоли. Приятелят му, анемичен и деликатен по рождение, тактично се опита да го успокои като каза че с времето и възрастта миризмата на двуногите и чифтокопитните се засилва. „Нали си бил в стая на старци? – бе попитал накрая. – Плътта вони на разпадащи се клетки, разни ерупции и подобни. Плътта натежава и оформя изказа си. Нещо като мъдростта, но с обратен знак. Люляковото ухание на бебето и зловонието на стареца – раждането и смъртта…“.

„Не искам да мириша на вагон ресторант – бе изкрещял в отговор Човекът. – Не искам телесата и мислите ми да хващат двойна гуша.“

Миризмата продължаваше да се плоди и размножава. Човекът прие дръзки процедури; душове по три пъти на ден, мазане на тялото със зехтин и ред подобни, които оставаха без резултат. Седеше на огромно изкорубено кресло, наследено от изтрепаните му дядовци, гледаше през прозореца и се опитваше да нарежда шкафовете из себе си. Като че ли за пръв път имаше възможност да превърти всички ленти, да прелисти с оплюнчен палец миналото, да акушира някакъв мъртав изтърсак.

„Разпадам се, и колкото повече загнива плътта, толкова по-силно усещам старите ухания, които подминавах“ – мислеше той и очакваше пръсването на канелата в пролетния сумрак.

Прерязал връзките на ежедневното бесуване, потънал в разнебитената коруба на креслото си, той извади стария чувал пълен с нахвърляни късове от мисли и спомени, които никога не бе имал време да препрочете или да довърши. Докосваше стари трамвайни билети и есенни листа, четеше думи, сквернословия и молитви, които бяха живели в младите му дни, а после като лениви маратонци бяха изостанали от голямото му бързане към нищото. Прелистваше написаното, миризмата надничаше през рамото му, есенните листа се ронеха, изтичаха в прашни струйки, трептяха закърпени крила на страници с оръфани краища, пожълтели тефтери, запазили следите на текло по тях време. Понякога, като че ли уплашена от всичкото изпуснато, от несвършека на тези дълги зимни нощи, дори миризмата отпускаше клепачи и заспиваше в скута му…

…Стресна се, вдигна очи и видя … канелата на сумрака.

Пролетта бе дошла. Остави чувала до ореховия крак на креслото и отвори прозореца. Всичкото, което земята бе крила в утробата си през месеците на студа сега танцуваше във въздуха. Сливаха се рождение, бели цветове, задъхване, очакване на чучопей. Човекът поиска да излезе, да докосне венчелистчето на светлината.

„Все миналото разплитах, дали ще мога? …“ Ноздрите му изтръпнаха.

До него стоеше чувалът с думи. Пред него – пролетта. Танцуваше небесен клон. Таванът се спускаше все по-ниско и по-ниско. Пружините на креслото напираха и те. Искаха да се слеят с пролетния растеж.

„Нелечимост моя, в топенето на снеговете ще се удавя, ще ме размаже стихията от мъток и скършени клони. Потъвам в собственото си зловоние. Защо ли ритането на обречения не омилостивява гилотината?“

Отвън вятърът издъхна. Ръцете на човека увиснаха встрани, докоснаха чувала. И в този миг разбра, че те, мислите му са застояли, че те миришат на блато и поруганост, че заразата отдавна е проникнала в тялото и душата му.

„Поне накрая ще мога ли да бъда родител. Нали родителите се жертват. За да се източи плодът, за да се пренесе кръвта. Празен ще остане сънят ми, но спасено ще е семето. Като съомгата. Сбъдналата се.“

Изправи се тежко, взе чувала и излезе. Беше станало късно. Нямаше кой да се отвращава от него. Скоро стигна до вената на клоаката, понесла извишъците на града.

– Вие думи, които ме преследвахте – начена прощалното си слово. – вие мисли, на които изневерих, стигнете до морето. И нека в делтата на вливащата се река има волност, дишането на птиците да е лекo, летежът им чист.

Отвори чувала, сбогуваше се с всеки къс.

– Сбогом напъни, лишени от изящно съвършенство, прости плът от плътта ми, прощава се птицеловът с птичките си.

Взе първия трамваен билет и прочете написаното…

виадуктите на мисълта… не съм тъкач, не съм тълмач на безнаказаното…

Усмихна се на парчето обезсмислена дървесина и го запрати в клоаката. Четеше и хвърляше себе си…

кравицата… божията кравица… сама над празното си виме…

abundance of abandoned fields

allowing groping greedy winds

to stroll and roll through salty pastures

with leaf-like passes reiterating our past

in brittle imminent collapse…

ще премина през игленото ухо на дъжда

свирепо ще пристъпя

и ръждата на полудивите капки ще остърже тлъстите ми паласки

отпуснатите телеса

пощурялата ми душа

ще премина както обещах

ощавен лек и кървящ

за да застана до него Аскета с Агнеца

и да запеем в канон

Аскет

проблейване

отстъпник

Сам съм. Други няма.

Освен платоническата ми любов – Поезията.

Не се нарадвахме един на друг.

Не чух любовното ѝ цвилене.

Сега сме хладнички. Говорим си за времето.

А да взимам Виагра за една несподелена любов, платоническа…

Не, няма да стане…

ahhhhhhhhh…

but

wharves are wave-less / lips of the horizon – parched

like wind the gypsy band /commenced its march

the diggers are in line / a dew a tear a drop

the home where „pistol packing papa „/ made his final stop

I’ve seen them all / the gates for place to rent

ajar inviting opened / and condemned

our deck’s been shuffled / you or I – don’t know

let’s pay them back / with one and final blow

breathe silence to the brim / and then rejoice

deprived of Fatherland / and loyalty and choice

the shadows – birds of prey / are closing in

the hope is out / the fear – within…

My Lord

where does the gone go

and who my sweetest Lord

is the Collector…

the shadows are the same

the curve of a pregnant mountain

the ports in wavering of dripping salt

and we beyond reproach

bewildered

about the purpose and the gone

about the meanings of the done

confused and tender

aging like the sunsets…

Приглушено е вече. Тежи. Тъжи. Къде да се обърнем. Тъга и лудост около нас. Може би в птицата, в облака, в тихото отстояване е пристъпването. Часовникът отмерва. Аритмично. Дай им каквото искат, Боже. Дай им го, за да ти олекне.

poetry

air love

poetry

breathing

being alive

poetry

life

Късовете на миналото му напълниха циментовото корито. Клоаката се засити. Останал бе чувалът. Напуснат, ненужен. До напусналия, ненужния. Семето бе поело към силата на морето. Нищо друго нямаше значение. „Трябва да поема в обратна посока – каза си той. – Да приема присъдата. Да изпълня присъдата. „

Вдигна чувала. Вгледа се в празното. Задави се от празнота. Приближи конопената длан до лицето си, стегна пръстите ѝ върху гръкляна. И скочи.

Васил Славов (род. 1958) е български автор и поет. Завършил е английска филология в СУ „Климент Охридски“. Автор на няколко книги с поезия, разкази и един роман, между които: Спомен за Потоп (1989), Записки на Препарирания (2001), 7 Часа Слънце (2005). Живее в Питсбърг, САЩ.

Коментари (1)

- 15-04-2012|петя иванова – трудно ми е

Няма да коментирам този текст, защото на гърлото ми има буца, а в очите ми – сълзи. Защото зад тези думи се извисява един едър мъж в бял ленен костюм, който – единствен сред познатите ми – умееше едновременно да ме разсмее, да ме трогне и да ме смути… Многократно съм чувала от него да ми казва – с насмешка и с очакване, че ще го опровергая: „Остави ме ти мене, мириша вече на разпадащи се старчески клетки и пръдни…“ Никога повече няма да ме покани да обядваме в хотела на Лечков или да изядем по една паста при Мустан…Никога повече няма да обсъждаме, кикотейки се, живота, и секса, и литературата… Дано да си му достоен син, Василе!

Любовно обяснение върху бамбукова кора

Автор: Светлана Дичева

Хората са привързани към историята. Може би заради тази слабост към миналото не са в състояние да си осигурят бъдеще. Преди десетилетия в зоологическата градина в Единбург се е състояло представление, което те сега със страст и последователност се опитват да възкресят. Тогава мъжката панда Ян Гуан (Слънчева светлина), на когото съм кръстен и женската панда Тян Тян (Сладурче), е трябвало да изпълнят пред света любовен дует и да заченат малка пандичка. Хората обичат да се умиляват пред бебетата си, но умилението им пред животински бебета надхвърля въображението. Хората са родени артисти, готови всеки миг от живота си да играят театър. Животът им наистина е сцена, треторазрядна, неугледна и мръсна, но те замитат мръсотията, просват един пъстър килим, довличат лъскави декори, слагат на главата си шапка с перо и започват да излагат на показ собствените си достойнства. Ние, пандите, не споделяме такова разбиране. Ние не смятаме, че светът е бамбукова гора. Ние не ходим на училище и не учим в университети, но се досещаме, че извън бамбуковите гори има и други гори, много, много гори, които нямат нищо общо с пандите. Този факт не ни кара да се чувстваме по-малко значими. Всеки има своята гора, нали така?

Моят личен психоаналитик Джеймс от сутринта ме е заврънкал да съм се бил опитал! Да съм бил направел усилие! Иска ми се да му отговоря – а ти в леглото правиш ли усилие? По-добър ли ставаш в секса, когато се посветиш на усилието? Джеймс е щастлив, че не мога да говоря по начина, по който той разбира говоренето, защото такива щях да му надумам, че да изпадне в трайна депресия. Джеймс никога не е имал успех сред жените, въпреки че се е женил четири пъти. Последния път се разведе миналия месец. Тъжната му физиономия много ме разсмива. Защо се е вкопчил така здраво в идеята за щастие в двойка? Почти всички експерти по пандите в Единбургската зоологическа градина са нещастни в личния си живот. Според техните стандарти за щастие и нещастие разбира се. Всички са самотни родители, независимо от пола. От време на време избухват пунически войни за попечителство над някое дете. Тогава екипът се сплотява и започва да изсипва щедро съвети, внимание, солидарност, грижа, върху потърпевшия. Общо взето войните се печелят, тъй-като експертите са добре платени, имат уютни жилища, а бившите им партньори са в по-неблагоприятно положение. Да се грижиш за една от последните 27 панди в света е скъпо платена привилегия! Джеймс е популярно лице от малкия екран. Мине не мине седмица, и мрачната му физиономия изгрява на екрана на Анимъл планет. Темата на неговите монолози? Моето душевно здраве и по-точно готов ли е Ян Гуан да се чифтоса с Тян Тян? От десетилетия специалистите се занимават по-скоро с душевното, отколкото с физическото здраве на пандите. Голям проблем. Пандите не желаят, не обичат, не харесват да се чифтосват! Може да е смешно, но хората не могат да проумеят такъв казус. Как е възможно някое същество на земята да не обича да се занимава с най-привлекателното, най-вълнуващото, най-секси заниманието, откакто свят светува? Ами ей така на! Ние пък не обичаме да го правим!

Роуз-Мари, момичето, което всеки ден ми почиства и дезинфекцира полудвореца-полуградината, която обитавам, е нимфоманка. Не, не злословя, не ми е в характера! Тя говори така за себе си с нещо средно между срам и гордост. Екипът проявява разбиране. Мъжете откликват, жените я утешават и уговарят приятелите си да откликнат. Роуз-Мари е крехка и красива, нежна, интелигентна, очарователна. Обаче не може да прави секс с някого повече от три пъти. Нещо в съзнанието ѝ брои до три и след това прищраква. Край, с този повече не може! Моето съзнание пък по начало си е щракнало и ми казва – няма пък! Ще ми повярвате ли ако ви кажа, че цял отдел в Световната организация за защита на животните изработва стратегии за увеличаване сексуалното привличане между пандите? Няколко души дори разработват панда порно… Няма нищо по-забавно от тези кадри. Две панди се душат, приближават се заплашително една към друга, все едно че ще се разкъсат, но вместо това мъжкият яхва женската и започват да се клатушкат като пияни. Знам какво е да си пиян, наскоро изпих бутилка шампанско на купона по посрещането на Тян Тян. Докато Джеймс се занимаваше да дава поредното интервю за телевизията, аз се докопах до една забравена бутилка и я пресуших. Бях толкова пиян, че не можах да видя ясно Тян Тян. Заведоха ме до тунела между нашите две съседни жилища и ме оставиха сам. Точно в края на тунела ми се мярна нещо черно-бяло. Нещо, което прилича на мен, но е по-дребно. Не бях виждал живи панди, а само пандите от панда порно. Черно-бялото нещо не прояви интерес, фръцна се и изчезна. А аз се върнах обратно у дома и заспах почти мигновено. В последствие разбрах, че гадните телевизионни репортери, които са най-големите воайори, са заснели всичко, показали са го по телевизията и са съчинили една история а ла Ромео и Жулиета. Писнало ми е от циркаджилъци!

Ето, отново съм на входа на тунела. Заветният миг е дошъл. До мен няма никого, но аз знам, че целият екип е пред камерите със затаен дъх. Ще успее ли Ян Гуан? Тръгвам бавно към светлината отсреща. Тян Тян не ме чака, дали не се е скрила? Какво очаква, да прекараме времето си в игра на криеница? Аз лично нямам нищо против, но онези, нервните, едва ли ще ни позволят да губим ценно време. Намирам я да гризе съсредоточено бамбук, обърнала към мен добре заоблената си задница. Тя гризе, но и хвърля едно око към мен. Дали няма да стане кривогледа?

– Здравей! – казвам на езика на пандите и я побутвам по задницата.

– Здравей! – изръмжава тя през недогризания бамбук. Леко се обръща към мен и ме гледа зло. Само този поглед ми е достатъчен да разбера, че това не е Роуз-Мари. Това е момиче, чиито мозък нито брои, нито прещраква. Лоша е. Може да ме прегризе като бамбук.

– Хей, искаш ли да ги измамим?

– Как? – пита тя меко, почти приятелски.

– Защо да не имитираме, че го правим? Нали си гледала панда порно?

– Гледала съм – признава Тян Тян и облизва устни.

– Тогава ти застани мирна, пък аз ще те възкача.

– Аха – казва тя. – И после ще се клатим като пияни?

– Да.

– Ха-ха, ти беше пиян, когато ме посрещаше.

– Как разбра? – озадачен съм. Ама че наблюдателна вещица!

– Никак не си труден за разгадаване – усмихва се тя нагло. – Ама всичко ще е на ужким, нали? – пита тя, все едно, че е дала обет за девственост и трябва да я пази на живот и смърт.

– Да, естествено, всичко ще е на ужким.

Тян Тян се оказва неочаквано интелигентна и разбрана. От танца, който ми спретва, разбирам, че е гледала панда порно с четири очи. Дали не е репетирала? Така кръшно и изкусително върти задницата си пред очите ми, че започва да ми се завива свят. Аз броя стъпките, понеже видях на панда порно, че има и стъпки, и лека полека я приближавам. Онези воайори сигурно сега са стиснали палците си до посиняване. Точно когато я възкачам и започвам да имитирам люшкането, тя изведнъж полита напред и ми се изплъзва. Едва не се търкулвам от изненада, а и заради загуба на равновесие. Кучка с кучка! Какъв номер ми извъртя! Нахалницата кръшно се понася навътре към жилището си и ме оставя като в небрано лозе. Нямам друг избор, освен засрамено да се върна през тунела в моя дом. Джеймс идва при мен и ме потупва снизходително по главата. Мразя да ме потупват така! Роуз-Мари ми носи чай от крехки бамбукови филизи, обработени по някаква специална технология. Чаят се приготвя трудно, бавно и струва цяло състояние.

– Храброто ми момче! – казва Роуз-Мари и аз отърквам муцуната си в нейната нежна ръка с признателност. – Нищо, следващия път!

Екипът е планирал общо пет любовни срещи за 36-те часа, в които Тян Тян е споходена от овулация. Женските панди имат овулация веднъж годишно и това е единствения шанс да се продължи рода. Тези 36 часа в Зоологическата градина в Единбург се наричат Часовете на надеждата. Така започват и телевизионните репортажи в праймтайма от седмици насам – Часове на надеждата в Единбург. Толкова ме е яд на Тян Тян, че решавам да бъда груб и зъл. На втория и третия сеанс нещата протичат почти както първия път, само че вече в мен се оформя коварна идея. Малко преди тя да ми се изплъзне и да ме остави сам със срама и безсилието ми, аз прошепвам достатъчно силно, за да ме чуе.

– Ти си отвратителна грозна мецана, не си никакво Сладурче!

– Че ти да не се мислиш за Слънчева светлина, простако? – измяуква ми тя престорено ласкаво. – Наистина приличаш на протрита табуретка!

Това с табуретката е отвратителна инсинуация! Миналата година един деветгодишен хулиган беше интервюиран на рождения ми ден и каза точно това, че съм бил приличал на протрита табуретка! Разбрах, че хората много се смели и казали, че това е много сладка шега! Много смешно! На тях ще им бъде ли забавно, ако кажа, че ми приличат на водопроводни тръби?

Това с табуретката прелива чашата. Когато минавам през тунела следващия път, вече съм настроен за война. Не говоря нищо. Няма смисъл да си губя времето с приказки. Тян Тян е озадачена.

– Хей, ама аз не исках да те обидя – казва тя.

Не отговарям. Тян Тян прави игриви стъпки. Напред, назад, настрани, танцува танца на съблазняването. Преди го правеше коварно и с омраза. Сега е разсеяна от мълчанието ми и недоумяваща. Ще видиш ти! Заканвам се мислено и упорито мълча. Когато се възкачвам, цялата ми ярост ме обзема, приклещвам я с такава сила, че костите и изпукват. Ха да видим дали ще ми избягаш сега! И докато тя се бори да се измъкне, аз правя нещо, което не ми е ясно какво е точно, но може би е точно онова, което се бях зарекъл да не правя никога. Тян Тян изплаква под ударите на неизбежното. Когато движенията ми стихват, яростта ми вече се е изпарила. Виждам пред себе си едно жалко грозно същество, което наистина прилича на протрита табуретка. Колко е бил прав този хулиган! Гордо и надменно я оставям да анализира чувството си за поражение и се отправям през тунела към дома. Искам да си почина, ах, как искам да си поспя!

Когато се събуждам, не мога да повярвам на очите си! Сякаш някой с магическа пръчка ме е пренесъл в един свят на ликуване и празник. Май всички са пияни, включително и Джеймс. Доколкото разбирам, мръсните воайори са заснели всяка секунда от моята ярост и сега светът танцува под мотото „Ще си имаме бебе!“ Като казвам танцува, имам предвид танц в буквалния смисъл. На телевизионния екран в дома ми вървят репортажи на живо от спонтанни танци на площадите на големите градове в света. В тези часове на ликуване май аз съм последното нещо, от което светът се интересува. Никой не ми обръща внимание. Тихичко се промъквам в бамбуковата градина и подслушвам разговор, от който ми настръхва козината. Пияният Джеймс се е проснал на една пейка, налива се с Джони Уокър и ги ръси пред насъбрания полупиян екип:

– Да е жива и здрава Бети Уорън от екипа на „Стратегии за повдигане либидото на пандите“! Ако не беше тя, това нямаше да се случи! Тя направи психологически портрет на Ян Гуан и работи три месеца с психоаналитиците на Тян Тян, за да я подготвят за събитието. Ян Гуан не понася отхвърлянето, каза Бети Уорън, и само то може да го настърви. Добре, че Тян Тян се оказа толкова интелигентна и кооперативна и изпълни всички указания без грешка!

Какво? Измамници! Проклети долнопробни измамници! Втурвам се към дома на Тян Тян, за да и поискам сметка, но тунелът е затворен. Иска ми се да ѝ прегриза врата!

Няколко дни по-късно ни събират заедно, за да позираме на екип от телевизията, дошъл да заснеме „щастливите бъдещи майка и татко“. Докато измамницата се разхожда наоколо с блажена усмивка като царица на събитието, аз само се чудя кога да я поставя натясно и да ѝ поискам сметка. Накрая все пак издебвам, докато екипите се мотаят наоколо.

– Защо го направи?

– Не разбра ли, глупако? За да бъда на първа страница на вестниците!

– Толкова ли си куха? Това ли е най-важното за теб, да се видиш на първа страница на вестниците?

– Мисли за мен каквото искаш, това не ме интересува! Нито ти ме интересуваш, нито бебето. Така или иначе няма да се занимавам с него, я виж колко гледачи има наоколо! Интересува ме славата! Искам да съм известна! И ти, ако обичаш, играй ролята си и не се прави на идиот! Усмихни се пред камерата, прави се на щастливия бъдещ татко! Ха-ха, знаех си, че табуретката най-много ще те разяри. А ти наистина приличаш на протрита табуретка! – Тян Тян се засмива звънко, искрено развеселена и щастлива и лекичко се отърква в мен, лекичко, нежно. Аха, разбирам, камерите вече работят и тя няма да пропусне момента да покаже на света колко щастливо семейство сме ние с нея двамата. В този миг камерата се отклонява от нас и заснема едно бамбуково дърво, върху чиято кора някой идиот от гледачите е изрязал сърце със стрела.

– Нали е красиво? – шепне ми Тян Тян. – Разбрах, че ще пуснат картички за Свети Валентин с нашия портрет и с портрет на това сърце, а надписът ще бъде „Любовно обяснение върху бамбукова кора“.

Има прекалено много свидетели, за да я захапя. В този момент виждам крехката Роуз-Мари, която кърши ръце от непреодолима нервност. Само тя ми е симпатична. Тя единствена сред всички е запазила почтеност.

Светлана Дичева е познат от Националното радио глас. Водила е най-слушаните предавания на „Хоризонт“, а от осем години насам буди аудиторията всяка събота с шоуто „Закуска на тревата“. Двата й романа, „Мона и Магелан“ и „Лабиринт за романтични минотаври“ са вече добре познати на читателите, а „Заекът на Гала“ се появи току-що в издание на „Унискорп“ (2010).

Залези

Автор: Таня Рупел – Тера

Показвам глава през прозореца. Търся последните лъчи на деня. Вдясно цялото пространство е бетонирано. Високи стени ме ограждат отвсякъде. Вляво е единственото свободно ъгълче.

За късмет, точно там се изтъркулва вечер огненото кълбо. Когато се сетя навреме, отварям широко и съзерцавам вдъхновените акварели на Господ. Това ми носи неочаквано облекчение. Често се изненадвам от размаха на изобразеното, от необикновените съчетания на нюансите, от едва доловимата смяна на картината. Гледам и се уча на смелост и простота от природата.

За лош късмет, тъкмо в този ъгъл вече е излята основата на нов жилищен блок.

Наскоро открих, че се е показал вторият етаж и е зачеркнал стволовете и част от короните на няколкото дървета отзад, които имаха шанса да не бъдат отсечени. Почувствах се ограбена. Обедняла. Съседът ми се смя, когато споделих с него мъката си.

– Лукс е да имаш изгрев и залез в големия град! Искаш ли ги, трябва да ходиш на село, или да си лепнеш на стената фототапет. Ние тук имаме всичко – локалите, театрите, прогреса. Човек избира кое му е по-важно. Аз дори не поглеждам през стъклото. И за прогнозата питам Мрежата.

Така е – казах си и съжалих, че се бях изтървала пред чужд.

В края на краищата и другите, както мен, искат да имат своя дом в този град, на тази улица. Това е прогресът.

Гледам с неовладяна тъга на запад. Осъзнавам, че това са последните седмици, в които ще имам още тоя разкош и не мога да се наситя. Какъв лукс е да тъгуваш по изгубеното слънце! Явно съм разглезена богаташка. Освен на покрива над главата си, държа и на някои екстри – светлина, птичи гласове. Каква наглост! Хората нямат хляб и вода.

Наглост и жестокост е гледката пред очите ми. Цели три крана се надпреварват да обесят златната глава. Някакви примки, някакви тежки блокове… Искат да я смажат ли? Железни клюнове я кълват без милост. Разграфяват малкото късче синьо и вкарват слънцето в рамка. Пред строежа, на улицата, се тълпят любопитни. Може би новодомците? На всяка екзекуция се събират зяпачи. В днешно време всичко се документира със снимки и се препраща нататък. В космоса скоро ще научат за поредния опит да затрият светлината. Тия нямат търпение. Бързат да се нанесат и после да се гледаме като… двама на дуел в тунел. И аз ли бързах така? Да се вградя в мойте четири стени. Да застроя свое кътче от въздуха, небето и всеки залез, който се излъже да се случи под прозореца ми.

Зазидана съм в тази панелна гробница с модерно оборудване, да не ми е скучно бавното умиране между стените ѝ. И няма нито една тухла в нито една от тия стени, която да пада и да отприщва свободата. На взора, на мисленето, на музиката поне … Пред мътния ми поглед – все бетон. Звуците, дето чувам през студените ограждения, не са ми по вкуса. Карат ме да настръхвам. От предразсъдъци най-вероятно. Не знам, ама никак не ми допадат. В такива моменти съжалявам, че дуварите ми не са по-дебели. Така става ясно как се освобождава и мисленето ми. Никак!

Тъпча на едно място и от толкоз огради не мога да видя по-далеч от носа си. Не мога да понеса и две верни ноти от чуждата мелодия, нито фалшивите в гласа на съседката, дето се промъкват през невидимите пролуки. Отвръщам с Пинк Флойд или Вятъра на промяната. Вятърът, който намира всяка дупчица и отворче. Той се промъква отвсякъде и прави въздуха по-светъл и чист.

Опитвам се да дишам с пълни гърди. Нещо свири отвърте ми. Коя ли е тази песен? Всичко се е размесило и объркало в паметта ми. Неритмичен микс бумти в слепоочията ми до оглушаване. След толкова години в мечтания гроб, между отстиналите стени, не се чувствам повече като стопанка. Един погребан жив фараон, затрупан с бившите му любими вещи. Една преуморена жрица, останала без повелител и олтар. Изгубена в пространството на самотата робиня. Ненужна, нежелана, освободена.

Преди жадувала за тая свобода, вече не мога да я имам. Отвикнала съм. Забравила съм какво е. Заградена, насечена от толкова пъстри и коварни бариери, дори не искам повече да съществувам между белите стени на собствените ми кости, в меката подплата на човешката ми плът, в топлия басейн на укротената ми кръв. Рано или късно трябва да се превърна в жива вода, в светлинен газ. В нещо, което взривява, разгромява.

Внушение ли е? Дочувам някъде отдолу, между високите бойни стени на вътрешната ми крепост, как бълбукат и се пукат едри мехури. Как вече изгърмяват приземните етажи на собствения ми затвор. Циферблатът в зениците ми го показва. С пожълтели стрелки и избледнял дванайсети час, часовникът им не спира да отчита оставащата отсечка преди взрива.

Напрягам се да извадя – в претовареното си от градски пейзажи съзнание – няколкото невероятни залеза, които успях да зърна преди да вдигнат последния етаж на новата постройка. Трябва да ги задържа колкото се може по-дълго. Докато успея да смеся така боите, че да получа ултрамарина и огнените ивици, дето не ми дават мира. Старата истина пак се оказа в сила. Едва когато загубиш нещо, го оценяш истински. Защо не ми липсва той? Къде ли е? От часове не се е показвал на вратата ми.

Нарисувах залез. Получи се. Спонтанно изтичах до прозореца и надзърнах навън, да сравня с оригинала. За миг се бях изумила, че вече нищо не се вижда. Тогава неуместна сълза капна на картона и придаде истинска дълбочина на рисунката. В този момент влезе мъжът ми.

– Хей, много е хубаво! – Не е зле, ама не е това, което беше на небето. – Какво ти е, защо плачеш? … Имах глупостта да споделя истинската причина. Липсваше ми ужасно изгледа от прозореца. Мъжът ми се смя.

– Голям лукс е да имаш някакъв изглед от градски прозорец освен стени. Или трябва да живееш в съвсем краен квартал, или да си богат с къща и съответната градинка. Няма начин. Обаче тука имаме достатъчно спорнти площадки, басейни, кафенета и, разбира се, паркове.

– Прав си – измрънках и съжалих, че се бях доверила на свой.

На следващия ден се обади една приятелка. – Имаш ли желание да слезем до центъра да видим новата колекция на Мадона? – На коя Мадона? – Как коя! Не чу ли, че е направила шикарни рокли на достъпни цени? Може да си струват. – Може. Уговорихме се и след уморително обикаляне от магазин в бутик и обратно, седнахме на кафе. Ненадейно тя ми довери интимна тайна от несполучения си брак. Усетих се задължена да отговоря на тази откровеност. Споделих на свой ред тъгата си по загубената гледка от прозореца. Приятелката ми се кикоти звънко и дълго, докато не се задави. Помислих си: „Заслужавам си го. Пак се изтървах, и то пред приятелка!“

– Мъжът ми, а и съседът, казват, че е истински лукс да страдам поради тази глупост. И, за съжаление, трябва да им дам право. – Ах, твоят си е наред. Може би имаш малка следзимна депресийка. Стой повечко на слънце. Това ще ти помогне. Както на мен биха помогнали някое Шанелче или Гучи, да ми върнат самочувствието.

Реших всеки ден да взимам триножника и да отивам в парка. За моя радост времето се задържа прекрасно почти две седмици. И аз отивах все по-рано и си тръгвах все по-късно. Незаситила глада си по изгреви и залези. Докато кожата ми не издържа. Внезапно, тъкмо когато тенът ми бе станал бляскав, някакви отвратителни пъпки осеяха лицето, деколтето и други чувствителни места по тялото ми.

– Ееех! – рекох си – ако си беше рисувала, наместо да се пържиш по цели дни, сега щеше да имаш още неща за изложбата и хубаво лице. Ама акъл патки пасе… и в парка! Междувременно бях посетила даже два пъти солариум, когато бе малко облачно. Защото съм човек без мярка. И когато се отправя в една посока, стигам до края ѝ. А от това винаги боли.

Онази приятелка не се сдържа и пак кудкудяка с пълно гърло, докато не се задави. Аз ѝ признах, че и мъжът ми не е проумял как съм се докарала до това дередже. Ядосана, бях му поискала сметка: – Къде зяпа до сега! Не можа ли по-рано да ми кажеш? Той също се бе отбранил достойно: – Ти в огледало не се ли поглеждаш? Не можеш да разчиташ на мен. Знаеш, че женените мъже зяпат по чужди жени.

Така си беше. Единствено от съседа бях получила истинско разбиране. – Какво сте сторили с красивото си лице! Да не сте заспали на слънце?

– Да – излъгах. И понеже никога не намирам точната мярка, не се сдържах и го попитах защо е била мрачна тази сутрин съпругата му. Изведнъж симпатията му се изпари. Физиономията се изопна и през свитите му устни изхвръкна:

– Отде да знам какви прищевки ѝ развалят все настроението! На мен ми откраднаха лаптопа, а тя е кисела…

Ясно. Задръгнах прегорялото си лице умислена. Едно беше сигурно. Дълго нямаше да носталгувам по слънцето. Бях буквално погълнала, в епидермиса си бях запаметила толкова изгреви и залези, че можех спокойно да се отдам на тайнството на сянката. Тя също има своето чудо. И както се познавам, докато не настина сериозно, сигурно все ще го търся. След което ще търся лек в аптеката, при лекаря, съвет от познат, помощ от съпруга и все ще съжалявам, че си признавам грешките, че разкривам душевните си терзания, че нямам сили да се справя сама. Колко хубаво щеще да бъде, ако си бях останала богата с изгледа от моя прозорец! Ако егоизма ми не бе накърнен от новия жилищен блок, налапал хищно всички лъчи…

Какво пак свири в ушите ми? Отварям прозореца и не чувам нищо. Само проглеждам в нищото. Пред очите ми, в левия ъгъл на небето, като истински трепти отново един невъобразим залез. Каква е тая моя мания по залезите! Въобще, как да се обясни човешкия копнеж по хубавия залез? В изгревите също има красота. Но сякаш решимостта на началото, тая неустоима дързост на светлината – ослепяват човек. Карат го да притвори клепки и да види отвътре златното чудо.

Аз съм се отдавала без капка колебание и боязън на раждането на един ден. Там някъде, на морето, за първи път усетих какво е да се слееш със света наоколо, да си малко по-едра песъчинка сред необозримия пясък на крайбрежната ивица, да си балонче от пяната на вълните, на дните… В един-два светлинни мига, под кожата ми проби мощен гейзер и се сля със собствения ми изригнал възторг. Аз бях, усетих го за първи път така осъзнато, щастлива. Частица от голямата хармония.

А в залезите има някаква дълбочина. Тя тегли навътре. В тях нищо не изригва. В тях можеш да се отпуснеш и да потънеш. Да се предадеш, да се отдадеш на същата оная хармония. Красиво да си тръгнеш от света, без болка. Сигурно това е вечният човешки страх. Вечният копнеж. Последните лъчи да не пронизват. Как страшно би било да си идеш като нанизан на копие. Аз пак признавам опасенията си. Но не съжалявам.

Сред преливащите цветни облаци – розови, оранжеви и сиво-бели, в центъра на златното око, в спектъра, аз искам от лъчите да ме галят. Да ме отнасят плавно, ден след ден. Почти замечтано, докато настъпи оня час и като в нежна люлка да ме залюлеят отвъд. Копнея да потъна неуловимо, както неуловимо го прави слънцето. Да е така хубаво-тъжно-леко, че наистина да ми спре дъхът.

Нещо профуча в тъмнината и разсипа въображаемия ми залез. Лъхна хлад. Времето ли излетя? Тук няма прилепи… Ах, времето – тоя разрушител на чудни картини, взривител на домове и пандизи, тоя среднощен разбойник и пладнешки обирджия, само той се промъква така незабелязано и оставя такива жестоки следи!

Само времето бавно, но сигурно ни оставя голи, бездомни, сами. Взривило една подир друга стените на луксозните ни, мизерни гробници. Запалило ни някъде в началото и ни оставило тихо до догорим. Отмъкнало близки и далечни. Изпепелило понякога и най-безценното ни – кутията със свидните спомени.

Само времето и неговата мелодия. Колко се опитвах да я разбера, да я харесам! Вятърът на летящите мигове свири сърцераздиращи серенади на повтарящите се дни. Дните се сливат един в друг и прииждат нощите. Изгревите преследват залези. Приливите – отливи.

Аз крача по невидимо въже, опънато между каменните стени на вечния град, вслушана в тайния вятър. Не балансирам. Не броя стъпките. Само сянката ми нараства и бърза да ме изпревари. Нататък. Напред. Да види още веднъж как слънцето се опитва да пази равновесие над всичко. И как внезапно пада от небето.

5.4.2012 г.

Таня Рупел (Тера) е родена в Благоевград, България. Основното и средното си образование получава в София. Следва българска филология в Софийски университет „Св. Климент Охридски“, София, където завършва и свободния факултет по Журналистика. Първата поетична книга на Таня – „Земя, небе и по-нататък“ излиза от печат 1994г. Същата година следва втората част от поредицата, по-късно – трета. 1996г. – първият й роман – „Прошка“;1997г. – новелата „Край реката“; 1999г. излиза сборник разкази и новели „В тишината на залива“; 2001г. стихосбирката „До скоро“; 2004г. „Знак“. Най-новата й белетристична книга „Урок по щастие или нищо подобно“ излиза от печат в началото на 2010г. Таня публикува свои работи в литературния и периодичен печат и участва в радио и телевизионни предавания като гост. Между другото е работила и като водеща на няколко телевизионни предавания с книжна и по-широка тематика. Също така от години в свободното си време рисува и е представяла с успех свои неща във виртуалното пространство. Понастоящем живее и твори в чужбина. През април 2010г. предстои представянето на новата й книга „Урок по щастие или нищо подобно“ в София.

Коментари (8)

- 19-04-2012|МИТКО – ЗАЛЕЗИ

МНОГО ХУБАВО! БРАВИСИМО!

- 20-04-2012|СВЕТИ – залези

ЧУДЕСНА ИСТОРИА-ХАРЕСА МИ!

- 22-04-2012|П. Проданов

Уморено от откровени усилия да не бъде маниерно. Как тогава да ми хареса? Съжалявам, мила госпожо.

- 23-04-2012|СВЕТИ – залези

г. ПРОДАНОВ, НЕ ВИЖДАМ В ТЕКСТА КАПКА МАНИЕРНОСТ-ТОВА Е ЧИСТА ПОЕЗИЯ!!

- 29-04-2012|Nestor Ivanovich – Свети, Митко или все тая

Това обикновено се получава, когато постоиш повечко на слънце!

- 29-04-2012|Златко

Нещо все злобничко се получава напоследък, Нестор Иванович. Доколкото ви познавам, не сте такъв човек. Остаряваме ли, какво става?

- 30-04-2012|Nestor Ivanovich

Има нещо такова, ама стига с едни и същи автори, дето няма какво да ни кажат! Пък и манипулирани вотове гледам… Оправете си опцията от един и същ IP адрес да не може да се дава повече от една оценка, макар че и това не е съвсем справедливо.

- 30-04-2012|Златко

Това с вотовете не ми се вярва твърде, Иванович. Действително е възможно, но трябва да се изчаква часове, преди програмата да „забрави“ даден адрес – а пък текстовете, които излизат напред, по правило го правят доста бързо. После „няма какво да ни кажат“, уважаеми, е отново признак на, простете, малко нещо самоувереността, която идва с възрастта (впрочем не само). Но по принцип мърморенето винаги е признак на безсилие и начеващи проблеми с липсата на енергия. Така че, ако може, дайте малко по-стегнатичко, а?

Май

Автор: Александър Шпатов

Големите разпродажби ще бъдат предвестниците, но в града пролетта наистина ще дойде едва когато пуснат фонтаните. Няма да го кажат по новините, няма да има снимки по вестниците, просто един ден ще я видиш, докато минаваш през въпросното площадче, и това ще е всичко. Няма да е 23 март, няма да е кацнало ято щъркели, няма да има бели вишни, само една заключена вода най-накрая ще бъде пусната на свобода и заедно с разцъфналите пръски ще дойдат настроението и цветовете, късите ръкави и разходките на слънце, както и онази необяснима надежда за нещо по-добро, която почти бе изчезнала покрай всичките изтезания на зимата.

Точната дата всяка година е различна и сигурно затова никога досега не си успявал да налучкаш самото откриване. В този разказ обаче още отдалеч ще видиш, че дървената къщичка я няма, а когато приближиш, ще се увериш, че най-накрая си попаднал на въпросния момент.

– Момчета, наистина ли ще го пускате? – ще кажеш нещо от този сорт, без да можеш да скриеш ентусиазма в гласа си.

– То си требе, зимата кога си мина – един от бачкаторите ще се обади, докато отвърта тапите от тръбите. – Ако некоя от тия не се е спукала, утре у девет че си гръмне като стой та гледай.

– Супер сте, момчета. Голяма работа вършите, така да знаете.

Те не знаят, а и няма как да го знаят, така че най- много да пуснат една цветиста за твоя сметка, колкото и супер да си се опитал да ги изкараш. По-важното обаче е, че голямата работа със сигурност ще бъде налице и че утре сутринта студът окончателно ще бъде натирен от новата година, ще се изпокрие по хладилниците и ще си стои там, докато накрая отново не бъде повикан, когато нещата вземат, че тръгнат прекалено на добре.

Ще продължиш и ще се опиташ да мислиш за нещо друго. Ще проведеш дори един-два отвлечени разговора по работа, но когато решиш да правиш нещо друго, ще разбереш, че идеята от този разказ просто няма да те остави толкова лесно. Ще се опиташ още веднъж да насочиш мислите си другаде, даже ще си помислиш да се откажеш, но в крайна сметка ще влезеш в първия магазин, ще напълниш количката с всичките възможни видове шампоани и веднага ще ги платиш на обърканата касиерка (която била виждала какво ли не, но такова нещо за първи път виждала). Ще излезеш от магазина, ще повървиш още малко до вратата на скучното ти ежедневие, ще влетиш вътре с доста повече ентусиазъм от обикновено, ще метнеш пликовете с покупките под бюрото си и ще започнеш обичайното местене на курсора по монитора.

След около осем часа рутинен офис труд залезът ще те завари да обикаляш улиците в очакване на твоята съучастничка. Когато нощта най-после пристигне и ти помогне да разпратите последните минувачи по домовете им, ти вече ще можеш спокойно да пристъпиш към току-що напълнения фонтан. Ще седнеш на ръба му, ще развъртиш капачката на първия шампоан и ще изсипеш съдържанието му в подвеждащо спокойната вода. Ще изсипеш и втория, ще се огледаш дали някой случайно не те е видял, и окуражен от разнеслата се ментолова миризма, едно по едно ще излееш и останалите шишета. Ще разплискаш водата за проверка, ще се увериш в качеството на получилата се пяна и ще си тръгнеш за вкъщи.

Следващата сутрин ще е свежа закуска, бързо миене на зъби и може би дори няколко чуруликания от клоните пред прозореца. Ще излезеш по къс ръкав, въпреки че още ще ти е леко студено, ще се източиш през задръстванията и когато наближиш, ще видиш, че планът ти е успял.

Току-що фонтанът ще е започнал да работи, една гледка, която сигурно щеше да изглежда напълно в реда на нещата, ако не бе бликащата пяна и ароматът на ментол и пролет в косите. Няколко уж забързани минувачи вече ще са се спрели и ще търсят обяснение за онова, което виждат. Сигурно ще попитат суетящите се работници, но единственото, което ще чуят от тях, ще бъде няколко псувни и обяснението, че обяснение нема. Никой нищо подобно не им бил нареждал, ще кажат, те трябвало само да пуснат водата, за пяна никой нищо не им е казал. Не знаели откъде идвала, но със сигурност не били те виновни.

Междувременно ментоловият облак ще набъбва все повече и повече, което закономерно ще включи телефоните в действие, и няма да повярваш какво става тука при фонтана гледката от площада скоро ще започне да се телепортира в мислите на един внушително нарастващ брой набрани номера. Някъде тогава няколко ученика ще започнат да се замерят с късове от пяната и ти ще си първият, който ще подеме играта им. После, пристигнали по горещата си следа, ще дойдат журналистите да понатрупат материал за рубриката със забавните истории. Ще има и камери, разбира се, ще има и много снимки, светлината е идеална, виж как сме излезли само. Повечето хора обаче просто ще си стоят отстрани и ще се радват на пяната във фонтана. Никога не съм виждала подобно нещо, ще чуеш зад себе си, страхотно е, че отново ги пуснаха, супер е наистина…

Не така обаче ще мислят полицаите с патрулката, които ще си пробият път през тълпата и щом не намерят някакво обяснение за целия този произвол, ще направят единственото, което умеят – ще заповядат спирането на всичко, ще приканят гражданите да се разотиват и ще оградят произшествието с лента. Точно в този момент обаче ветрецът съвсем няма да иска да се съобразява с въпросната лента, ще си я прескочи най-спокойно и ще отчопли един къс от разпенения облак. И можеш да бъдеш сигурен – пяната ще се понесе из топлия въздух, ще се завърти в някакъв свой си танц и накрая задължително ще се лепне именно върху фуражката на единия от полицаите…

Едва ли за теб това ще е изненада – разбира се, че онзи ще побеснее и ще нареди на работниците веднага да спрат току-що отприщените струи. Едва ли ще е чудно, че бачкаторите ще се подчинят и ще завъртят обратно крановете за налягането. Едва ли обаче някой ще може да си представи какво ще последва от всичко това.

Просто нищо няма да спре. Нищичко. След цяла зима чакане, след толкова дълга присъда в затвора на тръбите, водата просто няма да се подчини на клапите за налягането. И даже напротив – напук на командите им фонтанът ще се развихри, както никога досега. Невиждано водно шоу, както по-късно ще кажат някъде. Струите ще бушуват, грохотът от падащата вода ще бъде по-силен отвсякога, шампоанът ще избухва сред пръските, а пяната съответно ще започне да прелива навсякъде. Един все по-купест ментолов облак ще се заиздига и буквално за минути ще успее да залее целия площад. След още няколко минути пухкавото цунами ще се разплисква нататък по плочките, ще се блъска в стените и ще продължава напред до края на улицата. Не е възможно, ще си мислиш, докато отстъпваш пред прилива от развихрил се шампоан, няма как да съм изсипал толкова много. Просто няма как.

Ще се обърнеш назад, ще погледнеш в посока на напълно покрития от пяна фонтан и ще разбереш, че очевидно има как. Дори и да не го вярваш, колкото и да си повтаряш, че всичко това не може да се случва в действителност, колкото и да си убеден в това, истината е, че след около час целият квартал ще потъне под ментоловата пяна, а след още толкова тя вече ще е допълзяла и до блоковете по кварталите. (Излишно е да обяснявам за паниката, извънредната ситуация и преките ексклузивни включвания в новините.)

И точно тогава, точно когато по всичко изглежда, че положението е излязло извън всякакъв контрол, точно когато по телевизията вече са започнали да плашат с някакъв нов вид терористични атаки и с кой знае още какво, точно тогава ще дойдат истинските облаци, ще се сгъстят набързо и от небето ще завали.

Дъжд.

Дъжд, който ще укроти пяната, който ще я накара да обере всичката чернилка от изтеклата година, ще изтика цялата тази мръсотия в каналите и след това ще изплакне всичко още веднъж. Дъжд, след който сивият град ще светне като нов.

Първият истински пролетен дъжд.

Александър Шпатов е роден през 1985 г. в София. Завършил е Американския колеж. Магистър по право. Автор на сборниците с разкази: „Бележки под линия“ (2005; Награда „Южна пролет“ за най-добра първа книга на годината), „Разкази под линия“ (2008; номинация за наградата „Хеликон“ за 2009, издание на немски – 2010) и „Календар с разкази“ (2011).

Коментари (3)

- 20-04-2012|Nestor Ivanovich

Свежичко на фона на обичайните вулгарни комплексарски помии или брътвежите на застаряващи каки. Само че на нашата мила действителност трябва да ѝ сипеш нещо по-силничко във фонтана – нещо като плътния Доместос, а защо не и сода каустик.

Затова лично аз бих предпочел „Страшен дъжд ще падне“ на Боб Дилън пред това разказче.

- 22-04-2012|Стефан Бонев – Страхотен и свеж

Страхотен е! Много свеж! Малко ми напомня на моя разказ „Пет месеца летен дъжд“, но наистина малко. Доста по-различен е. Само по-внимателно с граматиката – „няколко ученика“?!

- 22-04-2012|Катя Ятакова

Най-невинното от всички вярвания е да си повярваш, че можеш да пишеш. Понеже го вярват всички, прокълнати сме да се съмняваме в другите завинаги.

Ликвидацията на еничарския корпус – „dura necessitas“

Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Периодът между 1808-1826 г. е лебедовата песен на еничарския корпус. Макар и с методите на самовластен източен деспот, Махмуд II (1808-1839) налага постепенно волята си над непримиримите бойци от корпуса и подготвя своя окончателен удар. След смъртта на Алемдар Мустафа Паша везирският пост е твърде неустойчив и за 18 години (до 1826 г.) той е заеман последователно от 13 души. Мехмед Селим Паша (1824-1828) е човекът, който поема заедно със султана риска за ликвидирането на еничарството. Събитията до „вдигането на казаните“, както някои специалисти определят унищожаването на оджака, в хронологичен план изглеждат по-долу така. След примирието с Русия (март 1809 г.) Махмуд II започва да подготвя внимателно своя план, за да се справи с вътрешната опозиция. Султанът отдавна е осъзнал факта, че възстановяването на стабилността и целостта на политическата власт е свързано с отстраняването на еничарския корпус на всяка цена. „На всяка цена“ в политическия език буквално означава чрез убийство или за случая трябва да употребим по подходящо определение – примерно чистка. На историческата наука изглежда неправдоподобно и дори невъзможно една институция да бъде изкоренена чрез отрова и нож, но за ликвидацията на еничарския корпус е валидно единствено римското правило „Dura necessitas“ – т. е. жестока необходимост. Еничарите са идеална мишена за този вълчи закон: те не само не се вписвали в нормите на късния османски феодализъм, но са и стратегически опасни. Исторически извадимо, еничарството окончателно започва да заглъхва като самостоятелен компонент на анархията и закономерно изчезва от сцената при по-значимите военни и административни реформи в Османска Турция.

физическото сломяване на еничарската опозиция става чрез масово клане през 1826 г. Преди това централната власт предприема редица стъпки за умиротворяване и нормализиране на цялостния вътрешен живот на империята. Известията за еничарски безредици през периода 1810-1826 г. са твърде оскъдни, но все пак той е „оцветен“ с някои техни прояви. В документите от това време често се подчертава, че техният основен „поминък“ и пера за забогатяване са лихварството, грабежите и проституцията. Като тартори на подземния свят се откроявали Джанбаз Кюрд Юсуф и Хабиб Одабашъ – имена, които били символ на безгранична жестокост и които предизвиквали паника и страх сред масите. Именно те, заедно с кетхюдата Мустафа ага, стояли в основата на поредния комплот срещу султана. Но владетелят ги изпреварва и им дава да разберат, че песента им вече е изпята.

Последните еничари се подвизават, ако може да се нарече така, по кафенетата и механите и се занимават най-вече със сводничество и рекет. Главен декор по стените на въпросните увеселителни заведения са били многобройните закачени кафези с пойни птички, най-вече канарчета. В много квартали и махали като Юскюдар, Галата, Каракьой, Топхане, Салъпазаръ, Ункапъ, Тахтакале, Йемиш Искелеси и Бахчекапусу гъмжало ден и нощ от еничари, а в късните часове само луд човек можел да припари там. Нямало никаква гаранция за живота на хората в тези носещи се с лоша слава места, а в жандармерийските сводки често се споменавало за ограбени, насилени и убити. Особено опасен бил един район в Бахчекапусу, наричан „Мелек Гирмез Сокагъ“ (нещо като „Улица на ангелите“), но не за ангелите, дори за дявола било опасно там. За да изкарат по някой грош, еничарите често превозвали с лодките си хора от пристана до отсрещния бряг, но само един господ знае колко девойки са били отвлечени и продадени в публичните домове и по островите за сексуални робини и слугини.

През 1826 г. Махмуд II решава да реализира плана си и пристъпва към унищожението на корпуса. Този исторически момент се отбелязва в османските анали още като „Вак’аи Хайрие“ („Денят на благополучието“). И за предубедения било ясно, че за еничарите има само едно-единствено решение и това е силата на огъня, топовете, куршумите и сабята. Решаваща роля за ликвидацията на оджака изиграва новият армейски корпус по западен образец, който е толкова отричан и мразен от еничарите. „Тези воини, пръкнали от девширмето, са истинска болест – споделя със своя велик везир султанът. – Здравите сили трябва да се намесят тук, както човек се намесва, за да излекува едно болно дете и да го приучи как да ходи. Трябва да се въведе дисциплина и ред в държавата, трябва ни нов аскер по френски образец.“ Садръазамът Мехмед Селим Паша напълно подкрепя действията на своя владетел и призовава „да се стиснат за гърлото фалшивите приятели на държавата“.

Често в хрониките, посветени на ликвидацията на корпуса, се казва, че султанът събрал еничарите на Хиподрума, където те били избити от новосформираната войска. Но това не е точно така, операцията по изкореняването на оджака е била добре премерена и осъществена. Изтъкнатият английски учен и писател Годфри Гудуин (между другото, преподавател в Босфорския университет в Истанбул от 1957 до 1968 г.) дава интересни сведения за тези буреносни за империята събития. Той посочва, че зад султана срещу еничарите се опълчил и столичният плебс и еснафът, които също били пропищели от безчинствата им. Близо 500-годишното господство на еничарската каста било поставено на карта. Войната през 1822 г. в Пелопонес (Морея) показала, че воините рекрути не са боеспособни и са под всякаква критика, що се отнася до определението армия.

Реформата на войската започва поетапно, като се търсят обективни причини за намаляване членовете на оджака. На първо време в пенсия били изпратени по-старите войници и ранените във войните – така броят им бил намален почти наполовина. Но хората, на които можел да разчита султанът за по-мащабни действия, се брояли на пръсти. Везирите били възрастни, инертни и безидейни. Изключение от тази тенденция е бил само садръазамът Селим Паша, който бил достатъчно амбициозен, човек, натрупал немалък негативизъм спрямо еничарите, един от малкото сановници, на които воините от корпуса не успели да вземат страха. Пашата все пак успял да намери човек, на когото можел да разчита – Ага Хюсеин Паша – командир на калетата в Богазичи (Златния рог). Агата познавал из основи корпуса и могъл да предвиди кой може да бъде „троянски кон“ отвътре. Благодарение на авторитета си той успял да привлече на своя страна сериозни и мислещи хора като еничарския кетхюда Хасан ага и началника на снабдяването Ибрахим ага.

Зелена светлина за по-активни действия дава свиканият от Мехмед Паша Диван на 25 май 1826 г., което, разбира се, става по внушение на султана. По изключение за място на това събиране е определен конакът на шейхюлисляма. На съвещанието, което е било тайна за мнозина, са поканени най-доверените хора. На следващото съвещание на 28 май садръазамът отново свиква отговорните фактори, в т. ч. висшия команден състав, улемата, чиновници от хазната и командирите на някои военни подразделения, които са подготвяни и набирани по западен модел. Тук са и най-важните еничарски аги. Мехмед Паша, без да губи време, започва словесна атака срещу еничарите и присъстващите им тук аги, като подчертава, че те са главният виновник за нестабилното положение и военните неуспехи на империята. Накрая той размахва нарочно ирадето (указа) на султана и го дава за прочит на един от кятипите си. В ирадето точка по точка са посочени предстоящите мерки, в които първо място заема преустройството на армията и отмяната на еничарския корпус. Във възванието на султана се посочва, че новата войска ще бъде възпитавана по канона на ортодоксията, а бекташийският суфийски орден, който е патрон на корпуса и който е пуснал корени с идеите си в него, ще бъде забранен. В края на мероприятието шейхюлислямът прочита и своя фетва, в която корпусът е заклеймен като вреден и опасен не само за държавата, но и за чистотата на духовното дело и ръководните му институции. След всичко това следва покана към присъстващите да уважат препоръката на височайшия господар и да положат своя подпис под него.

Въпросното ираде дава ход, от друга страна, на по-бързото набиране и сформиране на султанската армия, като за неин командир е избран силовият министър и началник на митницата Ибрахим Сеид ефенди. Първият набор се състои от 5000 души, които са облечени в нови униформи. Тяхното обучение се провежда в Кягътхане и други отдалечени от града местности. Голяма част от тези войници са въоръжени с модерно стрелково оръжие, в т. ч. и с артилерийски топове последен модел.

Но какво правят по същото време еничарите в оджака? Техните шпиони вече са узнали за решенията на Имперския съвет, а някои от тарторите им като Мустафа ага и Кюрд Юсуф, както и заместникът на кетхюдата, са присъствали на Съвета и не удостоверили с подписите си решенията на султан Махмуд II. Това на практика означава несъгласие с неговите виждания и те започват да обикалят по ортите в къшлите и да сформират опозиция. Казанът, както се казва, започва да ври, а не след дълго ще избумти. Казано на прост език, това означава пореден комплот срещу султана и верните му привърженици, което естествено предвещава много жертви и пролята кръв.

Един месец след тези събития, на 15 юни 1826 г. в сряда вечер, еничарите решават да предприемат първи атака и се групират пред голямата порта на Ет Мейдан. На първо време съзаклятниците решават да вземат главата на еничарския ага, който според тях е предал интересите на оджака. Когато те нападат конака на агата, той току-що се е върнал от обичайната си обиколка по занданите в „Йеди Куле“ и се е приготвил за лягане. За разлика от „Йеди Куле“ вратите и прозорците на Мехмеджи Етин ага се оказали твърде крехки за напора на уж неговите еничари, които по стара традиция опожаряват конака. Само след няколко минути тялото на Мехмеджи ага представлявало ужасна гледка, а близките в района кучета ръфали и разнасяли по ъглите на конака неговите черва.

Същата вечер еничарите нарочват за виновник на събитията и един висш офицер, който бил капъкяхия (командир на сеймените) в Мъсър (Египет), но той за щастие вместо в конака си, решил да свърши работата си в кьошка (лятна къща) до Канлъджа. Огорчени от това, че са изпуснали поредната си жертва, еничарите нападнали сарая на най-омразния си човек – садръазам пашата. Първият министър отсъствал също от дома си, но това не можело да се каже за неговия харем и прислугата му, които, за да спасят живота си, се залостили в избата и бузлука (хладилно помещение). След като хвърлили дежурните камъни и произвели няколко изстрела, неудовлетворените еничари с псувни и закани се насочили на тълпи към главните сокаци, където крещели наляво и надясно, че ще изпият кръвта на всички мекерета, които са подписали ирадето на султана. Водени от Йемишчи Мустафа (продавал в миналото плодове на пазарите) и Аяш Мустафа, метежниците нападнали по пътя си и вакъфите, и къщите на улемата, а техните деца и кадъни са подигравани и продавани за по 10 гроша на случайни минувачи и търговци. Еснафът бил спрял да работи и спуснал кепенците на дюкяните и работилниците си, в очакване на новите зулуми на воините от оджака.

В същия момент здравите сили се обединили около садръазама, който се намирал в двореца „Бейлербей“. Шейхюлислямът, кетхюдата Ага Хюсеин Паша и Махмуд Паша събират от своя страна опълчение в района на „Ялъ Кьошк“. На помощ се притичват много младши офицери, моряци, артилеристи (които докарват 9 топа), както и други доброволци. Всички очакват султан Махмуд Адли, за да преминат от отбрана в настъпление.

Не след дълго султанът пристига под охраната на Къбръслъ Мехмед Емчи Паша. Всички влизат в един от салоните и започват да обсъждат тактиката и бъдещите действия; сред събраните се чуват смели гласове, които призовават към победа или смърт. Възрастният мюдерис Абдурахман ефенди въртял нервно броеницата в ръцете си и след като я запокитил на пода, заявил твърдо: „Какво чакаме, хайде да ударим бунтарите!“ По идея на други султанът е бил призован да отвори златния сандък със свещените знаци и да разгърне санджака (знамето).

Падишахът и първият министър дават своята заповед за атака и назначават от името на двореца за командири Ага Хюсеин Паша и Мехмед Паша. Всеки от тях набързо разпределя задачата сред своите подчинени, като една част от тях издигат масивна барикада в един от стратегическите участъци на Узунчаршъ. Първият удар срещу метежниците е нанесен при Чорхер Чешмеси, където опитният канонир Джехеннем Ибрахим ага с два топа хвърля в паника екзалтираните и самозабравили се еничари, като направил на кървава каша първите им редици. Останалите живи от артилерийския огън се оттеглили бързо и се скрили в къшлите си, като не забравили да затрупат главната си порта отвътре с едри камъни. Еничарите открили отвътре огън по султанските привърженици, но Хюсеин Паша без никакво бавене наредил на топчията Мустафа да обстрелва портата, която след няколко точни изстрела се разпаднала на камък, греди и трески. След като преодолели тази бариера, Мехмед Паша и Ибрахим ага нахлули с аскера си в територията на оджака и започнали да прочистват къшлите от еничари. Една част от еничарите успява да се измъкне и да се укрие в дервишкото обиталище в Ет Мейдан, но Топчу Мустафа и неговите авери ги следвали като хрътки и с факли подпалили сградата на братството и оставили на огъня да свърши своята ужасна работа. Чарлз Едисон, който посетил същите места след десетина години, посочва в своите мемоари, че в този граждански сблъсък са загинали около 1000 еничари.

През следващите няколко дена се провежда истински лов на еничари, които един по един, или на малки групи, са докарвани с вързани за гърба ръце на сборното място пред Султанахмет Мейдан, след което са закарвани по етапен ред по каушите и занданите на града. По-върлите аги и еничари са обесвани по бързата процедура по яките клони на чинарите в мейдана. За да се затвори пътят за бягство, са, завардени и поставени под контрол всички по-главни изходи на Истанбул като Юскюдар, Касъм-паша, Галата и Еюп. Спасилите се еничари потърсили сигурност в близката Белградска гора, но хората на султана ги обградили там и след като подпалили растителността от всички страни, ги опекли живи като агнета.

По заповед на садръазама по високите чинари увисва и тялото на командира на тулумбаджиите (пожарникарите) Неджиб ефенди. Един офицер на име Осман ага получил специална задача да открие и ликвидира башбабаитите и палачите на еничарите: Йемишчи Мустафа, Кюрд Юсуф и Сархош (Пияницата) Мустафа. Йемишчи Мустафа е заловен в едно кафене, не след дълго е хванат и Сархош Мустафа. Първият е обесен на импровизирано бесило пред един дюкян, вторият е ликвидиран по подобен начин и увисва на вратата на „Хасан Паша Хан“. Друг един от тарторите е довършен от тълпата с усукана тел около врата, както се казва: „На зла круша зъл прът!“ Последните 200 еничари също са удушени по законите на войната, а телата им са хвърлени върху общия куп пред Султанахмет Мейданъ.

На 15 юли на обеден намаз в джамията „Зейнеп“, която е разположена близо до „Ая софия“ (Св. София) и „Бабъали“, султан Махмуд II Адли обявява с ферман края на съществуването на еничарския корпус. Скоро след това са подпалени и сринати и казармите на оджака: „Йени Одалар“ и „Ески Одалар“. На 22 юли с ферман е разтурен и орденът „Бекташии“, а имотите им са разрушени или харизани на други религиозни братства и институции. Трима от най-известните „баби“ на тарикатите дервиши са арестувани и обезглавени. Така мюсюлманите в империята окончателно минават в лоното на сунизма, но днес следите на бекташизма и хетеродоксията все още са живи и техните привърженици живеят както в Турция, така и в други съседни страни, в т. ч. и в България (алиани, къзълбаши).

Българският историк Страшимир Димитров описва тези буреносни събития в монографията си „Султан Махмуд II и краят на еничарите“ по следния начин: „Казармата на Етмегдан била съставена от много сгради… Те не можели да дадат надеждно укритие срещу артилерийската стрелба. Хюсеин Паша закрил пътищата на еничарите за бягство, след което по заповед на султана наредил да се подпалят казармените помещения. Неговите артилеристи започнали да хвърлят запалителни фитили и смеси, от които старите постройки бързо пламнали. В невъзможност да се защитават повече, еничарите на няколко пъти се опитвали да измолят пощада от султана, но техните депутации дори не били изслушвани. Всички пратеници били насечени на късове. Шейхюлислямът издал нови фетви, в които обявявал изтреблението на еничарите за богоугодно дело, а всеки загинал в стълкновенията с тях се провъзгласявал за „мъченик на вярата“ (шехид). Фетвите развързали ръцете на султанските сили за безмилостно избиване на попадналите в ръцете им еничари…

Привечер на 15 юни еничарските казарми на Етмегдан представлявали купища димящи развалини, пълни с трупове на избити и обгорени еничари…

Еничарският корпус, който векове бил стълб на военната мощ на империята, бил напълно ликвидиран, и то така, че да се заличи всеки белег за неговото съществуване. Никому повече не било разрешено да се появява по улиците с еничарски дрехи. Казаните на всички орти, които се пазели като символи на другарството и единството между хранещите се от тях люде, чието изнасяне на площада означавало недоволство и метеж… сега били наплескани с нечистотии и намачкани. Отличителните знаци на отделните орти били тъпкани с крака от шейхюлисляма и унищожени.“

Така бил затрит в зародиш еничарският корпус, един истински тумор в организма на Османската империя. Султан Махмуд не се спрял дотук и осъществил редица реформи извън сферата на армията, но те нямали така желания ефект, защото процесът на дестабилизация в османската държава бил напреднал твърде много. Въпреки това „гяурският султан“, както наричат консервативните среди владетеля, успял да възстанови авторитета на централната власт след десетилетия анархия. Второто му желание е било да върне престижа на империята. Махмуд II бил убеден, че това е осъществимо само чрез реална и дълбока модернизация и европеизация. Както видяхме, първите му действия в тази насока засягат армията, а в началото на 30-те години султанът се заема с модернизирането и на административната система. Междувременно той се разделя с чалмата и кафтана, налага фес и облича европейски костюм; изоставя стария императорски дворец и научава френски; въвежда западната музика в двореца и в армията. За мнозина реформите на Махмуд II остават показни и повърхностни, като реално обновена е само военната машина. Но голямата му заслуга е в неговата воля за промяна. Той се нагърбва с най-неблагоприятната работа – да разчисти пътя за радикалните промени, осъществени от неговите наследници. Унищожаването на еничарския корпус е сигнал за нововъведенията в империята.

През 1839 г. е обнародван първият значим султански указ, наречен Гюлхански хатишериф. Реформите, предвидени в него, дават названието на целия период – Танзимат (от арабски tanzimat – реформи). Епохата на Танзимата укрепва централизма, но от друга страна, довежда до невиждани политически, институционални и социални промени. През 1856 г. се издава втори реформен документ, наречен Хатихумаюн. Според него немюсюлманите получават право да заемат държавни постове, да служат в армията и да постъпват в османските учебни заведения. Икономическата зависимост на империята от Запада обаче довежда малко по-късно страната до политически и стопански банкрут. Този дълъг път завършва през 20-те години на XX в. с превръщането на Османската империя в Република Турция (1923 г.). Османската династия остава безвъзвратно в миналото – на дневен ред е нова турска държава, в конституцията на която са залегнали светски принципи. Човекът, който променя из основи устоите на монархията, е Мустафа Кемал Ататюрк, определян често като „бащата на турската нация“.

Публикува се със съгласието на автора.

Ибрахим Карахасан-Чънар е учредител на „Турски културен център XXI век“ и „Обществен съвет на етническите малцинства в България“. Член на редколегията на списанията „Етнодиалог“, „Кайнак“, „Планета“ и „Българе“. Автор на книгите „Турция“, „Етническите малцинства в България“ и „Светът на исляма“.

Коментари (4)

- 30-03-2012|Ахмака – Краят на османската империя

Да, интересна статия за края на империята в който край се появява големият помак Мустафа Кемал Паша и от руините създава една модерна републиканска държава, за което турците го провъзгасяват за Баща на турците. Браво на този помак Мустафа Кемал.

- 31-03-2012|Пламен Иванов

Последните еничари се занимавали най-вече с лихварство, сводничество и рекет. Тоест, били са нещо като МУРТИТЕ на прехода у нас. Това е резултат на това, че империя е започнала да прогнива и се сгромолясва след 100 години при Ататюрк. ТОЧНО ТАЗИ ИМПЕРИЯ сега прославят и хвалят и искат да възстановят неоосманците на Ердоган и Давутоглу. А у нас има доста хора, които им пригласят и им памагат като прокаравт тяхната пропаганда в телевизията, медиите и разни сайтове.

- 01-04-2012|EEEEEEEE – отчайващо

темата не е лоша, но стилът на автора е под всякаква критика. Липсва прилично въведение, липсва предистория. Пълно е с оксиморони /глупости/- „така бил задушен в зародиш еничарският корпус“, а малко по-нататък се казва, че той просъществувал почти 500 години /което пък е исторически неточно/- ебати зардодиша дет се развива 500 години!? Стилът е изключително посредствен и прилича на ученическо съчинение по история на 9-токласник. Пълно е с клишета, пълно е с термини, които не са обяснени. На места се получават заради това явни недоразумения, когато например се пише за дервиши „тарикати“. Това явно на турски значи нещо друго, но на български става смешно. Липсва на места елементарна последователност: съобщава се например, че бил обесен главният тулумбаджия /тук поне терминът е изяснен/, но не се обяснява защо – каква е връзката му със събитията. Въобще изключително ниско ниво. Жалко.

- 08-03-2013|Клайд

Въобще не е толкова отчайващо. Информацията е много точна и достоверна. А ако разполагате с по добра-заповядайте споделете! Има малко неточности и те се дължат на това че предполагам повечето информация се превежда от турски. А „тарикат“ значи секта на турски-тоест дервиши сектанти, както са наричали бекташиите. А смисъла на хитър, умен и силен човек е носила думата „тарикат“по времето когато еничарите са били в силата си. И това обяснява значението и на Български…

Конструирани спомени

Автор: Шломо Занд

Няма съмнение, че личният опит може да повлияе на избора на изследователска тема, който историкът прави в много по-голяма степен, отколкото това е възможно за един математик или физик. Но би било грешка да приемем, че този опит направлява изцяло самия изследователски процес и методите на работа в историята. Понякога някоя щедра стипендия насочва изследователя към определена област, а друг път получените резултати го принуждават да се отправи в нова посока. През това време всичко онова, което първоначално е привлякло вниманието му към основния проблем, на който е посветил работата си, продължава да го занимава. Несъмнено, интелектуалното усилие е свързано с множество фактори.

Но на първо място стои фактът, че историкът, както и всеки друг член на обществото, много преди да стане учен, е акумулирал в себе си пластове колективна памет. Всеки от нас е усвоил множество наративи, които от своя страна са придобили формата си в резултат от минали идеологически битки. Уроците по история и по гражданско обучение, образователната система, националните празници, дните на загиналите във войните, годишнините, държавните церемонии: различни сфери на памет се сливат, за да формират една въобразена вселена, репрезентираща миналото, и това се случва много преди човек да е придобил способността да мисли критично за нея. Когато историкът предприема първите стъпки в кариерата си и едва започва да проумява разгръщането на времето, този огромен свят от културно конструирани „истини“ вече се е настанил в съзнанието му и мислите му нямат друг път освен през него. В този смисъл, в психологическо и културно отношение историкът е продукт не само на личния си опит, но и на втълпени спомени.

В детството си авторът на тази книга е танцувал неумело на празненствата по случай Ханука и е пял с ентусиазъм „Ето ни, идваме с пламък и светлина / да прогоним мрака!“. Още тогава са започнали да се градят първичните образи на „ние“ и „те“: ние, наследниците на Макавеите, сме свързани със светлината; те – гърците и техните последователи, с мрака. По-късно, в началното училище, в часовете по религия, той е научил, че библейските герои са завоювали земята, която Бог е обещал и на самия него. Тъй като е израснал в среда на атеисти, той се съмнявал в това обещание, но въпреки това по естествен начин заставал на страната на воините на Иисус Навин, които възприемал като свои предци. (Авторът принадлежи към поколение, за което историческият път на юдеите преминава директно от библейските събития към националното възраждане, за разлика от по-късния вариант, при който движението е от изгнанието към Холокоста). Всичко останало е добре известно: усещането, че си потомък на древния еврейски народ е не просто факт, в който си уверен, а основен компонент на идентичността ти. Нито изучаването на история в университета, нито превръщането в професионален историк може да унищожи тези кристализирали исторически „спомени“. Макар всъщност националната държава да е възникнала преди задължителното масово образование, единствено тази институция може да укрепи позициите ѝ. Културно-конструираните спомени са се загнездили дълбоко в горните нива на държавното образование, чието ядро е националната историография.

За формирането на хомогенна група в модерната епоха е необходимо, освен всичко останало, и формулиране на дълъг наратив, демонстриращ времевата и пространствената приемственост между бащите и „праотците“ от една страна, и всички членове на съвременната общност от друга. Подобна пряка връзка, за която се счита, че живее в тялото на всяка нация, всъщност не е съществувала никога в нито едно общество. По тази причина, създателите на паметта трябва да се заемат с тежката работа по изобретяването ѝ. С помощта на археолози, историци и антрополози, те натрупват множество данни, които след това преминават в ръцете на писатели, журналисти и автори на исторически романи, за да претърпят сериозни „козметични“ подобрения. Именно от това „хирургически“ разкрасено минало израства гордият и представителен образ на нацията[262].

Всяка история съдържа митове, но тези, които са се спотаили в националната ни историография, са особено дръзки. Историите на народите и нациите трябва да изглеждат като паметниците по градските площади – величествени, внушителни, героични. До последната четвърт на XX век, книгите, посветени на националната история приличат на спортната страница в местния вестник: „ние“ и „всички останали“ е обичайното, при това приемано за напълно естествено, разделение. В продължение на повече от век производството на „ние“ е делото на живота на историците и археолозите, най-могъщите жреци на паметта.

Бащите на румънския национализъм търсят корените на модерната си идентичност в древната римска провинция Дакия; тъкмо имайки предвид този благороден произход, те наричат новия си език румънски. През XIX век, много брити започват да разглеждат кралица Боудика, която предвожда келтското племе ицени и яростно се съпротивлява срещу римските завоеватели, като првата англичанка, а в Лондон е издигнат паметник в нейна прослава. Немските автори с ентузиазъм се възползват от разказа на Тацит за Арминий, предводителя на древното племе херуски, и го представят като баща на нацията им. Дори Томас Джеферсън, третият президент на Съединените щати и едър робовладелец, настоява на държавния печат на страната да бъдат изобразени ликовете на Хенгест и Хорса, застанали начело на първото саксонско нападение над Британия през същото столетие, в което е покръстен Хлодвиг. Изтъкнатият от него мотив гласи: „претендираме за честта да бъдем техни потомци и сме възприели техните политически принципи и форма на управление“[263].

През XX век нещата не се променят особено. След падането на Османската империя, гражданите в нова Турция установяват, че са бели арийци, наследници на шумерите и хетите. Произволно определяйки границите на Ирак на картата, един мързелив британец начертава няколко напълно прави линии; онези, които буквално за една нощ стават иракчани, скоро научават от официално упълномощените историци, че са потомци на древните вавилонци и на арабите, които от своя страна произхождат от смелите воини на Саладин. На повечето граждани на Египет не им е минавало през ума да се усъмнят във факта, че първата им национална държава е някогашното езическо царство на фараоните, което не им пречи да бъдат днес благочестиви мюсюлмани. Индийците, алжирците, индонезийците, виетнамците и иранците все още вярват, че нациите им са съществували още от зората на времето и децата им още в невръстна възраст запаметяват дългите исторически разкази.

За израелците, особено за онези от тях, които са от еврейски произход, подобни митологеми са твърде фантастични, докато собствената им история се основава на непоколебими и еднозначни истини. Те знаят със сигурност, че еврейската нация съществува от времето, когато Мойсей е получил скрижалите на планината Синай, и те са нейните преки и единствени потомци (като изключим другите десет племена, които все още не са намерили своето място). Те също са убедени, че тази нация е „излязла“ от Египет, завладяла е обещаната и от Бог „земя на Израил“ и се е заселила там, а освен това е създала великото царство на Давид и Соломон, което впоследствие се разцепва на две – Израил и Юдея. Гражданите на съвременната Държава Израел са убедени също, че след периодите на слава и величие въпросната нация е била в изгнание, при това не веднъж, а два пъти: след разрушаването на Първия храм през VI в. пр. н. е. и след разрушаването на Втория храм през 70 г. от н. е. Преди второто изгнание този уникален народ, според официалната история, създава Хасмонейското царство, което се бори срещу зловредния процес на елинизация.

Смята се, че тези хора – тяхната „нация“, която вероятно е най-древната в света – са прекарали близо две хиляди години в изгнание и въпреки твърде дългото си съществуване сред неевреи, са успели да възпрепятстват своята интеграция в тези общности и асимилирането им от тях. Те са се пръснали по всички краища на света: злощастното им скиталчество ги отвело в Йемен, Мароко, Испания, Германия, Полша и далечна Русия, но тесните кръвни връзки между отдалечените една от друга групи винаги са се запазвали и така се е съхранила тяхната отличителна същност.

След това, в края на XIX в., са съвпаднали няколко специални събития, които са пробудили древния народ от дългата му дрямка, и са го подготвили за възраждане и завръщане в неговата стара родина. Така, на многолюдни вълни, нацията с радост поема по пътя към дома. Много евреи вярват, че ако не бяха ужасяващите масови убийства, извършени от Хитлер, „Ерец Израел“ бързо би се изпълнил с милиони евреи, извършили „алия“ по собствена воля, тъй като това е била мечтата им в продължение на хиляди години.

И както въпросните скиталци се нуждаят от собствена територия, така и безлюдната, девствена земя копнее за нация, която да дойде и да я накара да разцъфне под грижите ѝ. Наистина, някои неканени гости също се установяват тук, но тъй като „народът [е] запазил вярата си в нея по време на Диаспората“ в продължение на две хилядолетия, тя принадлежи единствено на него, а не на шепата хора без история, които просто са се оказали в нейните граници. По тази причина войните, водени за завоюване на въпросната територия, са оправдани, а яростната съпротива на местното население е престъпна. Благодарение на (напълно небиблейското) милосърдие на евреите, на тези чужденци е позволено да останат и да живеят редом с нацията, която се е завърнала в дивната си страна и говори своя библейски език.

Но дори в Израел това бреме на паметта не възниква спонтанно, а е трупано пласт след пласт от талантливи люде, които от втората половина на XIX в. нататък се заемат с реконструирането на миналото. Основната им задача е да съберат различни фрагменти от юдейските и християнски религиозни спомени, от които с много въображение конструират дълга, непрекъсната генеалогия на „еврейския народ“. Преди това не е съществувало организирано колективно „припомняне“, заслужава си по повод на това да отбележим, че нещата не са се променили съществено оттогава. Независимо от професионализирането на изследванията на еврейската история, настъпило с основаването на университетите в управлявания от Великобритания Йерусалим, а също и в Израел, или с въвеждането на дисциплината „юдаистика“ на Запад, представата за миналото на евреите остава относително неизменна и запазва своя етнонационален характер до ден днешен.

Разбира се, в богатата историография на юдаизма и евреите се прилагат различни подходи. В особено продуктивното поле на изследванията на „националното минало“ не липсват спорове и несъгласията са често срещани. Но до този момент почти никой не е поставял под въпрос фундаменталните понятия, създадени и възприети в края на XIX и началото на XX в. Нито важните процеси, които към края на XX век напълно променят разбирането за историята в рамките на запада, нито сериозните измествания, настъпили в изследванията на нациите и национализма, оказват някакво влияние върху факултетите по „История на народа на Израел“ (или еврейска история) в израелските университети. Изненадващ е фактът, че тези събития не оставят своя отпечатък и върху изобилната продукция на факултетите по юдаистика в американските и европейски университети.

Резултати, които представляват заплаха за образа на историята на еврейския народ като линейна и непрекъсната (каквито понякога се появяват), се цитират рядко, бързо се изтласкват на заден план и потъват в забрава. Неотложните нужди на нацията се оказват менгеме, чиято желязна хватка не позволява и най-малкото отклонение от господстващия наратив. Специфичният контекст, в чиито рамки се произвеждат данни за еврейското, ционисткото и израелското минало, а именно споменатите факултети по еврейска история, които са напълно изолирани от факултетите по обща история и история на Средния Изток, също допринася много за създаването на тази ситуация на удивителна парализа и твърдоглав отказ да се използват новите историографски парадигми в името на едно скромно изследване на произхода и идентичността на евреите. От време на време питането „кой е евреин?“ разбунва обществеността в Израел, най-вече заради правните въпроси, които отговорите му могат да повдигнат. То обаче, не всява смут в душите на израелските историци. Те винаги са знаели добре неговия отговор: евреите са потомци на нация, която е прокудена от земите си преди две хиляди години.

В дискусията около групата на „новите историци“, започнала през 80-те години на XX век, която за известно време изглеждаше, че може да подкопае основите на израелската памет, не участваше почти никой от „легитимните“ историци. Сред малцината, включили се в обществения дебат, мнозинство имаха представителите на други дисциплини или хора, които изобщо не принадлежаха към академичната сфера. Социолози, политолози, ориенталисти, филолози, географи, литературоведи, археолози, дори няколко независими писатели изказаха различни нови възражения по отношение на еврейската, ционистката и израелската история. Някои от тях бяха защитили докторските си дисертации извън Израел, но все още не заемаха академични позиции в страната. От факултетите по еврейска история, които би трябвало да са основните източници на сериозните научни постижения в областта, се чуха само тревожни и консервативни коментари, формулирани в рамките на характерната апологетична реторика[264].

През 90-те години на XX век, алтернативната история се занимава основно с фазите и резултатите от арабско-израелската война от 1948 г., като в центъра на вниманието са поставени моралните последици от нея. Тези дебати безспорно имат огромно значение за морфологията на паметта в израелското общество. Може дори да се говори за „синдром на 1948 г.“. Той тревожи съвестта на евреите, играе важна роля в бъдещата политика на Държавата Израел и може би е от същностно значение за самото и съществуване. Всеки опит за разумен компромис с палестинците, ако такъв изобщо бъде постигнат, трябва да има предвид не само историята на евреите, но и близкото минало на „другите“.

Въпреки това, този важен въпрос не става повод за значителни научни постижения и присъствието му в общественото съзнание е периферно. Старото, вече формирано поколение, категорично отхвърля всички нови данни и оценки, тъй като не е в състояние да ги съчетае със строгата етика, за която вярва, че направлява движението и по начертания исторически път. По-младите интелектуалци са склонни да признаят, че е твърде вероятно в стремежа към създаване и укрепване на еврейската държава да са извършвани престъпления, но мнозина от тях имат доста гъвкав морал, който им позволява да приемат изключения: по-страшна ли е Накба в сравнение с Холокоста? Как е възможно да се сравнява краткото съществуване на палестинците като бежанци с агонията на изгнанието, продължило две хиляди години?

Социоисторическите изследвания, които са посветени не толкова на „политическите грехове“, колкото на дългосрочното въздействие на ционисткото начинание, не се радват на особено внимание. И макар че техните автори са евреи, те никога не се публикуват на иврит[265]. Публикуваните на този език изследвания, които поставят под въпрос парадигмата, лежаща в основата на националната историография, се посрещат с безразличие. Това се случи например със смелата книга на Боас Еврон Еврейска държава или израелска нация? и интересната статия на Ури Рам „Ционистката историография и изобретяването на модерната еврейска нация“. И двете отправят радикално предизвикателство към разработената от професионалните историографи версия за еврейското минало, но подобни предизвикателства почти не смущават официално упълномощените и автори.

Настоящата книга е написана след пробивите, направени през 80-те и в началото на 90-те години. Съмнително е дали без постиженията на Еврон, Рам и други[266], и особено на изследователите на национализма извън Израел като Ърнест Гелнър и Бенедикт Андерсън[267], на нейния автор би хрумнало отново да постави под въпрос корените на своята идентичност и да се опита да се избави от безбройните пластове памет, които още от детинство са се трупали върху собственото му преживяване на миналото.

Когато става дума за национална история, не просто е трудно „да видиш гората от дървета“. Един бърз поглед към обкръжаващата ни гора разкрива нейните плашещи размери. Професионалната специализация изолира отделните учени в специфични сектори на историята и макар техните исторически наративи да се стремят към изчерпателност, един еретичен метаразказ се нуждае от възможността изследването да бъде проведено в рамките на плуралистична култура, свободна от напрежението, породено от въоръжени национални конфликти и от хроничното безпокойство за нейната идентичност и генеалогия.

В светлината на събитията от 2008 г. с основание може да се твърди, че в Израел подобно изискване няма много добри перспективи. За шестдесетте години съществуване на държавата, нейната национална история не се е развила особено и няма причини да допускаме, че скоро ще постигне задоволително ниво на зрялост. Авторът не храни илюзии по отношение на приема на настоящата книга, но въпреки това се надява, че ще има читатели, които ще се осмелят да направят една по-радикална преоценка на миналото, и така ще съдействат за ерозирането на есенциалисткото схващане за идентичността, което владее мислите и действията на почти всички израелци-евреи.

Въпреки че това изследване е направено от професионален историк, то поема някои рискове, които обикновено не са позволени или легитимни в тази област. Правилата в академичната сфера изискват учените да се движат по установени пътища и да се придържат към онзи предмет, за който се счита, че познават най-добре. Дори бегъл поглед към заглавията на главите в настоящата книга ще покаже, че доста неща, дискутирани в нейните рамки, излизат извън границите на едно единствено научно поле. Преподаватели по библейски изследвания, историци, занимаващи се с древността, археолози, медиевисти и най-вече експертите по въпросите на еврейския народ ще протестират, че авторът е посегнал на области, в които не е компетентен.

Той прекрасно съзнава, че в подобни твърдения има известна истина. В действителност, би било по-добре настоящето изследване да се проведе от група учени, а не от един единствен историк. За съжаление, това не бе възможно, тъй като авторът не успя да намери специалисти, готови да участват в това дело. Затова в книгата вероятно могат да бъдат открити някои неточности, за които поднасям извиненията си и приканвам критиците да направят всичко по силите си, за да ги поправят. Не се разглеждам като израелския Прометей, който е откраднал огъня на историческата истина в името на своите съграждани. Затова и не се страхувам от всемогъщия Зевс, приел облика на професионалната общност, занимаваща се с еврейска историография. Целта ми е просто да насоча вниманието към едно добре познато явление: рискът да прекрачиш границите на едно специфично поле или движението по границите на няколко такива, понякога се отплащат с неочаквани открития и изненадващи връзки. Понякога, да „мислиш в близост до“, а не „в рамките на“, може да се окаже усилие, обогатяващо историческата рефлексия, независимо от затрудненията, които може да породи обстоятелството, че не си специалист в дадена сфера или че си позволяваш голяма доза спекулативност.

Тъй като признатите експерти по еврейска история нямат навика да си поставят на пръв поглед наивни въпроси, които могат да изглеждат изненадващи, но въпреки това са фундаментални, може би си струва да правим това вместо тях. Например: наистина ли хиляди години наред е съществувала еврейска нация, докато други „народи“ западали и изчезвали? Как и защо Библията – внушителен теологически корпус (въпреки че никой не знае кога е бил съчинен или съставен) – е надежден летопис, документиращ раждането на една нация? Доколко юдейското царство на Хасмонеите, чиито доста разнообразни поданици, говорещи различни езици и в по-голямата си част неграмотни, е било национална държава? Било ли е изпратено в изгнание населението на Юдея след разрушаването на Втория храм или това е християнски мит, който поради определени причини е станал част от еврейската традиция? Ако не са били в изгнание, какво се е случило с тези хора? Кои са милионите евреи, появили се на сцената на историята по толкова неочакван начин в толкова отдалечени един от друг региони?

Ако евреите по света наистина принадлежат към една нация, кои са общите елементи на етнографските култури на онези от тях, които живеят в Киев и в Маракеш, освен религиозните вярвания и практики? Може би, независимо от всичко, което са ни казвали до този момент, юдаизмът е просто една привлекателна религия, която е добила широко разпространение, докато не започва триумфалният възход на нейните конкуренти – християнството и исляма – а след това, независимо от гоненията и униженията, успява да оцелее до модерната епоха. Накърнява ли достойнството на юдаизма твърдението, че той е по-скоро значима културна матрица от вярвания, а не еднородна национална култура, както главните действащи лица на сцената на еврейския национализъм настояват през последните 130 години?

Ако не съществува общ културен знаменател между различните общности, изповядващи тази религия, как те могат да бъдат обвързвани или разделяни, изтъквайки наличието или отсъствието на кръвно родство? Дали евреите са чужда „нация-раса“, както антисемитите са считали и са се опитвали да ни убедят от XIX в. насам? Какви са перспективите пред възможността да бъде сериозно критикувана доктрината, която приема и обявява, че евреите имат специфични биологични характеристики (в миналото – еврейска кръв, днес – еврейски гени), след като толкова много израелски граждани са напълно убедени в своята расова хомогенност?

И още една ирония на историята: имало е времена в Европа, когато всеки, който настоявал, че евреите принадлежат към една чужда нация, веднага е бил обявяван за антисемит. Днес всеки, осмелил се да изкаже предположението, че хората, известни по света като евреи (и различаващи се от съвременните евреи, живеещи в Израел), никога не са били и все още не са народ или нация, моментално бива обявен за човек, който мрази евреите.

Завладяна от характерното ционистко понятие за националност, Държавата Израел все още отказва, шестдесет години след нейното основаване, да се разглежда като република, която служи на своите граждани. Една четвърт от тях не се определят като евреи, а законите имплицират, че Израел не е тяхна държава. Тя избягва да интегрира всички в суперкултурата, която е създала и вместо това преднамерено изключва една част от жителите си. Израел отказва също така да стане съобщностна демокрация (като Швейцария и Белгия) или мултикултурна демокрация (като Великобритания или Холандия), т. е. държава, която приема разнообразието, съществуващо на нейната територия, като същевременно е готова да служи на всичките си граждани. Вместо това Израел настоява, че е еврейска държава, принадлежаща на всички евреи по света, дори те вече да не са преследвани бежанци, а пълноправни граждани на държавите, в които са избрали да се установят. Извинението за това радикално потъпкване на един основен принцип на модерното демократично устройство и за запазването на една разюздана етнокрация, която по фрапантен начин дискриминира част от гражданите си, почива на действащия мит за вечната нация, която в крайна сметка трябва да се сбере в земята на своите предци.

Няма да е лесно да се пише нова история на евреите, докато гледаме през непрозрачната призма на ционизма: светлината, която попада върху нея бива пречупена и се разпада на рой от ярки етноцентристки оттенъци. Моля читателите да отбележат, че настоящото изследване, което поддържа тезата, че евреите винаги са били съвкупност от религиозни общности, които са се формирали и са се заселвали в различни региони, а не етнос с общ произход, скитащ във вечно изгнание, не се занимава пряко с история. От друга страна, при условие, че целта му е да критикува един широко разпространен историографски дискурс, то не може да не предложи алтернативни наративи. Авторът започва от въпроса, поставен от френския историк Марсел Детиен: „Как можем да денационализираме националните истории?“[268]. Как бихме могли да спрем да тъпчем все едни и същи пътища, изградени основно от материали, изработени в работилниците на националното въображение?

Въобразяването на нацията е важен етап от развитието на историографията, а освен това и от еволюцията на модерността. То ангажира множество историци от XIX век насам, но към края на XX век мечтите за национална идентичност започват да се разпадат. Все повече учени се заемат с критически анализ на величествените национални разкази, особено с митовете за общ произход, които до този момент са затъмнявали хоризонтите на историческите съчинения. Няма нужда да се споменава, че секуларизирането на историята протича под ударите на културната глобализация, която не спира да приема неочаквани форми в границите на западния свят.

Вчерашните кошмари на идентичността не са нейната утрешна мечта. Историята, точно както всяка личност, е съставена от флуидни и разнообразни идентичности, от идентичности в движение. Тази книга се опитва да хвърли светлина върху това измерение, както човешко, така и социално, което е същностно присъщо на хода на времето. Макар това многословно навлизане в историята на евреите да се различава от стандартните наративи, то може би не е лишено от субективност, както и авторът му – от идеологически пристрастия. Той има за цел да представи рамка за една бъдеща контраистория, която може да поощри възникването на различна културно конструирана памет, на памет, която съзнава относителността на истините, върху които се основава, и се стреми да съдейства за формирането както на местните идентичности, така и на критично, общосподелено съзнание за миналото.

Откъс от книгата „Изобретяването на еврейския народ“, изд. „Бкниг@“, 2011.

Публикува се със съгласието на издателите.

Шломо Занд е професор по история в университета Тел Авив и автор на книгата „Изобретяването на еврейския народ“, предизвикала множество спорове. Основни области на интересите му са национализмът, киното като история и френската интелектуална история.

Коментари (12)

- 10-04-2012|Силвърмен

Има виц: евреите и поляците винаги са прави, дори когато грешат. Но и това ще е временно, като всички останали неща в историята. После Господ ще изравни на кантар нещата и ако има нещо консумирано и недоплатено, ще се плати.

- 10-04-2012|Златко Ангелов

Според моя прочит на ярко талантливия и прецизен увод „Конструирани Спомени“ от Занд, той се обявяв не против фактите от еврейската история, както излиза от някои критични ревюта на книгата му, а против НАРАТИВА, който интерпретира тези факти в полза на конструиране/обосноваване на съвременната еврейска нация. Разликата е повече от съществена. Дълбоко погледнато, днешните хора нямаме практически, духовно и интелектулано нищо общо с онези от миналото на собствената ни нация. Да приемем това би означавало да повярваме, че историята ни се унаследява по генетичен път. Героите от миналото трябва да ни служат само за вдъхновение (но не и за оправдание). Лошото на този вид вдъхновение е, че то всъщност ни заблуждава по отношение на нашето днешно участие в съдбините на нашите национални общности. Излиза, че като имаме Левски и му издигнем 133-метров паметник, ние също ставаме Левски. Шломо Занд е пример за критично мислене и за това как трябва да подхождаме по принцип към националната памет, насилствено (идеологически) интерпретирана от националните историци.

- 11-04-2012|Иван Рангелов

Ето тези думи на Златко Ангелов по-горе: „Дълбоко погледнато, днешните хора нямаме практически, духовно и интелектуално нищо общо с онези от миналото на собствената ни нация“ – са най-силно заблуждаващите, които съм срещал напоследък.

Разберете, че колкото и днес да ни изглежда привлекателно да си напълно откъснат от своето минало, някакъв вид приемственост между обществата винаги има.

Просто няма как напълно да бъде „изтрито“ всичко. Просто няма как да се родиш на някакво „празно“ място, от родители напълно опразнени откъм всякаква предходна култура…

Няма как напълно да се прекъсне връзката между едно поколение и всички следващи.

Това с особена сила важи тук, на Балканите, където 80-85-90% от населението през почти цялата известна ни история е било селско и се е препитавало със земеделие и животновъдство. В такава (селска!) среда няма как напълно да се откъснеш от миналото си. (Виж, ако отидеш в големия град, е друго – там са възможни всякакви „превъплъщения“, там можеш само за десетина години два пъти да си смениш и етноса, и религията, и всичко… Но в селската среда е друго – там си свързан с своите.)

Разбира се, и аз съм съгласен, че „днешните хора нямаме практически, духовно и интелектуално нищо общо“ с някои групи, обитавали в миналото нашите земи – например, с траките. Но това е просто защото самото естество на траките като етнос (с безписмена култура!) е допринесло за това те да не намерят свое продължение в хората, живеещи днес. Затова няма как днес да се появят някакви хора и да кажат: „Ето, ние сме траки, ние сме наследници на някогашните траки“ – не, такива хора днес няма и едва ли някога ще има – но това не значи, че няма как днешните българи да са наследници – и биологични, но и духовни – на онези, предишните българи.

- 11-04-2012|Златко

Иване, аз не мисля, че моят адаш или някой друг от хората тук по сайта, защищаващи по-интернационални, или поне излизащи извън чисто националното, идеи, има някакви други проблеми с българските национални митове и конструкции, освен един, който обаче, поне по собственото ми мнение, е напълно достатъчен: винаги досега, през цялата история на българския национализъм, тоест през последните 100-150 години, той е бил използван преди всичко като оръжие, като средство за борба и постигане на надмощие над други, също толкова агресивни национализми (най-вече ония на балканските ни съседи или на това, което все още у нас се нарича „велики сили“, ако и това понятие отдавна да принадлежи на миналото). И именно това му свойство – агресивната насоченост против другите, инстинктивното търсене от страна на поборниците му, на някакви, почти винаги въображаеми, аргументи в полза на собственото превъзходство над „другите“, е нещото, което винаги го е правило толкова взривоопасен и толкова малко подходящ за мирно съществуване с останалите хора около нас. Ако българският, или другите познати национализми, биха се задоволявали с някакви твърдения от вида на „ние сме си хубави, но и другите не са по-лоши от нас“, то никой не би имал проблеми с него, нито пък с неговите митове и конструкции. Какво ме сърби мен шапката дали твоята гордост от Второто българско царство е оправдана или не, ако тя не би била постоянно съпровождана от твоите, а и не само, опити да я използваш като средство за компенсация по отношение на плачевното във всяко отношение настояще, или, още по-лошо, като източник на фалшива напреност, целяща да обоснове правото ти да се чувстваш „нещо повече“ от етнически не-българските нещастници наоколо? Мислиш ли, че бих тръгнал да се боря срещу нещо, чиято история и настояще не са най-плачевен пример за постоянния източник на българските проблеми – неспособността за правилно разиграване на историческите карти, идеща винаги, абсолютно винаги, от националистическо заслепение и желание за виждане в самите себе си на нещо, което ние просто не сме – някаква величава, мощна, заслужаваща „много повече“ нация, а не просто един сравнително мирен, доста мързелив, да не кажа вече и разхайтен, народ, който при все това е успявал, през по-голямата част от най-новата история, да се опазва от най-тежките изстъпления на агресивността и национализма, постигали нерядко съседите ни? Ако само ти или твоите еднаквомислещи, които за щастие са много слабо представени на този сайт, биха успели да представят себе си в една спокойна, човешка, не вечно ровеща, вечно търсеща крамоли и надмощие над „другите“, светлина, то кой тогава би тръгнал да спори или да се бори с тебе? Помисли за това, ако ти остане някоя и друга свободна минута…

- 11-04-2012|Златко Ангелов

Въпросите на Иван Рангелов „смятате ли, че обществото в САЩ е конструирано по някакъв „не-идеологически“ начин? Смятате ли, че идеологиите не играят никаква роля в съвременното общество в САЩ?“ и неговото настояване за континюитета на националната култура, ми припомниха един аспект на национализмите, който би бил интересен за всички, които се вълнуват от българското национално самосъзнание.

Първо, за българската история. Тя е била прекъсвана драматично--и трагично--на два пъти: първия път с присъединяването на българските земи към Отоманската империя, втория път с преминаването през България на Съветската армия и установяването на комунистическата власт, която де факто присъедини България към Съветската „империя на злото“ (Рейгън пред Берлинската стена, 1982).

Между българите, които са започнали национално-освободителното движение през 19 век, и онези, които са били покорени от турската войска през 14 век, няма нито културна, нито религиозна, нито институционална връзка, а генетичната връзка никой не може да установи със сигурност. Единствената връзка е езика. Няма никакъв континюитет в класов смисъл, например през 19 век няма аристокрация, няма богати и бедни, а онези българи, които са били по-предприемчиви, чорбаджиите, са били гледани от народа с подозрение (и до ден-днешен думата чорбаджия има негативна конотация в нашия език).

Също така връзката между българската буржоазия, която е започнала да създава институциите на Царство България между края на 19 век и 1944, и комунистите след 1950 година е била насилствено прекъсната и с политически средства буквално унищожена. Генетичната връзка съществува, но догмата на идеологията стъпка и до голяма степен разруши културните и религиозни традиции, установени в буржоазно време. И още по-важно: тя изцяло разруши институциите, необходими за едно общество да се развива, като ги замести с еднопартийна структура, дублираща държавната администрация--подобно на национал- социализма в Германия--и подчинена на еднолична власт.

Единственият роман, който изследва този континюитет чрез съдбата на едно семейство, трилогията на Владимир Зарев Битието-Изходът-Законът, не е настолна книга на нашите националисти, въпреки че те претендират--и Иван Рангелов в случая е явен глашатай на тази претенция--да представляват българската общност, създавана „през вековете“. От този роман се вижда именно как постепенно се е извършвало разпадането на националния континюитет, всъщност изхвърлянето на България извън историята на света. Бих запитал г-н Рангелов колко поколения назад той знае за хората от своето семейство и какво от тях той носи в себе си--не от любопитство или да го злепоставям, а за да се замисли сам той какво точно се крие зад неговите приказки за общност, която „по някакъв начин“ се е създала и сега, видите ли, приказките на „случайни“ интелектуалци се опитват с думи да я обезглавят.

И тук идваме до западните демокрации. В Англия и Италия, например, има семейства, които живеят в къщите на дедите си, построени през 13 и 14 век. Семейната история се пази, документацията е винаги налице за това кой кой е. И естествено, че като живееш в такова имение или си учил в университета, където да речем Адам Смит е създал икономическото си учение за капитализма, няма как да не усещаш, че принадлежиш на една общност, която има продължително общо минало. Тук просто подхвърлям темата, защото примерите и начините те да се приведат в полза на запазената национална общност и оттам, национално самосъзнание, са стотици хиляди. В Италия има културни паметници от времето на Римската империя. И нито една последваща война не е прекъсвала нито държавността, нито културната приемственост нито на Италия, нито на която и да е западноевропейските държави. Цялата „висока“ култура, която познава света, е създадена в дворовете и с благословията на кралете и феодалите в Западна Европа. Всичко това е СПОЙКАТА, която отсъства в българската нация.

За да бъда кратък, преди два века и половина хората от Англия и Франция, които не са били съгласни с много неща в държавите си, са намерили начин да заминат отвъд океана, да освободят новозаселената си държава от колонизаторите си и да напишат Конституцията на една нова държава, построена на принципите на Френското просвещение и материалистичната философия. Историята на Америка е кратка, но непрекъсната. Хората в Америка знаят от къде произхождат--всички емигранти, стари и нови, могат да проследят няколко поколения назад своите предци и имат самочувствие на хора, които са пионери на една държава от нов тип. Америка е построена на анти-идеологическа основа, особено по отношение на националното самосъзнание. Водещият принцип на строежа на американското общество е индивидуализма--това е обществото на свободния индивид. Всяка идеология, която се е опитала да си пробие път в Америка, е бивала бързо заглушавана. А национализъм там просто няма как да се появи, понеже всеки от някъде е дошъл и продължава да идва и това се помни. Затова в Америка чувството за национална принадлежност е патриотизъм, в който чувството за превъзходство не се базира на миналото на САЩ, а на настоящето, на това, че Америка наистина е най-силната и най-демократичната държава в света. Но това е патриотизъм, който, както е казал по-горе адашът смята, че „ние сме си хубави, но и другите не са по-лоши от нас“.

В общи линии тази историческа реалност, която няма как да се отрече или изопачи, е причината да твърдя, че днешните българи, макар и езиково и културно свързани със злочестата българска история, не са продължители на някаква съществена българска традиция, а до голяма степен са нейни разрушители (имам предвид т. нар. остатъци от комунистическото минало, обвързани със сегашните управляващи, които са непрекъснато трън в очите на коментаторите и неодемократите, озадачени от безпомощността на обществото да „заработи“ в пост-комунистическите времена). Премного събития и външни сили са разтапяли нормалната спойка на българското общество и днес, струва ми се, тя трябва да се създаде от остатъците. Но затова на България ѝ трябват не националисти, опиянени от „величественото ѝ минало“, а индивиди, силни личности, които да имат визия за днешното време, за мястото на държавата в днешния свят, както и смелост да съберат остатъците и да намерят онова ново лепило, което да ги спои.

- 12-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко Ангелов писа:

Водещият принцип на строежа на американското общество е индивидуализма--това е обществото на свободния индивид. Всяка идеология, която се е опитала да си пробие път в Америка, е бивала бързо заглушавана. А национализъм там просто няма как да се появи…

Златко, съгласна съм с голяма част от коментара ти, но не и с това. Американците много обичат да се хвалят със своя индивидуализъм и свобода, но тук има доста „ако“ и „но“. Вземи например влиянието на трезвеническата идеология на пуританските заселници. Няма друга цивилизована страна, в която алкохолът да е бил забраняван. И досега могат да те арестуват, ако пиеш бира на улицата, дори ако биреното шише или кутия е скрито в черен плик. Политическата коректност също порази САЩ горе-долу едновременно със Западна Европа, ако не и преди това.

Национализмът съвсем не е задължително да е от тип „кръв и земя“. За да усетите американския национализъм, е достатъчно да гледате филм като „Пърл Харбър“. Или „Патриотът“, за който някои твърдят, че ако прекръстиш героите от Бенджамин и Гейбриъл на Альоша и Серьожа, нещата ще си дойдат на местата.

Този национализъм се изявява и във външната политика, и, разбира се, в икономиката. Защо САЩ все настояват ЕС да приеме Турция? Не искам да започваме дискусия дали ЕС трябва да приема Турция или не, думата ми е: какво им влиза в работата на американците кои държави ще бъдат включени в ЕС и кои – не? Защо външният министър идва в България да ни натиска да разработваме шистов газ, т. е. да лобира за „Шеврон“? Не е ли наша работа дали да добиваме шистов газ и коя фирма да поканим? Защо изобретение на германски производител на вятърни турбини („Енеркон“) беше откраднато и после американският съд отсъди срещу потърпевшите? Защо са огромните субсидии за различни американски производства? Хаитяните – нали ги знаете, онези черни хорица, които си пекат питки от кал и молят вуду-божествата да ги пазят от донесената от благодетелите холера – обвиняват субсидирания американски ориз за разоряването на своите земеделци. И сигурно имат право.

Да уточня: подкрепям Америка. Но не можем да си затваряме очите за фактите.

- 12-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко Ангелов писа:

Премного събития и външни сили са разтапяли нормалната спойка на българското общество и днес, струва ми се, тя трябва да се създаде от остатъците. Но затова на България й трябват не националисти, опиянени от „величественото й минало“, а индивиди, силни личности, които да имат визия за днешното време, за мястото на държавата в днешния свят, както и смелост да съберат остатъците и да намерят онова ново лепило, което да ги спои.

Проблемът е, че тези силни личности, ако не са националисти, обикновено предпочитат да идат другаде, където нормалната спойка не е била разтапяна силом и днес човек може да живее нормален живот, вместо да събира остатъци и да ги споява.

Мнението ми добре е изразено от блогъра „Щастливият арабин“ (той всъщност е евреин) в поста му National Identity:

here

„There was not one single day in human history when people happily went without nations. This is for one simple reason that humans always prioritize their relationships with other human beings at several levels. And it is for this reason that people will never become cosmopolitan citizens of the world and they will never love equally all other human beings with the same love…

In the same way that you don’t expect any normal person to care more for strangers than he cares for his family and his immediate friends you cannot expect from people to drop national identities or whatever may come in their place and become universal citizens of the world.

One of the contributors to my blog is an illustration to this idea. He is Israeli who lived for a decade in the far east and is married to a Japanese woman. He and his wife live in a big cosmopolitan place called Shanghai. He has a sort of lost his attachment to Israel. I would call him a true global citizen of the world. He is a nice guy who would like to make the world the better place. In one of our recent conversations we discussed education as a means to end poverty in Africa (he is an educator). I think he is even writing a thesis on this at university. It goes without saying though, that the very moment some form of shit hits Shanghai, like terror attacks or an economic crisis, he will just pack his stuff and leave the place in no time. This is what transcending nationality is usually about.“

(Курсивът мой.)

- 12-04-2012|Златко Ангелов

Нашата тема тук е България, българското национално самосъзнание и българският национализъм. Всяка критика към Америка, дори и да е основателна, измества фокуса на темата. Ако някой подеме темата за несъвършенствата на Америка, аз може би ще бъде един от онези, които най-убедително мога да ги свържа с американската история и механизмите, по които се е формирала американската социална тъкан. Моят абзац за Америка по-горе отговаря на конкретния въпрос дали САЩ е държава, построена върху идеология, и отговорът ми на този конкретен въпрос е верен.

Предпочитам и настоявам да се придържаме към фокуса, продиктуван от текста, под който коментираме.

- 12-04-2012|Златко

Благодаря на всички ви за изключително интересната дискусия, която се завърза. Моето собствено мнение, което ще се постарая да формулирам тезисно, по точки, е следното:

1. Споровете относно това какъв точно вид приемственост има между нас и предците ни (и дали изобщо), ми се струват контра-продуктивни. Не всички социални конструкции са нещо лошо, човек все пак трябва да стъпи на някаква основа, върху която да започне да гради собствения си живот и идентичност, а каква друга да бъде тя, ако не националната? В такъв смисъл за мен няма алтернатива на собствената ми принадлежност към този народ и тази култура, с всички уговорки, спорове, дискусии и битки относно най-подходящите интерпретации на наследството, което ни е дадено. Предполагам, че това е позицията на всички ни, инак не бихме се срещали тук в качеството си именно на българи и българки.

2. Примествеността и прекъснатостта на нашата история също могат да бъдат подложени на множество различни интерпретации. Самият аз тежнея към едно разбиране, което е сравнително ново и непопулярно, а именно, че приемствеността в нашата история е далеч по-силна, отколкото сме свикнали да мислим, и че нито турското, нито комунистическото управления са чак такива радикални скъсвания с някакво културно развитие, което без тях би било едва ли не западноевропейско. Собственото ми разбиране е, че ориенталско-мистично-колективистичната традиция тук е властвала открай време, още от времената на Византия, и че именно тя, с липсата на зачитане на индивида, на личността, е основната движеща сила в нашето историческо и културно развитие. Това място винаги е било колективистично, това не е изобретение нито на турците, нито на комунистите. За съжаление тази идея е толкова нова и еретична в нашето обществено пространство, пък и до такава степен лишава хората от последната останала им възможност да обяснят нещата с някой друг, а не със самите себе си, че тя се среща с масов, колективен отпор. Все пак започват да се откриват и текстове, в които се застъпва именно тази идея – примерно, че стопанските и донякъде политически методи на комунизма вече са заложени в България едно или две десетилетия преди Девети септември (и че те отразяват прастарото българско преклонение пред колектива, пред задругата). В това отношение текстовете на Владимир Свинтила, колкото и спорен да е методологическият им апарат, са за мен ценни находки, които ще продължавам да публикувам тук.

3. Темата за Америка също ми е много интересна, още повече, че самият аз съм писал, преди доста години, чисто теоретичен текст, в който се прави сравнителен анализ на демократическата идея в нейните американски и европейски варианти. Без да измествам разговора в тази посока, бих просто предложил този текст за хората, които се интересуват от тази тема. Ето го тук: Америка и Европа – едно ценностно сравнение

- 12-04-2012|Златко Ангелов

Мая, признавам, че ако там, където живея има терористична атака или икономическа криза, аз няма да си събера багажа и да избягам, а да избягам в България няма дори и да ми дойде на ум. Но това не ме прави отчужден от родината ми, нито ме прави друг освен българин. Такъв съм си роден, такъв ще си умра. А какво точно означава това прилагателно е въпрос на дълбоко лично усещане. И в това усещане, адаш, аз не мога да видя приемствеността, за която говориш в т. 1, която за мен остана малко неясна.

Адаш, ти вдигна летвата много високо, особено след като прочетох линка даден в т. 3. Аз съм човек, който наблюдава конкретния живот и социологичните ми обобщения почиват на метода на историческата социология, т. е., на наративи, които описват усещанията на хората от изследваната група за сегашното им състояние във връзка със състоянието на техните предци, като се започна от най-тесния семеен кръг и се стигне до историята на селото, града, областта и чак тогава националната общност. Философските обобщения, върху които ти базираш текста си от 2007, ме смущават с това, че инстинктивно приемам една част от тях, но не приемам друга, обаче нямам необходимия методологичен апарат да обясня инстиктите си. Впрочем, анализите от 2007 година бледнеят пред днешния анализ на Европейския съюз и изходите от кризата след икономическия крах от 2008 на Сорос, който ти изпратих--с този анализ просто няма как да не се съглася изцяло.

Що се отнася до т. 2, която е най-много във фокуса на тукашната тема, засега не мога да видя--а и ти не си я посочил--връзката между онова, което наричаш мистично-колективистична традиция и разпадането на българската социална тъкан на индивиди, които се спасяват поотделно, кой както може. Аз виждам по-скоро противоречие. Задругите са просто форма на твърде примитивен начин на производство във феодални условия. Затова не съм в състояние да видя онова, което Свинтила се опитва да прокара като свое инстинктивно (според мен, спекулативно) наблюдение: че стопанските и политиченски методи на комунистическата власт са били заложени едно-две десдетилетия преди това. По-склонен съм да приема, че недостатъчното развитие на капитализма е създало условия комунистическите методи да обхванат нацията толкова лесно.

По-вероятно е, струва ми се, патерналистичната култура, която се е зародила в лоното на отоманския период, и е била продължена и в началното развитие на капитализма, да е способствала за лесното подчинение и дори прегръщане на комунизма от българите, които са били заварени неподготвени от падането на Царя. За патерналистичните нагласи говори и това, че Третото Българско Цярство е било всъщност един авторитарен режим, в който Борис Трети се е разпореждал както му е било угодно.

В моя личен наратив съществува следната линия: баба ми, която си умря през 1987 като непоправима комунистка, вярваща в Горбачов, е била преди Девети септември дребен капиталист (собственик на дрогерия и после на аптека) и благодарение само на нейните спестени натрупвания, нашето семейство живееше сравнително добре по време на комунизма. Но баба ми, която ме отгледа, ми внуши, че аз съм призван да работя за прогреса на България, като образован индивид посветен на едно колективно дело. Това е дълбоко внушение, което не ме е напуснало и до ден-днешен. Но аз не намерих сродни индивиди, с които да работим заедно. Направи си сам изводите от това.

- 12-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко Ангелов писа:

…Не съм в състояние да видя онова, което Свинтила се опитва да прокара като свое инстинктивно (според мен, спекулативно) наблюдение: че стопанските и политически методи на комунистическата власт са били заложени едно-две десдетилетия преди това. По-склонен съм да приема, че недостатъчното развитие на капитализма е създало условия комунистическите методи да обхванат нацията толкова лесно.

Това според мен е горе-долу едно и също, разликата е в израза. И не мисля, че е непременно огранично в България. Колективизмът и социализмът са първично, естествено състояние. Марксистите неслучайно говореха за „първобитен комунизъм“. Индивидуализмът е късна придобивка на развиващата се цивилизация. Капитализмът, който истински позволява на индивидуализма да се разгърне, е още по-късно явление. Знаем, че страните, които са имали развит капитализъм преди 1944-45 г., са имали изразена съпротива срещу комунизма до 1989 г. и доста успешно развитие след това. Страни като България, които са били предимно селски, бяха далеч по-дълбоко и трайно поразени от комунизма. Също така виждаме, че страните, които никога не са имали истински капитализъм (напр. Русия), не успяват да се цивилизоват, не успяват да видят личността (личността по принцип, имам предвид) като нещо ценно и носител на неотменими права.

- 13-04-2012|Мезоморф – re:
Златко Ангелов писа:

Нашата тема тук е България, българското национално самосъзнание и българският национализъм…

Когато пътувам с влак, а твърде малко от пишещите тук го правят, аз имам усещането, че минавам през страна, преживяла много скорошна и опустошителна бомбардировка. Сградите са изтърбушени, оглозгани от циганите за дървения. Имат зловещ вид! Хората – също! Като прибавите към това гняв и безнадеждност, ще се получи национализъм. Бойко Борисов доведе до безпрецедентно разрушаване и на малко останалото. Защо искате от хората да са философи? В София върлуващи цигани дърпат жените за обеците и им разкъсват ушите. Във всеки автобус мирише на прокиснали бели дробове и човешка гнилош. Младите са аналфабети и нечленоразделни в речта си. Нима е нужна традиция в национализма, за да се обедини една освирепяваща биомаса? Не бях излизал дълго време нощем в градска среда и снощи ми се наложи. Почти не срещнах друг младежки типаж по улиците освен типа „скинари“. Модата сред младите мъже е анцуг и остригана глава. Каква шеметна естетика! Национализмът не се нуждае от история в смисъла, в който една от авторките тук (преподавателка в НБУ – мисля, че Евгения Иванова се казваше) пише. Национализмът съчинява история, за да се провали отново и отново в собствената си история. Проспериращ национализъм няма, защото няма и проспериращ мачизъм. Останалото са аркади и кютек. Скоро представлението ще започне… Въпросът ми е – кои ще са в публиката?

Разпънатите „Еротични спомени“ на Златко Ангелов

Автор: Христо Блажев

Златко Ангелов е един от хората, които често се споменават около Книголандия. Факт – той е един от малцината, които се отнасят сериозно към всичко, което правя тук, и то разбирайки в дълбочина моите мотиви и желание за промяна на абсурдистанския ни книжен пазар. Уважението между двама ни се гради от доста време, а покрай това имах удоволствието да публикувам няколко негови ревюта – за трилогията на Владимир Зарев „Битието, Изходът, Законът“, „18% сиво“ на Захари Карабашлиев, „Жената на тигъра“ на Теа Обрехт и „Карта и територия“ на Мишел Уелбек.

Този път обаче Златко е тук в качеството си на автор, а аз се вмъквам удобно в мантията си на щатен ревюиращ, след като той ми даде възможността да се запозная с книгата предварително. Дори ще ви споделя дословно какво написах на Златко във „Фейсбук“ непосредствено след прелистването на последната страница (образно казано, естествено, прочетох книгата на четеца си):

Приключих книгата ти… малко съм ошашавен от края, от нищото се изсипа толкова много страст, че още не знам какво да мисля. Хубави са разказите ти, Златко, макар да смятам, че си вкарал в тях много, твърде много – малцина ще успеят да проследят нещата из страниците – сред малкото случване има толкова много страсти и емоции. Уважавам и смелостта ти да пишеш по теми табу като кръвосмешенията и любовните пориви между поколенията. Чакам с нетърпение появата ти по нашите ширини и излизането на книгата… надявам се си се запасил с нерви, защото имам усещане, че ще остане неразбрана в нашата консервативна родина, стиснала бедрата си в отрицание на истинската сексуалност – онази в главата.

Да, този сборник е всичко друго, но не и обикновен. Нека е ясно – не е за всеки – Златко е интелектуалец в онова, старото, положителното значение на думата – човек, който отдава твърде много на осмислянето на света около себе си. А при него е още по-сложно – телом той е отвъд океана, духом е още тук и май нивга не си е тръгвал истински, ако съдя по това, че все още се опитва да променя нещата по нашите ширини: вижте блога му само.

Разказите на Златко са дълги, наситени и мудни, разточителни откъм фрази, събиращи в себе си тежестта на европейската древност и леконравността на американската младост. В ума ми постоянно звучеше една метафора, свързана с „Лолита“ на Набоков – че Хумберт Хумберт е точно старата, покварена Европа, а нимфетката – престъпно младата, но вече потентна Америка. И при Златко такива сблъсъци бушуват постоянно, а терзанията на героите му – почти винаги идентификационни по възраст със самия него (доста смело) са точно както при Набоков – тежки и неразрешими.

Еротиката е в изобилие, без да преминава към Тъмната страна – порнографията. И все пак шок ще има, ужас – вероятно, както му написах и на него, псевдоморализаторските вогони още властват по нашите ширини. Истината е, че когато младите автори (някои само писачи според мен) пишат за секс, това се приема за нормално, адмирира се – това обаче на Златко едва ли ще му бъде простено. Обществото ни и писателската гилдия живее в средновековните представи за десексуализацията на човек след 40-45-тата му година.

Героите на Златко обичат страстно и пагубно, обичат по европейски, по балкански, по нашенски – въпреки себе си. Неминуеми са връзките с романа на другия Златко – Енев – „Реквием за никого“, но там е опущен демонът на злото, на политиката, на чудовищното деление и труповете са неизбежни, самоунищожението също. При Ангелов това липсва, а единственото самоубийство е вътрешно, когато осъзнаваш невъзможността на положението си. Сексуалността е също до голяма степен вътрешна, прогаряща мислите, неутолима от нищо, дори и телесното удовлетворение е безсилно пред нея – тази сексуалност иска пълното сливане, което е близко до невъзможното.

Жестоката истина според мен е, че книгата няма как да бъде приета добре у нас, а и Златко едва ли я е писал с тази идея. Мисля си, че книгата е твърде дълбока за младите (и аз не претендирам да съм я осмислил изцяло) и твърде жарко-еротична за по-възрастните. Разпъната в нищото, това е книга, която в обърнато време тепърва ще върви по своята Голгота.

Златко, очаквам роман. Съжалявам за публичната подкана, но така няма как да избегнеш отговор. Роман за емигрирането от собствената душа и завръщането към нея. Жарък, страстен роман. Нека има и смърт. Бе ти си знаеш. Нещо, което да бъде оплюто тук, в България.

Това не е лош атестат, знаеш.

Източник

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Коментари (1)

- 29-03-2012|Златко Ангелов

С тази прекрасна рецензия на Христо Блажев аз се съгласих с благодарност към неговия проникновен прочит, с изключение на предпоследния абзац, който твърди: Жестоката истина според мен е, че книгата няма как да бъде приета добре у нас, а и Златко едва ли я е писал с тази идея. Мисля си, че книгата е твърде дълбока за младите (и аз не претендирам да съм я осмислил изцяло) и твърде жарко-еротична за по-възрастните. Разпъната в нищото, това е книга, която в обърнато време тепърва ще върви по своята Голгота.

В подкрепа на моето възражение, цитирам откъси от словото на проф. Михаил Неделчев на премиерата на „Еротични спомени“, 21 март 2012, София:

„Това са пет новели, както едно време се кръщаваха творби с психологически характер. Във всяка новела става дума за един персонаж, за един човек с български корени вече с малко разколебано съзнание, който е намерил своето битие някъде отвъд океана. Всички, които са ходили в Америка знаят, че това е голямо приключение – да прекосиш океана. Ставаш друг човек, нов човек – естествено, че има и хора, които прекосяват океана, но не успяват да се реализират там, но други – като персонажите с тези творби, се чувстват добре там.

Ако четем малко буквалистично текстовете, бихме могли да кажем, че основните персонажи в творбите на средна възраст между 55 г. и 65 г. и постигат презокеанското най-вече чрез секса, чрез общуването с жените. Това ми напомня, че преди 89-та година ние доста усилено практикувахме нещо, което наричахме РСП (разюздан социалистически промискуитет). Това означаваше една възможност за нас, мъжете, които бяхме анти-конформистки настроени да воюваме през телата на тези жени – това бяха едни и същи жени. Част от тези жени общуваха с кариеристи, защото това помагаше на тяхната собствена кариера, а същевременно насищаха собственото си артистично съзнание с алтернативни личности като нас. Тук не е така.

Тези пет текста не се занимават с тази проблематика – може да се каже наистина, че еротиката, хубавата еротика, е една централна проблематика. Но има друга вариативност – има инцест в тази книга: в две от новелите персонажите, като в антична трагедия, без да знаят това, спят със своите дъщери. В централната новела – свързана с японския писател Харуки Мураками, главната героиня, Джулия, е любовница и на сина и на бащата в една времева последователност. Бащата е достолепният писател Вазов. Велизар Вазов. И там я има тази особена връзка. В тези новели действително има много случайни срещи през океаните. Всичко това ни говори, че има голяма доза условност и не бива да възприемаме новелите нито буквалистично, нито автобиографично. Подчертавам, че не трябва да четем съвсем буквално и документално цялата тази еротика, нито цялата тази игра.

Еротиката у Ангелов има самостойно място, но тя винаги е свързана с любовните сюжети. Еротиката е представена във вид на фрагменти, силни акценти. Основното е това, че мъжете не познават женската еротика; че мъжете си фантазират женската еротика и точно преживяването на оргазма е основната разлика между мъжкото и женското преживяване на еротичното. И как еротиката се вписва и вписва ли се, в цялостния любовен сюжет. Еротиката по-скоро връхлита, разсича дори, бих казал, любовния сюжет. Любовта е по-епическа, по-разгръщаща се във времето, докато еротиката винаги е лирическа. Тя е едно бляскаво, светкавично, лирическо преживяване. Чисто еротически момент, който се появява няколко пъти в книгата, е защо и как женската хомосексуалност се вписва в общата мъжко-женска еротика. Всичко това обаче не звучи брутално, защото не е написано брутално, макар и да е казано съвсем конкретно.

Исках да ви напомня, уважаеми дами и господа, че всъщност напоследък ни дариха със свои еротични творби, други български писатели, които живяха в чужбина. Например, Краси Дамянов, който общо взето описа своите РСП. Ние, неговите приятели, като четохме този роман, без грешка разпознахме както мъжките, така и женските персонажи. Той използва едни и същи имена, и включва негови приятели, с които е скаран от години. Най-големият му враг сега е бившия негов най-близък приятел.“

В лични коментари, немалко хора изразиха пред мен усещането си, че в България няма съществена разлика между младото и старото поколения по отношение готовността да четат описания на секс, когато тези описания са елегантно и достоверно вписани в любовната история.

Писането, изгубено из света

Автор: Тим Паркс

Всяка година аз изпращам на обмен в Ангиля част от италианските си студенти, участващи в магистърската програма по превод в университета IULM, Милано. Преди години те участваха в общи курсове по английска и американска литература; по-късно това беше пост-колониална литература; днес вече те учат „световна литература“. Ако се разглеждат реалните лекционни списъци, които варират надлъж и нашир хронологически и географски – от Епоса за Гилгамеш до Ърнест Хемингуей, от Сказанието за Генджи до Хорхе Луис Борхес, то вече е трудно да се каже как изобщо е възможно да се изгради някакво усещане за контекст около отделните произведения. Или по-скоро, че единствено релевантният контекст тук е цялото човечество, планетата Земя, някъде около 5000 години след началото на историята. Акцентът ще бъде върху същественото и универсалното, а не толкова върху местното и случайното; подтекстът, както настоява Дейвид Шийлдс в една скорошна полемика върху съвременната литература в Little Star е, че „всеки човек съдържа в себе си цялото човешко състояние“.

Но дали той наистина го прави? Или пък тя?

Моето участие в споменатия по-горе обмен е да обучавам студенти от Англия, изучаващи или практикуващи творческо писане. Те също се движат в един интернационален свят, както свидетелства идването им в Италия, за да работят с мен. Те също са слушали курсове по световна литература, или поне по пост-колониална литература. Познати са им големите международни имена – Кундера, Памук, Еко, Варгас Льоса, Рот, Мураками; те знаят кой е спечелил Нобел, кой международната награда Ман Букър, кой Пулицър. Но колкото и вълнуващо да е всичко това, никое от тези четива не е особено полезно за тях. Памук например може и да предлага силно усещане за място, но то е все повече адресирано към хората извън Турция, отколкото към самите турци; трябва ли младият английски автор също да говори за Англия на една чужда аудитория? Рот, напротив, е дълбоко ангажиран в американския свят; той приканва младия писател към вече обичайния втори живот, който днес имат повечето граждани на света – като пасивни наблюдатели на американската култура: един свят, който често има само малко или изобщо нищо общо с ежедневието по други места. В Европа днес човек чете все по- и по-малко за непосредственото обкръжение, в което живее. Помагайки на младите писатели в борбата им за намиране на глас, който да чувстват като свой собствен, на стил, който може да напои писането им с усещане за необходимост и неотложност, аз непрекъснато съм подложен на напомнянето за това що е, или е бил, литературният канон, и на какви цели служи той.

За повечето от нас, наборът от поведенчески стереотипи, които ние наричаме личност или Аз, се оформя първоначално в семейство, състоящо се от трима, четирима или пет души, които се развиват в него, докато бъдат изложени на влиянието на по-големи светове – училището и, може би на тийнейджърска възраст, нашето градче, нашата страна. Богатството на нашите отделни индивидуалности е мярка за сложността на отношенията, които ни поддържат. Някоя дума, произнесена у дома или в училище, може да бъде наситена с нюанси и споделено познание по начини, за които е малко вероятно да се получат при случайна размяна на думи на някоя гара или летище, колкото и пленително и привлекателно да изглежда инак срещата с някой компаньон по време на пътешествие. Това не е аргумент в полза на стоенето в къщи, а само в полза на притежаването на такова „в къщи“, от което човек да потегля.

Една от функциите на канона или националната традиция винаги е била да предоставят някаква позната група от текстове, простиращи се от миналото до настоящето, основополагащи за собствената общност, вътре в които писателят да може да утвърди собствената си позиция, обозначавайки приликите и разликите между него и авторите около и преди него. Нюансите са по-изразителни от абсолютното новаторство; колкото повече са приликите, толкова по-важни ще бъдат разликите, които са налице. Следователно, за един млад английски писател ще бъде по-полезно да си изгради познание за, да речем, Ивлин Уо, Елизабет Бауън, Антъни Пауъл, Барабра Пим, заедно с авторите, от които те са черпили, и със следващите поколения, които пък на свой ред те са вдъхновявали, отколкото да смесва примерно Чинуа Ачебе с Примо Леви. Това, разбира се, не е някакъв вид разсъждение върху значимостта на тези автори – то просто е наблюдение, констатиращо, че голяма част от моите студенти са чели толкова разпиляно, че имат само слаба представа за корпуса от текстове, съставящи собствената им култура, в която да могат да поставят писането си.

Не е вярно, както се твърди от мнозина, че всички хора, изучаващи творческо писане, създават подобни едни на други или еднакво безвкусни текстове. Това изобщо не отговаря на собствения ми опит. Но при цялото разнообразие все пак са налице две широки тенденции; позволете ми да ви дам примери за две крайности. Един от моите студенти пише исторически литературен трилър, поставен в Монголската империя от 13-ти век. Той е талантлив и извършва проучванията си добре; знае как да създава разказен ритъм, как да смесва диалог и описание, да поддържа историята в движение и да затяга напрежението. И все пак единствено в моментите, в които той описва как неговият воин-герой е унижаван от съпругата си или изпитва влечение към вдовицата на сина си, аз внезапно чувствам, че тук ще се случи нещо истински интересно, нещо, което има значение за автора. Този измъчена и второстепенна сюжетна линия съществува напълно независимо от всякаква амбиция или историческо изследване, заложени при планирането на книгата, и би могла да оформи ядрото на някаква напълно различна книга, от вид, за който английската традиция предлага няколко различни модели. Но при разказа на моя студент тя рискува да дерайлира по-важния локомотив на голямата сага. Той следователно я изхвърля и се придържа към плана си, описвайки величави актове, изпълнени с разрушения и ярки битки. Аз съм доста сигурен, че от него ще стане добър издател.

В отсрещната противоположност, един друг мой студент се опитва да пише за това какво означава да бъдеш част от конкретно семейство и група от приятели, в конкретно място от днешна Англия. Той има сюжет; младият герой се заразява от СПИН по време на случайна пиянска изневяра към жената, която изглежда избрана от съдбата да стане негова съпруга. Романът очертава пренареждането на мрежа от връзки и отношения, докато героят и хората около него много бавно се научават да приемат и живеят с неговата изменена реалност. Изключително конкретните начини на говорене сред приятелите и семейството са решаващи при установяването на общността, нейната жизненост и съпротива срещу промяната. Тук една промяна в начина, по който двама души се обръщат един към друг, придобива голямо значение и острота. В резултат на това книгата, ако изобщо някога бъде публикувана, ще има много по-голямо значение за хора, които са в състояние да разпознаят тези разговорни навици и да се чувстват у дома си при тях. Проблемът на този млад автор е, че въпреки отличния слух и изтънчената памет за особеностите на речта, той не осъзнава диапазона от възможни модели, които биха могли да му помогнат да структурира материала си и да разпредели темпото по-добре. Прекарвам много време с него, предлагайки му за четене различни книги и пиеси, стари и нови, и най-често английски, в които са описани подобни представяния и драми.

В полемиката си срещу традиционния роман, или по-скоро срещу ония, които продължават да го пишат (самият той вярва, че този роман е изгубил валидността си), Дейвид Шийлдс често обръща вниманието ни към фрагментарния характер и ускореното темпо на модерния живот, както и към видимостта на съвременните медии – особено блоговете, Фейсбук и т. н. Той свързва всичко това с една обща нетърпеливост да се чете най-вече онова, което е непосредствено настоящо и „вярно“ или поне „документално“, в предпочитание пред традиционната литература. „Най-важното нещо, с което трябва да се справи един интелектуално взискателен автор“, казва ни той, „е маргинализацията на литературата от технологически по-изтънчени, а следователно и по-вътрешни, форми“.

Самият аз намирам трудно да схвана по какъв начин технологическата изтънченост е нещо по необходимост по-вътрешно, по-съществено. Вътрешностите са вътрешни, те са старото примитивно лоно: тази болка, това удоволствие, сега. В същото време аз споделям умората на Шийлдс от романи, които, колкото и елегантни и интелигентни да са, изглеждат така, сякаш се опитват преди всичко друго да извършат необходимата подготовка, да оформят пакета, който ще ги изведе до видимост на световната сцена, или поне до комерсиален успех (двете неща са почти едно и също).

Ако съществува някакъв проблем с романа изобщо – а аз съм съгласен със Шийлдс, че такъв проблем съществува – той е не в това, че романът не участва в модерните технологии, не може да говори за тях или не е обвързан с тях; само за секунди аз мога да снема на Киндъла си роман, изграден изцяло от е-мейли и СМС-и. Може би проблемът е по-скоро в бавното отслабване на собственото ни чувство за принадлежност към едно общество със съотнасящи се и конкуриращи се едни с други визии за света, към който ние добавяме собствените си разказни приноси; всичко това бива заменено от автора, който посещава курсове, в които да се научи как да изгражда продукт с универсална привлекателност, нещо, което може да се носи из световния микс, а не да се влее в непосредствения опит на хората от собствената му култура. Този пакет може и да функционира за някои хора (аз вярвам, че разказът на моя студент за драматичните поврати в Монголската империя ще проработи за множество читатели); пакетът си има свои собствени интелектуални идеи и универсални въпроси. Но той не ни ангажира дълбоко, както според мен работата на другия ми студент би могла, ако само той успее да я свърши добре. И това е въпрос не просто на поставяне на действието в книгата у дома или в чужбина, а на това тя да произлиза от въпроси, които са истински важни за писателя и културата, в която той работи.

Когато след шест месеца моите италиански студенти се завърнат от Англия, те ще трябва да подготвят курсовите си работи – обикновено превод на някой съвременен английски роман, плюс съпровождащ го анализ. И за всичко това – така ще им кажа аз – световната литература не може да им бъде много от помощ. Сега те трябва да четат колкото се може повече съвременни италиански произведения – художествена литература или документалистика, журналистика или есеистика, каквото и да е; защото те трябва да преведат и въведат романа, над който работят, именно в матрицата на тази непосредствена местна и настояща реалност, с нейните идеи, истории и дебати. Защото именно в тази ограничена национална среда, в днешна Италия, творбата трябва да намери мястото и смисъла си.

Източник

Тим Паркс (род. 1954) е британски писател. Образован в Кеймбридж и Харвард, той е автор на 16 романа и множество статии и критически текстове за издания като The New Yorker и New York Review of Books. Тим Паркс живее във Верона, Италия.

Просто ги премахнете, мой човек

Автор: Томас Хютлин

Ян Дилей е един от най-успешните поп музиканти в Германия. Подобно на много други негови колеги-артисти, той се чувства застрашен от призива на Пиратската партия за легализация на сайтовете за обмяна на музика като Pirate Bay. Дилей се тревожи, че музикантите вече няма да са в състояние да печелят пари, ако работата им се раздава безплатно чрез Интернет.

Дилей, на 35 години, е роден в Хамбург и последните му два албума се издигнаха до върховете на германските класации. Лауер, на 27, е член на регионалния парламент в Берлин говорител по културните въпроси на парламентарната група на Пиратската партия.

Шпигел: Господин Лауер, Пиратската партия иска легализация на сайтовете за обмяна на музика. Това би означавало, че хората няма повече да плащат и цент за песните на Ян Дилей. Как ще му обясните факта, че очевидно считате работата му за непритежаваща стойност?

Лауер: Аз не казвам, че работата му не притежава стойност. Ние от Пиратската партия просто казваме, че няма смисъл да се криминализира обмяната на музика чрез Интернет. Говорим за 15-годишни хора, които почти нямат собствени пари. Ян, сигурно имате достатъчно въображение, за да си представите, че някой 15-годишен, който днес снема албума ви безплатно или гледа нещо ваше по Ютюб, ще си каже, „Ок, това е добра музика. Някой ден, когато имам пари, ще си купя диска или ще отида на концерт на Ян Дилей“.

Дилей: Така ли? Това е смешно. Продажбите на дискове намаляха почти наполовина през последното десетилетие. А сега идва някой от Пиратската партия и ми казва, че това било реклама за музикантите! Знам, че много от 15-годишните нямат пари, но това е странен аргумент. Ако някой 15-годишен открадне бутилка водка от супермаркета, трябва ли да кажем, че това е ОК, защото хлапето нямало пари?

Лауер: Има пазар за потребители, които плащат пари за културни стоки. Но парите се разпределят по друг начин в Интернет. Непознатите артисти получават шанс да бъдат забелязани по начин, който никога не би бил възможен при класическата система на музикалните компании. Предлагането и търсенето днес регулират пазара директно.

Шпигел: Как?

Лауер: Понеже артистите получават пари от потребителите чрез системи за директно плащане, продажби от онлайн-сайтове и концерти. Онова, което не работи вече, е старата система между артистите, марките и потребителите. Разбирам, че това дразни хората, но такава е реалността. Свиквайте с нея!

Дилей: Със сигурност няма да свикна с нея – защото вие искате да отстраните всички наши авторски права.

Лауер: Разбира се, че артистите трябва да запазят авторските си права. Ние не искаме те да обедняват. Всичко, което казваме е, че ако притежателят на авторското право подписва договор с дистрибутор, то дистрибуторът трябва да получи право на изключително ползване на правата за най-много 25 години. Във вашия случай, Ян, това би означавало, че ако подпишете договор с Universal, те ще имат право на ползване за максимум 25 години – и то само за продажбените канали, познати по времето, в което е сключван договорът. Това засилва позицията ви като артист.

Дилей: Мисля, че е време да обясня някои неща на вас, пиратите. Голяма част от онова, което казвате, се основава на опасни полуистини. Вие скърпвате мненията си от различни блог-постове и статии от Уикипедия, но никой от вас не е имал работа с музикалната индустрия през последните 20 години, нито като артист, нито като купувач. Вие винаги считате, че музикалните компании са лошите, но това е клише. Онова, което винаги забравяте, е цялата инфраструктура, свързана с всичко това: фирми, произвеждащи видеоклипове, студиа и доставчици, които постепенно измират през последните десет години.

Лауер: Деветдесет и пет процента от музикантите биха имали проблеми с печеленето на пари дори и ако Интернет или Пиратската партия не биха съществували. Дискусията около авторското право съсредоточава вниманието върху условията, при които работят повечето артисти. През миналата година музикантите, регистрирани при немскатаKünstlersozialkasse (застрахователната система за артистите в Германия), са спечелили средно около 12.000 евро.

Дилей: Извинете, наистина ли се опитвате сега да се представите като предполагаемите защитници на зле платените артисти?

Лауер: Просто искам да развенчая твърдението, че Пиратската партия се опитва да остави без работа притежателите на авторски права. Ние желаем авторските права да си останат при техните собственици. Онова, което искаме да променим, са правилата, касаещи притежателите на авторски права и техните дистрибутори.

Дйлей: В никакъв случай, човеко. Моля не променяйте никакви правила. Онова, за което говорите сега е нещо, което артистите договарят с музикалната си фирма. Ако имат лош адвокат, ще получат лош договор. Ако музиката им е лоша, ще отпаднат. Ако правят добра музика, имат и по-добър шанс, тъй като хората ще искат да ги наемат при всички случаи. Не е ваша работа какви договори подписват артистите.

Лауер: Въпросът е в това как свързвате едни с други артистите и потребителите.

Дилей: Не. Не можете. Защото между двете страни винаги се намират дистрибуторите, с други думи музикалните компании, които вие винаги клепате. А ние имаме нужда от тях, защото правим музика и създаваме изкуство. Не можем да се занимаваме с това как нещата се продават, как се пишат сметките и как се защищават творбите. За това са ни необходими дистрибутори.

Лауер: Ние не искаме да премахнем дистрибуторите, но тяхната роля се променя.

Дилей: Вече в продължение на 10 години се оплаквам от това, че тукашната музикална индустрия не успя да създаде нещо подобно на iTunes. Те наистина изтърваха влака. Но както и да е, пропуските на музикалната индустрия не са причина да се легализират сайтовете за обмяна на музика. Макар че думата е погрешна. Звучи толкова безобидно. Всъщност нищо не се обменя. Моите песни се копират безплатно.

Лауер: Да, но имаме население, което използва тези сайтове. Ето защо ние казваме „да“ на сайтовете за обмен на файлове. Въпросът е как да подходим към всичко това. Трябва ли да обявим за престъпници мнозинството от младите хора, например с правилото за „двата удара“ или „трите удара“, което се дискутира в момента, и при което достъпът на хората до Интернет ще се блокира ако действат незаконно два или три пъти? Дискутират се забрани върху Интернет. Има и достатъчно много адвокати, които изпращат глоби от по 1.500 и повече евро.

Дилей: Най-после да се съгласим по нещо. Тези глоби са като удар с тояга през устата всеки път, когато ви хванат, че дъвчете дъвка. Това само поражда омраза срещу музикалната индустрия. Това е един нечестен бизнес модел, измислен от няколко адвокати като начин за извличане на печалби, всъщност цели състояния, от ситуацията, в която се намират артистите и музикалните компании. Те дори са наели нископлатени работници, които издирват съответните IP-адреси срещу заплащане от 5 евро на час.

Шпигел: А събраните глоби наистина ли се изплащат на артистите?

Дилей: Колкото и да е неудобно, аз наистина открих такова перо в последния преглед на доходите ми. Не искам тези пари и ги давам за благотворителни цели. Но си мисля, че сигурно има групи и музикални компании, които печелят много пари по този начин.

Лауер: Изискванията за плащане обикновено са съпровождани от клаузи, които ще предизвикат истински хаос. Ако подпишете някое от тези споразумения, вие се задължавате да платите глоба до 250.000 евро следващия път, когато ви хванат. Ние казваме, че няма защо да се тревожим от сайтовете за обмяна на файлове, защото има много други начини, по които може да се плаща на музикантите.

Шпигел: Но какво би платил някой 15-годишен за нещо, което може да получи безплатно? Онова, което вие предлагате, е някаква благотворителна система.

Лауер: Не разбирате ли? Няма как да се отървете от сайтовете за снемане на файлове.

Дилей: Разбира се, че може. Просто ги премахнете, мой човек

Лауер: Но как можете да изключите мрежа от типа „участник-до-участник“ (peer-to-peer), разпределена сред хиляди сървъри, без да проведете някакъв вид дълбока инспекция на отделните пакети информация?

Дилей: Какво беше това?

Лауер: Искам да кажа, как можете да изключите някоя от тези мрежи без масивна намеса в самата структура на цялата система? Например песента на Ян Дилей „Ясно“, която аз намирам страхотна, макар че обикновено не слушам този вид музика…

Дилей: Ами то и аз не ви слушам вас, момчета.

Лауер: Сега имам тази песен на твърдия си диск. Ако отворя програма за торенти, всеки може да снеме тази песен от компютъра ми. Така компютрите копират файлове. Една инстанция, която би искала да направи това невъзможно, би трябвало да преглежда всеки пакет данни, които моят компютър предоставя, за да определи какво се изпраща навън и навътре: дали става дума за музикално парче от Ян или за любовно писмо до приятелката ми? От обществена гледна точка е по-лесно да се легализират сайтовете за обмяна на музика, отколкото да се изгради инфраструктура за всеобщо наблюдение.

Дилей: Уебсайтове като Megaupload на Ким Шмитц или kino. to бяха затворени.

Лауер: Това не са сайтове за обмяна на файлове. По тези сайтове се качват музика и филми, а те печелят пари от реклами на порнография. Това е рекет. Сайтовете за обмен на торент-файлове функционират другояче. На компютъра си аз снемам само един торент-файл. Това не е самата песен или филм, а само информация за това къде те могат да бъдат намерени. По принцип това е нещо като телефонен указател. Програмата претърсва всички компютри и сървъри, по които може да се намери музикалния файл, и копира информацията на компютъра ми. В същото време моят компютър прави музикалния файл достъпен за други компютри.

Дилей: И вие смятате, че това е ОК?

Лауер: Сайтове за обмен на файлове като Pirate Bay съдържат неща, които дори не мога да си купя по легален начин. В момента гледам американската анимационна серия Family Guy. Не мога да снема най-новите епизоди от iTunes, така че отивам на Pirate Bay, където мога да си намеря записи на английски от американската телевизия. Сайтовете за обмен на файлове дават възможност на хората да обменят културни стоки. Това помага на неизвестните артисти да разпространяват нещата си.

Дилей: Ким Шмитц вършеше същото с Megaupload. Не можете да използвате този аргумент.

Лауер: Но зад това се криеше търговски интерес.

Дилей: Сайтовете за обмен на файлове като Pirate Bay също съдържат реклами. Защо едното е ОК, а другото не?

Лауер: Pirate Bay е машина за търсене на торенти. Megaupload и kino. to предоставят достъп до файлове, с което правят пари.

Дилей: Не. Файловете и там са безплатни.

Лауер: Но kino. to е комерсиална услуга, защото съдържа рекламни банери.

Дилей: Същото правят и вашите сайтове за торенти. Все още не сте отговорили на въпроса ми.

Лауер: Добре. Тук ме изловихте.

Дилей: В интерес на истината, излових ви по повечето въпроси, които дискутирахме досега. Не искам да бъда гаден, но като се изключи въпроса с авторските права, всичко това с Пиратската партия изглежда така, сякаш някой се разхожда наоколо и разправя, „Ей! Ние сме партия, която иска безплатен шоколад за всички.“ Няколко души, които не гласуват, може би ще кажат „Страхотно! Безплатен шоколад! Ей това е политика за мен.“ Но всъщност имате ли някакви решения, момчета? Разбирате ли изобщо за какво говорите? Вярвам ви, когато казвате, че разбирате от компютри. Но това е всичко.

Лауер: Поне правим предложения.

Дилей: Както кажете, мой човек. Мога да направя на парцали всички предложения, които направихте дотук. Искате ли сега да чуете някои от моите предложения?

Лауер: Да.

Дилей: От една страна вие казвате, че хлапетата, които снемат музика или филми чрез Pirate Bay или kino. to не трябва да бъдат криминализирани. Съгласен съм. Но ако човек открадне Лего от някой магазин и го хванат, ще бъде глобен. Такива са нещата. Аз винаги съм ползвал градския транспорт без да плащам. Ако ме хванат, си плащам глобата от 60 евро и това е. Ако свалиш някой филм за Суперман и те хванат, също трябва да платиш 60 евро. Тези пари няма да се дават на водещите музиканти, а на ония, които страдат поради цялото това снемане. Аз например не трябва да получавам нищо от това.

Шпигел: Искате да кажете, че хората трябва да се опитват да крадат от вас, но да гледат да не бъдат хванати?

Дилей: Да. Не съм Ларс Улрих от Металика, който постоянно говори, че краденето било тъпо. Аз съм хип-хопър. Ние боядисваме влакове нощно време! Ние крадем музика и я използваме, за да правим друга музика! Това е нашето изкуство.

Шпигел: И все пак настоявате да се придържаме към основни граждански принципи? „Моля платете ако искате нещо от мен.“

Дилей: Не ме интересува дали всичката тъпа музика се снема чрез Интернет, но искам хората да плащат за добрите неща, в които артистите наистина са вложили сърцата си. И не мисля, че е тъпо да се каже това публично.

Шпигел: Изглежда, че артистите се страхуват именно от това: да изглеждат тъпи защото настояват, че незаконното копиране трябва да бъде прекратено.

Дилей: Хей, аз смятам, че това е пъзливо. Вместо това те трябва да се тревожат да не правят тъпа музика.

Шпигел: Музикантът от Берлин Свен Регенер подхвана отново дебата за авторските права и Пиратската партия в едно свое радиоинтервю. Освен това той каза, че много артисти не смеят да кажат открито това, което мислят.

Дилей: Мисля, че тирадата на Регенер беше отлична, но не разбирам защо се безпокои от това, че поведението му може да се възприеме като тъпо.

Шпигел: Може би има право. Поп-сцената винаги е била критична към капитализма. Ето защо е трудно да се каже, „Искам хората да плащат.“

Дилей: Не мисля, че поп-изкуството е антикапиталистическо само по себе си. Хип-хопът със сигурност не е.

Лауер: Когато чух Регенер си помислих, че искането да се забранят сайтовете за обмен на файлове е като искане да се забрани гравитацията. Самите ние извличаме исканията си от реалностите на мрежата. За нас те са като природни закони. Ето защо вие и много други хора изпитвате трудности при опита да ни разберете.

Шпигел: Ние изпитваме трудности да разберем защо вие, Пиратската партия, защищавате една напълно несправедлива, безплатна култура на мрежата. Вие казвате, че музиката, филмите и дори журналистическите статии трябва да бъдат безплатни.

Лауер: Ние търсим решения, включително и относно това как да се заплаща интелектуалната собственост. Ако един музикант има идея за диск, той може да я публикува в мрежата и да попита кой би искал да плати за това.

Дилей: А след това да пусне наоколо шапката, така ли? Това може да функционира само ако въпросният артист вече е добре познат. Но как непознатите артисти да получат пари за идея? Забрави го!

Лауер: Сори. Трябва да експериментираме малко що се отнася до моделите за онлайн-заплащане. Ако всяко предложение просто се отхвърля, няма защо изобщо да говорим. Разбира се, че понякога правим грешки, друг път не знаем нещо, но се надявам, че хората все пак разбират, че ние се занимаваме с въпроса за авторското право и условията, при които творците създават работите си. Между другото, тук не става дума за крадене. Ако ви открадна шапката, Ян, нея я няма. Ако копирам някоя от песните ви онлайн, тя все още е там.

Дилей: Песента все още е там, но музикантът, който я е създал, няма да има възможност да запише друга, защото не е спечелил никакви пари с първата. Така че вие реално лишавате хората от нещо. Моята собствена творческа история е пример за това. Започнах да правя музика на 15-годишна възраст, когато още бях в училище. След това изкарах задължителната си гражданска служба (като съзнателен противник на бившата задължителна военна служба в Германия) и продължих да правя музика, защото нещата вървяха добре. Започнах да следвам, но внезапно имах хит и нямах повече време за следването. С други думи, за да се изразя директно, продължих да правя музика, защото по онова време нямаше Интернет. Ако хората биха могли да снемат музиката ми безплатно, щях да престана. Може би вместо това щях да следвам право или икономика, или сега щях да бъда наркоман.

Шпигел: Можете ли вие, музикантите, да живеете от продажби на дискове в наши дни?

Дилей: Не ако, като мен, цените висококачествени продукции и скъпи видеоклипове. Днес музикантите печелят парите си от шоута на живо, от търговия с техни стоки или като правят реклама. Продадох 100.000 броя от последния си албум, тоест направих златен албум, но въпреки това изгубих пари от него.

Лауер: Защо?

Дилей: В наши дни вече е достатъчно да продадеш 10.000 броя седмично в някоя по-бавна седмица, за да стене песента ти номер 1 в немските класации. Преди 15 години за такова нещо щяха да са необходими няколко пъти по-големи продажби. Но разходите за маркетинг нарастват постоянно. Музикалните компании инвестират много пари, но по-голямата част от тях се удържа от моите продажби. Това не ми оставя много, особено ако правя скъпи видеоклипове. Така че реално трябва да правя платинени дискове – тоест да продавам по 200.000 екземпляра – за да спечеля нещо в края на краищата.

Лауер: Продавате ли музика чрез iTunes?

Дилей: Разбира се, но получавам само 15% от цената на песента (средно 99 цента), и трябва да плащам на музикантите и продуцентите си. Това е виц.

Лауер: Виждате ли?

Дилей: Но вие все пак си заслужихте глоба от 1500 евро.

Лауер: Какво?

Дилей: Признахте, че сте снемали Family Guy от Pirate Bay. Това ще ви струва нещо.

Шпигел: Господин Лауер, господин Дилей, благодарим ви за интервюто.

Източник

Томас Хютлин е немски журналист и редовен кореспондент на Шпигел. Той живее в Берлин и Лондон.

Коментари (1)

- 29-04-2012|geg – …

„…Аз винаги съм ползвал градския транспорт без да плащам…“

Просто ги премахнете, мой човек

Кое? Градския транспорт ли?

„Многоликият столичанин“ на Владимир Свинтила

Автор: Христо Блажев

София – непознатата

Работих върху „Многоликият столичанин“ успоредно с четенето на „Картата на времето“ на Феликс Палма и не можех да не направя сравнение кой притежава истинска машина на времето, и то в главата си – Владимир Свинтила пунктуално е запомнил безкрайно много детайли от своето детство и през неговото перо като феникс се появява стара София – разкъсана между царското безвремие и хаоса на строежа на новото социалистическо общество.

По страниците шестват безумни персонажи, които са толкова невероятни, че няма как да не сме сигурни в тяхната реалност – никое въображение не може да измисли всички тези спомени и събития. Царска София е една потъваща столица, която подготвя почвата за комунизма, без да цели това – разложението е по всички слоеве, властва повсеместната деградация, отразена в издигането на мижитурки и нищожества. Както самият Свинтила казва за книгата си: „Тя е картина на едно общество в криза, криза икономическа, политическа, социална, но преди всичко духовна – кризата, която отвори вратите на комунизма“.

Но онази София не е много различна от днешната – паралели изникват отвсякъде. Вместо да преразказвам, ще отстъпя крачка встрани и ще оставя Свинтила да ви разкаже…

Ето, например страстта към селф-хелп литература, достъпен път към богатството за всеки:

Но малкият буржоа не се предава. Той почва да чете едни тънки книжки, които намира по антикварите и дребните книжари, едни тънки зелени, сини и червени книжки, издавани все около Севлиево, Велико Търново, Ботевград в малки печатници със странни наименования: „Селянин“, „Братство“, „Духовен живот“, „Лаура“. В тези книжки се разказва как да тренираме волята си и да станем господари на съдбата си. Дребният буржоа чете…

Бащицата-лидер на нацията. Ако замените първото име в този откъс, ще се получи потискащо съвременна ситуация.

Борис III е върховният готвач на цялата яхния. За него вече няма нито гений, нито талант, нито каквото и да било. Поетите, учените, музикантите? Борис III е открил, че може да мине и без тях. Той е открил, че е възможен и един живот без интелекта. Царят не е написал своята „Утопия“, но България, тъй както я устройва той, е неговото съчинение. Той прави политика без политици, наука без учени, изкуство без поети, живопис без художници, общество без общественост. Само неговите полицаи са истински полицаи, и неговите офицери – истински офицери.

Мръсотията също е непреходно явление, макар все пак да имаме известен напредък. Май.

София бе мръсен град и улиците бяха мръсни. Блокът, който беше на власт, не се грижеше за чистотата на града, защото „блокарите сами са мръсници“ и „мърсотията не им пречи“. Всеки дом имаше „сандък за смет“ от дърво или от железобетон, където се изсипваше боклука. Боклукчиите идваха един път месечно да го приберат. Те го товареха с лопати на боклуджйската кола и никога не го прибираха напълно. Оставяха боклук „за късмет“. И боклукчийските сандъци „миришеха на мъртвец“.

Бюрокрацията не е създание на комунизма, въпреки клетвите в тази посока. Тя просто стои и го чака.

Така възникваше този чудовищен чиновнически апарат, който щеше да стане костна система на комунизма. Комунистите го намериха готов: и като структури, и като манталитет. Трябваше само да го оглавят. Там подчинението отдавна бе станало „народна песен“.

Бюрокрацията обезпечаваше себе си. Дебелогъзите администратори, царските слуги бяха предвидливи за своите заплати. Те данъци не плащаха, понеже нямаха никаква дейност – те имаха само данък сгради, който при тях бе винаги нисък, тъй като апарата бе в ръцете им и на тяхното недвижимо имущество се слагаше нищожна „емлячна оценка“, въз основа на която се изчислява данъка.

Софийските общинари бяха страшни за дребните съществувания. Дори и в клуба „Пикуик“ няма описани такива престъпни чиновнически типове. Това бяха гадни, жълти лица, на хора, които не познават чистия въздух, плешиви темета, жълти от тютюн мустаци, мошенически усмивки, излъскани ръкави на саката, защото и тия хиени работеха за ниски заплати и съществуваха само от подкупа, който се равняваше на истински грабеж.

Комерсиализмът и разнебитеното образование:

В онова общество на вечното гонене на „гологана“, на „парата“, от заран до вечер много късно се образуваха личностните характеристики, личностните качества, а следователно и стремежи. В слоевете на дребната буржоазия сред малките съществувания личността бе по принцип отречена. Учениците се мотивираха да работят с бой: шамари в училище, „дървен господ“ (най-сигурната педагогика!) вкъщи. Гимназистът в повечето случаи бе разновидност на идиот. Остриган „четири нули“, с неравен, ръбат череп, вечните скруфули, следен от домашните и от полицията като потенциален враг на обществото, тъпкан от допотопни учители, които често отдавна бяха забравили cпeциалността си (поради нищожните заплати, вечната мизерия и морето грижи), той зубреше с еднаква нерадост кристалографията и дескриптивната, латинския и старобългарския. Атмосферата в гимназиите бе такава: мразеха се всички предмети, мразеха се всички учители, мразеха се всички училищни празници и всичко, свързано с училището. Мразеха се безкрайните маршировки пред Гергьовден и пред „Кирил и Методи“, мразеха се самите манифестации. Всички учители се наричаха по прякор и рядко, много рядко към някого се проявяваше дълбоко уважение поради неговата човечност и разбиране.

Заемите около шията на обикновения човек:

До каква степен тогава софиянци (дребните съществувания) бяха закъсали стана ясно при ликвидиране на попурярните банки. Към тях общо дребните съществувания и след „национализацията“ продължаваха да дължат около девет милиарда лева.

По статистика тогава в София живеят около сто хиляди семейства. Това прави средно на семейство по деветдесет хиляди. Като се извадят работниците, които не са ползвали никога никакви кредити и дребната буржоазия, които съумяваше да изплати своите, на всяко семейство от дребните се падат по двеста хиляди лева „недобори“. И това е най-доброто доказателство за безумието на тази икономическа политика, за пълната несъстоятелност на българския етатизъм, който бе създал над сто и четири монопола (в „Храноизнос“ и БЗК банка) и бе предал огромна част от обмена в ръцете на царската бюрокрация, която тлъстееше, без да произвежда.

Вечното натякване, че комунизмът „убива“ вярата, има безспорно право, но май това не е цялата истина..

Известно, че много учители са свързани с полицията и дават сведения за поведението и манталитета на свои ученици. Известно е също така, че свещениците докладват в полицията данни, добити при светата изповед. Това пък е главната причина за отдръпването на дребните съществувания от черквата.

Помня такива случаи.

Казвам аз на свещеника, че черквата, ако е народна, ако е черква, ще вземе страната на слабите, ще сплаши, ще озапти силните, които много почнаха да вилнеят. Нали е Христова църква, нали се бори за правдата Христова? Той ми отвърна, че правдата се добива чрез търпението. Тогава аз му казах: „Отец, аз няма да идвам повече на богослужение“. А светиня му ми казва: „Както желаеш“. Не се трогна от моето скъсване.

Мисля, че точно през 30-те години почна масовото отдръпване на дребните съществувания от църквата. Свещеничеството само оскверни своя сан. Но това бяха хора, които май въобще не се интересуваха от религиозния живот. Пълни ли са или празни черквите, за тях нямаше значение. Те получаваха като държавни чиновници заплати от бюджета.

Банковите измами са се променили само по мащаб и сложност, не и по наглост:

През лятото, в най-голямата жега, когато търговците са си отпуснали телесата във Варна, а селяните търчат по хармана, във в. „Утро“, непременно на втора и трета страница, които са ужасно зацапани, винаги макулатури, с най-ситен шрифт, наречен „диамант“, се появява съобщение от Министерството на финансите, че от 1 август или септември излиза от употреба емисия банкноти, примерно от 1929 г., по пет хиляди лева и по хиляда лева.

Когато хищните адвокати видят, че макулатурите са такива, та въобще не могат да бъдат прочетени, те отиват в самата печатница и там намират чист брой срещу по-голяма сума. Новината за излизането на емисията те не разпространяват току-така. Звънят на клиентите си: „Господин Иванов, срещу петстотин лева ще получите много ценен съвет“. Господин Иванов „не гризка трици“ – той знае, че зад предложението стои нещо може би съдбоносно. И приема веднага. Като плати за съобщението, господин Иванов не го разпространява: той е платил, как да го даде другиму безплатно?

На 1 септември селяните, които са тичали по хармана, ще „пият чаша студена вода“. Парите във възглавниците отиват на вятъра. С такъв един „удар“ се укрепваше държавния бюджет.

Престъпното е, че банките – и знаменитите народни, популярни банки – направо се подиграват със своите спестители. Два дена преди емисията да излезе от обръщение, ако теглиш пари, те ти дават от излизащата емисия. Един наш познат, енергичен и „гарезлия“, отива да тегли пари. Той обаче знае за емисиите. Касиерът му брои само от излизащите емисии. Тогава нашият познат без обяснение почва да бие касиера с бастуна си. Окървави го и го свали на земята. Полицията го спаси. Касиерът и банката не го съдиха, защото се уплашиха от скандала. Но други случаи минаваха гладко. Както ми разказваше много по-късно Христо Д. Бързицав, така била измамена майка му. В деня на излизането на емисията тя отива да тегли пари за покупка на апартамент – четиристотин и петдесет хиляди, сума огромна за времето. На следващия ден тя няма един лев – всичко това е хартия. И това не сe третираше като измама.

Да не забравим и хубавите неща, и те не са малко, но май повече ми се набиха в главата лошите:

В кафеджийския занаят, казваха, пак си имало онези познати степени – чирак, калфа, майстор. И тук опоясвали майсторите. И тук учели занаята дълго време. Майсторът сам печел кафето, чиракът го смилал, калфата го варел под надзора на майстора. Кафето още го вареха в горещ пясък, поставен върху мангала. По време на варенето три пъти се доливаше студена вода преди кипване. И всяко кафе се вареше все още в отделно джезве. Когато го сервираше, келнерът се правеше, че го е изпуснал на масата. Чашата силно се разклащаше, но кафето не се разплискваше – „да стъпиш на него, дупка няма да стане“. Кафето бе велика работа!

Книгите, книгите!

Файтонджиите имаха много работа при дъжд. Когато бе топло и не валеше, те дремеха на капрата си или четяха „файтонджийски романи“: „Рокамбол“, „Мъртвите сибирски полета“, „Мостът на въздишките“, „Клетниците“, „Парижките потайности“, всички преведени и печатани в края или началото на века. Това бе причина вкъщи да бъде запретено четенето на романи. Когато по-нататък веднъж вуйчо ми ме свари да чета „Нана“ от Емил Зола, той бе дълбоко огорчен – как може внукът му, който е просветен човек и гимназист да чете „файтонджийски роман“? И никакви обяснения не помогнаха.

Романът бе прокълнат именно поради файтонджиите. И мама, ако четеше романи, тя го правеше малко скрито: „Детство и юношество“ от Толстой, „Мaдам Бовари“от Флобер, „Животът на жената“ и „Бел Ами“ от Мопасан.

Илюзорният тип предизвика цяла индустрия – издаването на художествени биографии в поредици. Той бе добре обзаведен с четиво. Господи, колко много хора, в колко много ергенски и момински стаи един рафт пъстрееше от художествени биографии. Собствениците на тези поредици изчитаха книгите с особено старание, водеха си бележки в тетрадки, подчертаваха върху страници, слагаха бележки.

Изключителна книга, която не може да бъде описана с едно ревю. Изрично препоръчвам.

Източник

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Коментари (5)

- 08-04-2012|Гост

Възсторгът на Христо Блажев ме очудва: как може на възрастта на която е да не е разбрал, че всяко обобщение е лъжа – истината е в нюансите, които са винаги противоречиви. Така е и с този текст на Владо Свинтила – напоен с отрицание на една отдалечена и обществено погледнато много интересна епоха от развитието на страната – имам предвид 30-те и първата половина от 40-те години. От текста излиза, че най-пагубния в новата българска история период – т. н. социализъм или комунизъм са закономерно продължение на предшестващото време. А то е пълно с позитивни резултати – в стопанския живот, в правосъдния ред, в културата…Намирам реакцията автора Блажев за доста невежествена и преднамерена. Приживе Владо Свинтила веднъж изрече по повод на нещо казано предния ден от него: „Моля ви, не ми вярвайте винаги – аз съм диагностиран като циклофреник и не отговарям за всичко, което съм изрекъл или написал“. Знам, че за някои това сега звучи като наклеветяване, но истината е, че аз много обичах разговорите с този ерудиран интелигент и очарователен събеседник… но без да му вярвам докрай.

- 21-04-2012|Георги Пейчинов – re:
Гост писа:

Възсторгът на Христо Блажев ме очудва: как може на възрастта на която е да не е разбрал, че всяко обобщение е лъжа – истината е в нюансите, които са винаги противоречиви. Така е и с този текст на Владо Свинтила – напоен с отрицание на една отдалечена и обществено погледнато много интересна епоха от развитието на страната – имам предвид 30-те и първата половина от 40-те години. От текста излиза, че най-пагубния в новата българска история период – т. н. социализъм или комунизъм са закономерно продължение на предшестващото време. А то е пълно с позитивни резултати – в стопанския живот, в правосъдния ред, в културата…Намирам реакцията автора Блажев за доста невежествена и преднамерена. Приживе Владо Свинтила веднъж изрече по повод на нещо казано предния ден от него: „Моля ви, не ми вярвайте винаги – аз съм диагностиран като циклофреник и не отговарям за всичко, което съм изрекъл или написал“. Знам, че за някои това сега звучи като наклеветяване, но истината е, че аз много обичах разговорите с този ерудиран интелигент и очарователен събеседник… но без да му вярвам докрай.

- 21-04-2012|Георги Пейчинов

Най-сигурно се вижда резултата в жизнения стандарт, а той е бил най-висок за България. Тогава ме били обявени за най-бързо развиващата се нация и са ни наричали „Швейцария на Балканите“. Останалото, както се казва, е от лукаваго…

- 23-05-2012|Таня

Мисля, че Вл. Свинтила е много точен в свидеделствата си. Авторитарният (безпартиен, царски) режим в България създава условия и благоприятства установяването на тоталитарен комунистически режим. Унищожен е авторитета на класическите политически партии, парламентаризма, създава се страхливо общество, на което е отнето и правото да се самоуправлява и още много последици…Но, за тази тема изглежда е още рано…

- 09-01-2013|Бл. Благоев

Прочитам материала с голямо закъснение. Въпреки голямото ми уважение към Свинтила, основната част от неговите обобщения е повече от спорна. С някои позиции съм съгласен. Искам да поясня, че сyм на възрастта на Свинтила и съм пряк свидетел на епохата. Той е прав в расъждениятя си за църквата, банковата практика, съществуването на бюрокрация преди комунизма. Но до тук. Не „потъващата“ царска София отваря врата на комунизма, не авторитарният режим създава условия за комунистическия режим (както пише Таня) Как не е ясно, че причината е съветската окупация и без нея за никакъв комунизъм нямаше да става дума. Защо още се търсят дяволите на върха на една игла? И при наши съседи имаше потъващи столици, но нямаха комунизъм. Днес нашият народ може да има силно остатъчно влияние от комунизма, но до 44 г. това не беше така.

Царят беше „бащица“, това е вярно, но 20-те и 30-те години бяха разцвет на художвственото ни творчество, на добра образователна система и ценностно книгоиздаване. Файтонджийски романи имаше, но това беше периферия без влияние. Примерите с Нана, Мопасан, Флобер дадени от Свинтила са просто спекулация. Авторът Блажев не може да не знае какво беше положението с книгоиздаването, ролята на издателства като Чипев и Хемус, библиотеките Мозайка, Златни зърна, Световни автори за повдигане на кулурата на народа. Биографиите, които бяха споменати имаха за автори Ст. Цвайг, А. Мороа, А. Троайа и много от тоз калибър за да се говори за тях с пренебрежение. А що се отнася до образованието, плесниците в клас бяха най-нехарактерното, винаги е имало учители за подигравка, но повечето бяха на високо уважение. Не зная какъв ученик е бил Свинтила, лека му пръст, но преди войната учителят като правило беше достолепна фигура, по-младото поколение си няма и представа за това. Само нека се вземе една христоматия от онова време и ще намерите там и за Есхил, и Калдерон и Достоевски и Вергилий, Рабле и т. н. и т. н., за които днешният зрелистник няма и понятие. Да не говорим за учебниците по история, география.

Така че успешния литературовед и критик Свинтила, като мемоарист да ме извинява, но си измисля. А и г-н Блажев го приема доста безкритично.

Не можеш да се учиш да четеш с Достоевски

Автор: Венцислав Занков

Г-н Занков, в Деня на труда 1 май раздавате за трети път учредения от вас Железен орден за съвременно изкуство. Как се вписва митът за българското трудолюбие в сферата на културата?

Въпросът не опира до това дали има трудолюбие, или не. Във всички сфери хората работят. Въпросът е каква е ефективността и какво произтича от тази работа. Както във всичко, и в изкуството голямата драма е, че трябва да се вложат огромни усилия и енергия, за да се реализира нещо минимално. Заради това мнозина предпочитат да правят по-лесни, по-бързи неща. Миналата година кандидатствах за субсидия по програма „Култура“ на Столичната община. Те ти дават по-малко пари от исканото и казват: „Решихме да дадем по-малко, но на повече хора.“ Това е логиката – гледаме да правим някакви неща с по-малко ресурс, защото така или иначе отнема много енергия.

Накратко, нисък е коефициентът на полезно действие…

Така мисля. Затова у нас не можеш да видиш изригвания в изкуството. Сега е модерно кампанийното, фестивалното. Отпускат се средства за стрийт артфестивали и подобни. Това са временни форми, които минават за една седмица, отчита се някаква дейност и че са се събрали еди-колко си човека, а след това не остава нищо. Докато отговорността сам да направиш нещо и то да остане е много по-голяма. Едно е да направиш пластика в центъра на града, която ще стои петдесет години или повече, друго е да събереш младежи на фестивал за една седмица. Дори този фестивал да е провал, бързо ще се забрави. Докато другото остава.

Какъв е българският културен пейзаж в момента?

Провинциален, с големи влияния от Виена. Особено в тази част от съвременното изкуство, която е свързана с концептуализиране, дискурсивност, социално влияние. Знаково. Това е модата сред младите.

Връчвате ордена „Венцислав Занков“ за трета година. Как се приема това отличие?

Първата година интересът беше голям, на втората – също. Сега обаче не съм много сигурен дали се върви нагоре. Имам чувството, че хората си мислят, че с тази идея правя пиар на себе си. А може и да си въобразявам.

В последните двайсет години към името ви непрекъснато лепят етикета „скандален“. Какво ви коства това да не сте анонимен?

Моята лична драма е, че колкото и да съм неанонимен, това не ми помага да живея от изкуство.

Това проблем на географията ли е – че живеете в България, а тук пазарът е малък…

Сигурно има значение, че пазарът е малък. Друг е въпросът има ли пазар изобщо. Но според мен условията навсякъде са сурови. Миналата година бях в Берлин – там пък са много маймуни на клона. Всеки иска да се изяви, има по 40 събития на ден, как да се откроиш? У нас можеш да се откроиш по-лесно, но сякаш няма защо. Да си професионален артист, значи да се издържаш от това. А за да живея, аз се занимавам и с други неща. Например преподавам. Излиза, че професията ми е хоби, любителска дейност…

В такъв случай как мотивирате студентите си в НБУ да се занимават с изкуство?

Не можеш да ги мотивираш. В тая глобална среда, в която има всичко, те, за да се съхранят като личности, са много консервативни. Странно е, че са абсолютно негативно настроени към т. нар. съвременно изкуство. За тях пърформансите са абсолютно фалшиво нещо. Изкуството трябва да засяга душата – това са техни думи. Като тръгнеш да им обясняваш за социални параметри в изкуството, как влияеш на средата, студентите стоят и гледат странно.

Има ли потребност от изкуство?

Потребността се възпитава. Ако не знаеш, че нещо съществува, не може да го поискаш. Визуалната култура е вид знание, което се трупа. С повече разбиране започваш да откриваш повече неща. Не можеш да се учиш да четеш с Достоевски. За да стигнеш до него, трябва не само да можеш да четеш, а да имаш определено мислене. Да разбереш той как е вписан, от какво е част.

От изкуство винаги има нужда, въпросът е, че не всеки има нужда. Основната идея е как да се вменява консуматорство, а не критичност и селективност. Който се изплъзне от консуматизма, от масата, би трябвало да е жалон, да прокарва тенденция.

На 1 май вие ставате на петдесет години. С какво сте по-различен сега, отколкото в началото на демокрацията?

Изобщо не съм щастлив от факта, че ставам на половин век. Навремето имаше по-голям ентусиазъм за нещата. Самият аз имах по-наивен поглед за действителността, вярвах, че може нещо да променя. Наивният поглед дава свобода и енергия. Сега, като гледаш какви са структурите, по-трудно е да имаш ентусиазъм. Може пък и да е от годините…

Излиза, че промяната, която искахме през 90-те, е невъзможна?

Оказа се, че не е. Това касае целия преход, който така и не се случи. Тогава изобщо не сме си давали сметка, че става дума за капитализъм и че нещата са такива, каквито ги учехме в учебниците. Мислехме, че това, което ни се преподава за капитализма, е идеологическо, че реално нещата стоят другояче, че са цветя и рози, а тук ни го представят иначе. Оказа се, че истината е доста сурова. И ако се мъча сега да формулирам някаква кауза – тя пак е свързана със справедливост и равенство. Аз съм за справедливо неравенство. А в момента ние живеем в несправедливо неравенство. Не съм социалист, който иска равенство за всички, но можещите, знаещите трябва да имат повече. Не мога и не искам да се сравнявам с лумпени, искам справедливо неравенство. Не бива в изкуството да просперираш на базата на други качества, а не на талант.

В изкуството, за разлика от футбола, има добри художници, които не са успешни, и обратното – слаби, но успешни художници. Докато във футбола не може да си успешен, ако не си добър футболист.

Прекарвате доста време във „Фейсбук“, какъв е профилът на БГ артиста в социалната мрежа?

Във „Фейсбук“ всеки втори е артист, всеки показва картини. Дали ще рисува с пръсти, или с цветя – пише се художник. Потиска ме, че съм в тоя кюп – моите неща влизат в общия план на рисуващите с пръсти, рисуващите пейзажи, рисуващите несръчно голи жени. Най-интересното е, че има хора, които лайкват някакви безумни картинки. Това още повече те стресира. Побъркваш се, питаш се „Какво правя аз тогава?“

Всичко в социалната мрежа минава през лайкване – харесва ми, не ми харесва и толкова. И никъде не се коментират нещата – защо това е изкуство, какви са идеите. Едно време имаше общности – имаше кафенета, където се събират писатели, художници. Водеха се словесни битки, карахме се за концепции, изкуство, имаше обидени. А днес всичко опира до лайкване.

Вие не натискате ли бутона like (харесвам)?

Рядко лайквам. Иначе всеки ден поне по два часа прекарвам във „Фейсбук“ – ползвам го като публично пространство, където можеш да си показваш нещата. Интересно ми е, защото се ориентираш по-лесно в общественото съзнание, отколкото ако ходиш по улиците. Вярно, че и там хората играят роли, но дори с избора на роля ти показват нещо. Иначе не общувам виртуално, скайпът, чатовете са ми чужди.

Източник

Венцислав Занков е български скулптор и художник-авангардсист.

Коментари (4)

- 29-04-2012|Катя Ятакова

„Справедливо неравенство“?! Изглежда, че след Микеланджело, изкушението да си скулптор и/ли/ художник, който слугува страстно на самата самотно неустоима екстравагантност да си бъбри сам, може да е и една снизходителна диагноза. В случая, мислителят е самото неустоимо изкушение да бъде целунат страстно за лека нощ. Става ли, Венци?

- 29-04-2012|suhi

социалната ситуация и в литературата е сходна, тук става дума социални неща, а не за духовни, то и самият израз „духовност“ се обезцени; трябва тази дума да се преотстъпи на „православните скотове“; може би пъкгаденето да обичайната чувственост при капитализма?

впрочем и при достоевски има тъкъв пасаж за „справедливото неравенство“ – ако си метач, казва той, бъди такъв, ако си шекспир-то пиши…но у нас, както винаги нещата се подменят. метачите оглавяват структурите, а шекспирите – преподават на кретени за някоя стотинка…

- 29-04-2012|Любомир Кутин – КОЛКОТО ПО-МАЛКО ДЕЛНИЧНИ ГРИЖИ, ТОЛКОВА ПОВЕЧЕ ПРОБЛЕМИ

Много по-неангажиращо и безболезнено е да се организират празници. За сметка на това е ефектно – траят кратко, не изискват грижа към всеки, а само към „първенците“ и спестяват неприятните ситуации на всекидневието. Отменя се поне временно състоянието, при което мнозинството труженици в изкуствата у нас се чувстват излишни и търсят брод навън.

http://lykutin. blogspot. com/2012/04/blog-post. html

- 29-04-2012|Жена

Споделям напълно идеята за „справедливото неравенство“, както и факта, че във виртуалното пространство по-бързо се ориентираш в общественото съзнание!

„И никъде не се коментират нещата – защо това е изкуство, какви са идеите…“ Обичам да разглеждам картини, пластики и прочее чудесности във ФБ, понеже друга възможност нямам. Лекувам си душевните рани с арт-терапия. Засега успешно!:) Когато харесвам нещо, коментирам. Наистина това е смисълът на общуването във виртуалното пространство. В началото се учудвах, че не се получава диалог, след което осъзнах, че делението на лаици и познавачи не отминава и тази територия…не се стига до общуване. Може би е въпрос на манталитет или някои се взимат прекалено сериозно, държат „ниво“, т. е смятам за безпредметно да просветят нас, невежите. Разбира се, има и друг отговор, а може би много отговори:) Вероятно има и изключения, не съм в групата приятели на Венцислав Занков:) Но това не пречи в аванс да му пожелая – здраве и безброй творчески провокации, търсения, постигания!

Двете страни на медала

Автор: Павел Ангелов-Пулиев

От корицата ме гледат две очи под надвиснали вежди и набръчкано чело, погледът като че ли пита: ще ми повярваш ли или не? Страниците са над 600, а заглавието интригуващо: „Панихида за мъртвото време“. Още оттук започва лъжата, защото авторът е забравил да сложи кавички на прилагателното „мъртво“. Не „мъртво“, а приказно, великолепно, незабравимо е това време, защото то е прекарано сред музите на Парнас и боговете на българския Олимп.

Чета и потъвам в мекото кресло в компанията на световноизвестни писатели и поети, журналисти, интелектуалци, любувам се на тропически плажове през илюминаторите на „боингите“, възхищавам се на недостигнати образци на световната култура – и всичко това удавено в неизброимо количество уиски… Да, уиски, защото то е питието на жадния за лукс българин, закърмен с простонародната гроздова… Всеки задушевен разговор за изкуство, поезия, а може би и за политика (която не се споменава често), воден със стотиците интелектуалци на века, запленени от великия „социален експеримент“ на Ленин и Сталин, е съпроводен непременно с това съвременно питие. Модерен свят, няма що. Щом сме тръгнали на запад с благородна мисия, ще караме по техния модел.

„Полезни идиоти“ бе нарекъл Ленин своите адепти, обитаващи загнилите демократични държави на света, които се възхищаваха от успехите на социализма в СССР. Те не подозираха и частица от трудностите, мизерията, престъпленията, които съпровождаха гигантските усилия за догонване икономиката на развитите страни, която последните бяха развили без октомврийска революция, само благодарение на своя интелект. Малцина от тях бяха се решили да посетят Съветския Съюз – между тях бе и социалистът Ерио от Франция и българският професор Асен Златаров – където бяха посрещнати по начина, по който княз Потемкин водел царица Екатерина по Волга – с изкуствени благоденстващи къщички на щастливите селяни… и те повлякоха след себе си наивниците.

Тъкмо тези леви интелектуалци се постара изненадващо Людмила Живкова първо да привлече за каузата на залязващата българска културна идентичност. Тази идентичност бе потъпквана постепенно и последователно благодарение на продажни учени и политици до такава степен, че се отричаше езика на Кирил, Методи и Климент да е български, та се преименува същия този език на църковно-славянски, едва ли не с руски произход! За измъкване от тресавището на забравата Л. Живкова избра за свой главен помощник даровития и гръмогласен поет Любомир Левчев, комуто поставя задача да обедини колкото се може повече световни поети и писатели за прослава на… какво? Левчев не обяснява какво, но за всеки що-годе интелигентен човек е ясно, че то не може да бъде друго освен комунизъм, социалистически реализъм, просъветска политика във всички области на междудържавните отношения. Енергичният поет проявява удивителна работоспособност. За пет години – от 1977 до 1982 г. – той провежда шест международни срещи на писателите в София. Разбира се, присъстват най-вече лица от червения край на световния литературен спектър. Немският вестник „Ди Велт“ уточнява: „Броят на участниците в „Интерлит 82“ е обратно пропорционален на писателската значимост“. Какво се разисква и решава на тези срещи Левчев не казва, но една от целите се постига с пищни почерпки и разходки из страната. Междувременно нашумелият поет е вече постигнал значителни успехи в кариерата: от главен редактор на вестник „Литературен фронт“ той е скочил в председателството на Отечествения фронт, председател е на Съюза на писателите и заместник-председател на Комитета по култура – т. е. пръв помощник на „незабравимата“ Людмила. Държавният глава Тодор Живков му е като духовен баща и го включва в ловната си дружинка под завистливите погледи на колегите.

Тук следва да направя едно отклонение. Въпреки уговорките от всякакъв вид трябва да се признае, че поменатите литературни срещи имат своето оправдание и са допринесли безусловно за популяризиране на българската идентичност по света. Идентичност в културната област, подтисната от огромната тежест на съветската пропаганда и русофилията, събудена в последния момент преди окончателното ни приобщаване към великия Съветски Съюз – което, за щастие, не се осъществи. По света започна да се говори и пише за българските певци, появиха се и преводи – внимателно подбрани! – на български автори, разровиха се и излязоха наяве значителни факти от старобългарската история, заговори се за тракийско изкуство… Разбира се, това своего рода възраждане не можеше да не възбуди страх у нечии замъглени от любов към всемирния комунизъм умове. Дори и самият Живков е правил забележки в този смисъл на дъщеря си! Авторът на „Панихидата…“ е отразил подробно своите безбройни пътувания и срещи с именити световни творци от различен цвят. Да изброим някои: Висоцки, Евтушенко, Хайнрих Бьол, Роблес, Колдуел, Греъм Грийн, Маркес, Локеш Чандра и още десетки имена на светила. Доста страници е отделил на посещението си заедно с Людмила в Индия, където последната изпада под фаталното влияние на йогизма. Читателят основателно ще се зачуди как авторът е запаметил част от диалозите и подробности от обстановката на многобройните си срещи – това може да стане само с помощта на редовно воден дневник, ако не е измислено. Учудващо е също как авторът е успял да осъществи контактите си без добро познаване на английски език и изобщо на някой западен език, а си служи почти винаги с преводачи.

Трябва да се признае ловкостта на автора при воденето на разговорите с различни по идеология лица и творци. Както сам определя своята задача, стремежът му е бил „да отвори дупка в желязната завеса“. Ако това се прави без задни мисли – благородна задача, но как да се вярва на философия, която поставя класовата борба на първо място в общественото развитие? Ключовата идея на Левчев е била „конвергенция“, което понятие след краха на студената война изгуби всякакъв смисъл. А и самото отношение на поета към политическите герои от онова време, като величаенето на Георги Димитров и Сталин и отричането делото на Хрушчов и Горбачов прави поведението му съвсем притворно, дотолкова, че американският посланик Кенет Хил с известна доза изненада го запитва: „Как така сте комунист?“ Коментатор с не дотам префинен език би го нарекъл обикновен мошеник.

Епохата, която обхваща творбата на Левчев е от 1950 г., та чак до наши дни –2010 г. Епоха, изпълнена с грандиозни събития с технически и политически измерения. Човекът стигна луната, изнамерен бе компютъра, Съветският Съюз рухна като „колос на глинени крака“, редица поробени народи се освободиха от чуждо владичество – и то без сериозна война почти 70 години! Невиждан исторически случай. Всичко това е споменато и примесено в спомените на поета. А това, което става в България по това време – той почти не го забелязва! Интересува го единствено неговото лично издигане, дейността му като председател и сътрудник на различни властови институции, преводите на стиховете му, известността му… А в този момент в България се вършат чудовищни неща: хиляди хора са подложени на тотално следене, мрежата на ДС фактически управлява държавата, невинни люде загиват в адски лагери, водят се процеси против изявени партийни личности, икономиката затъва… но за това нито дума! Поетът витае в облаците, живее на Парнас сред богини и богове, движи се и пътешества по белия, красив свят, обвеян от любов и възхищение. Четеш и се унасяш: какъв талант, какъв живот, какво щастие! И не забелязваш че тук мирише на самовлюбеност, на поза, на лека маниакалност. Многобройните цитати на философи и писатели от древността до наши дни, както и споменаването на десетки световни културни творци навеждат на същата мисъл. Вижте какво зная, колко съм начетен, колко съм мъдър!

Впрочем, същото впечатление се добива и от прочита на автобиографичната му трилогия: „Убий българина“, „Ти се следващият“ и последната част, „Панихида…“ Сякаш четеш Ода на нарцизъм! Няма проблеми, няма нещастия, няма беззаконие, подлост, бедност!

Сега следва да направя едно признание: всичко това е написано с изящен език, с игрива, лека фраза, разказано занимателно, както подобава на интелигентен творец. Чете се с удоволствие и интерес. Може би това е предостатъчно за мнозина, но едва ли ще задоволи търсачите на истината, на всеобщата, обективна истина.

Чест прави на автора епизодът със срещите му с Георги Марков, злощастната жертва на престъпния болшевизъм. Известно е, че в младостта си – през шестдесетте години – тримата вече популярни творци Стефан Цанев, Любомир Левчев и Георги Марков са били приятели и духовно близки. Възмущавали са се от грубия контрол на партията върху културните прояви изобщо и върху произведенията им в частност. Преди да напусне родината си, Марков почти уговаря Левчев да дойде с него в Италия, където живее брат му. Известно време те дори учат заедно италиански език. Поетът обаче, който вече е щастливо женен и има две деца, му отговаря: „Джери, ти си писател и по-лесно от мен ще се приспособиш в чужбина. А аз като поет кой ще ми помогне?“ Джери заминава сам, зарязва съпругата си, евентуалната блестяща кариера (при повече практичност от негова страна) и поема пътя на беден изгнаник, довел го в края на краищата до ранна смърт. Честна изповед, никой не може да изисква от другия да бъде герой, най-малко ние, гледащите отстрани. Оттук обаче започва едно, бих казал, укоримо развитие. Докато Стефан Цанев се примирява с положението и се стреми всячески да се изплъзне от опеката на партията с езоповски език и сюжети, Левчев поема пътя на най-активно сътрудничество с престъпната власт (само в идейната сфера, надявам се). Както споменах по-горе, прави шеметна кариера, изкачва се до върха, но никой не знае колко (и дали изобщо) морални угризения му коства този път.

Трудно може да приеме читателят, че Левчев се е борил против антидемократичния надзор на БКП върху културата, както тук-там в повествованията си той се опитва да се представи. Яркото му презрение към изявите на Хрушчов и неприемането на перестройката на Горбачов са доказателство, че поетът „нищо ново не е научил и нищо старо не е забравил“, според шаблонния израз. Той самият заявява многократно и шумно, че не се отказва от нито една от думите си, изречени и написани досега. Би ли могло за тази твърда убеденост да бъде похвален? За поддръжката на един антинароден режим, за затварянето на очите пред огромните престъпления? В цялото му творчество има само ДВА случая, когато разказва за съдбата на две белогвардейски семейства след 9-ти септември 1944 г. Единият се отнася за неговия съученик княз Ростовски – потомък на руския царски род, впоследствие направил завидна кариера на запад – чийто баща е изчезнал безследно някъде из покрайнините на София по поръчка на съветските тайни служби. Вторият случай споменава за изчезването на цяло семейство на лекар, колега на баща му във Велико Търново, също белогвардеец. Комунистическата партия не забравя своите врагове, колкото и да са далеч – в България или чак в Мексико. За останалите хиляди подобни съдби поетът е глух.

Може да се очаква, разбира се, в някои моменти в съзнанието му да се появяват съмнения дали изповядваната от него идеология е правилна и справедлива. В поезията му се намират отзвуци на тези колебания. Например в стихотворението „Махалото на Фуко“ или в „Интелигентска поема“, както и някъде между редовете на прозата му се намират песъчинки от тези настроения. Но те са като мигновени фойерверки, угасени неумолимо от бляскавата реалност. Неговата вяра в комунизма (идеалистичния или онзи, изродил се в реален социализъм) е толкова твърда, че предизвиква отрицание дори в лицето на сина му. (Моля да ми прости, ако греша!). И тук обаче Левчев намира повод да се погордее: съобщава ни, че е получавал заплахи от някакъв анонимен „Хайдук“ – несериозна случка, достойна само да потвърди самочувствието му, че е български Робеспиер. Така иска да го приемем в „Ти си следващият“.

Ето че стигнахме до генералната оценка на един наистина надарен творец, поет със силен, въздействащ стих, с дълбоки и умели метафори. Със занимателна, интелигентна проза; историк, макар и крайно пристрастен, на цяла епоха от културното ни развитие. Нека обаче да си спомним не друг, а самия Ботев: „Тате – пита малкия – аз като порасна какъв ще стана?“ Отговорът е: „Лесна работа – ти стани ЧОВЕК, па тъпанът на баща ти е на тавана…“ И коментарът: „Видиш ли, домнуле, и тъпанар да стане, първо трябва да стане ЧОВЕК“.

Не зная дали този цитат е на мястото си, но все ми се струва, че освен талант, творецът трябва да има обезателно и морал, за да може да му повярват и да го последват хората. Морал в най-широкия смисъл на думата. В случая с Любомир Левчев тази дилема намира своя отговор най-добре в писмото на Георги Марков до него. Само Марков със своя авторитет на жертва може да търси сметка на поета за живота и творчеството му, за поддръжката му на живковия ненавистен режим, за лъжливата, обаятелна картина на действителността през тази епоха, за неистовия му стремеж към слава и почести. Това писмо всеки може да намери в Интернет на името на единия или другия. А понастоящем трябва да добавим още няколко думи. Логично е, след краха на комунизмо-болшевизма у нас, цялата армия от клакьори, приспособенци, кариеристи и всякакви други левичари да се свият в черупката си и да замълчат. Така и стана. Изминаха, обаче, няколко несполучливи демократични години и те наново правят опити за реставрация. Група от най-упорити в тази насока основават фондация „Орфей“ с утопийни цели. Сърцето ѝ се състои от самопровъзгласилите се 6 души ГЕНИИ (така са се нарекли сами), начело с издателя Иван Гранитски и Любомир Левчев. Тази фондация връчва международна награда не другиму, а на прононсирания КГБ-агент Евгени Примаков… Моля не се смейте!

Както знаем, всеки медал има две страни, едната е за пред света, другата отзад, тя не се вижда. Но тя показва второто лице на истината, много често мръсна и нетърпима. На читателя е оставено правото дали да уважи само светлата страна, таланта, успеха – или да погледне и отзад, където се спотайват подлизурството, алчноста, жаждата за власт. Въпрос на жизнен опит и духовна настройка.

Пловдив, 2012

Специалност-машинен инженер. Конструктор и проектант. Пенсионер. Разнообразни интереси: класическа и оперна музика, политика, техника, астрономия-космология, литература и пр. Любопитство!! Написал наскоро две книги с преживявания и личен летопис. Продължава да пише разкази, които няма кой да чете. Основател и председател на Сдружение „Георги Марков“-Скитник, поставило си за цел популяризиране творчеството на именития писател, подло убит през 1978 г. в Лондон, и построяване на паметник на същия.

Коментари (11)

- 04-04-2012|Златко

Искреността е по-важна от професионализма. Така мисля поне…

- 04-04-2012|Мишева

И смелостта най вече, която не всеки има!

- 08-04-2012|Яни Милчаков

Поздравления за автора! Великолепен анализ на идеологическите конюнктури, в които Левчев направи своята кариера. Рядко силен и по моралните си импулси текст. Просто някой- и за печална поука това не е професионален литературен критик!- трябваше да отговори подобаващо на цинизма, който лъха от всяка страница на книгите-алибита на Л. Левчев. Те неслучайно са написани в много неясен жанр. Колкото и да приличат на biographia literaria, документалната им основа е много съмнителна. Но това е бял кахър. Или черно петно върху авторовата честност към читателя, все едно, не сме догматични педанти. По-важно е другото: безочливата МЕГАманипулация на собствения биографичен образ. Да, ясно е, че у Левчев „има нещо“ – ако го оценяваме в неговото време и сред сродните му по съдба литературни велможи. Той не е сталинисткото стихоплетско тенеке Д. Метедиев, нито пък кръчмарския бабаит Г. Джагаров. Само че с късна дата той натрапва нещо, съвсем различно от това, което в същност е бил. С 2 думи и най-просто казано, той иска да се представи като ляв западен интелектуалец. Искрено признавам, че тази категория (от Л. Фойхтвангер до Н. Чомски) не ми е никак симпатична, а във въплъщението си Майкъл Мур- направо отвратителна. Тя обаче не се търкаля по правителствени резиденции. Не стреля по мечки, сърни и глигани, подгонени пред пушките на номенклатурните негодници от вдигнати специало за това войнишки роти. Не консумира тайни и явни държавни привилегии. Просто на свободния пазар на идеи левият интелектуалец продава някакви свои претенциозни глупости- а леви хора на Запад колкото искаш. Така че тук е най-дълбоката лъжа в писаното от Левчев. Може да запеем „Да те жадувам аз“… Може да цитираме „Играта, мила, свърши…“ Но не можем и не трябва да забравяме всичко онова, на което Левчев беше и знак, и модел.

- 08-04-2012|EEEEEEEE – Браво

Тъкмо порчетох текста на Свинтила и бях жестоко омерзен и омърсен от гнусотиите на манипулацията му и тъкмо мислех да се отпиша тоя път от абонамента си от Прегледа, но този текст ме отказа. Браво! Чудесно написано.

- 09-04-2012|Е. Михайлова

Моите поздравления за г-н Ангелов-Пулиев. Това, което казва за Любомир Левчев е много близо до истината за това лице. Но мисля, че тя е още по-жестока – ролята на Любомир Левчев в българското общество по времето на тоталитаризма е по-зловеща, отколкото засега се смята. Безспорна интелигентност, утилитарна гениалност, пълно отсъствие на съвест плюс поетични умения, които са манна небесна за посредствени създания като Людмила Живкова – това е Любомир Левчев. Но, моля ви, г-н Ангелов-Пулиев – не го наричайте даровит поет, литературната история на човечеството не признава никаква дарба на лъжеца, дори блестящо да си служи с думите. Целият Левчев е един фалшификат.

- 09-01-2013|Бл. Благоев

Браво, възхитителна статия, която прочитам с голямо закъснение. За съжаление не познавам автора. Дали не е от разклонената фамилия Пулиеви, някои представители от тях познавам добре.

- 09-01-2013|Гост

МОИТЕ ПОЗДРАВЛЕНИЯ ЗА АВТОРА!

Припомняне: всеизвестно е, че Христо Смирненски в най-голяма оскъдица отказва предложение от Ал. Стамболийски да отиде културен аташе в Канада; Константин Константинов, Светослав Минков, Владимир Полянов и др. стари автори у нас отстояват своето човешко достойнство; Ал. Солженицин, В. Некрасов, Йосиф Бродски…и др. в Русия с цената на жертви запазват човешкия си лик; и фантаст да съм, не мога да си представя Хуан Гойтисоло и братята му, Луис Мартин-Сантос, Хайнрих Бьол, Драгослав Михайлович…и др. да ходят на лов с големци, а Халикарнас Балъкчъсъ се отрича и от аристократическия си произход; сега, на стари години Чабуа Амиреджиби рязко се възпротиви на хазартните политици в Грузия и те публично без срам в центъра Тбилиси изгоряха книгите му….

Не мога да изброя всички достойни хора и поставям „…и други“, където Л. Левчев никога няма да бъде.

Малко уточнение: според мен талантът е 99,9999… в период процента НРАВСТВЕНОСТ! Останалото е игра на сръчност, която се добива и в кръжок. Да не преповтарям: отвъд сръчността-пустош!

Чак ми е гузно, когато гледам лицата на Вл. Короленко, Василий Гросман, Андрей Платонов, без да съм направил нищо лошо….

Ръкоплясканията за автора на статията са плесници за „витиеватата ни критика“…

НЕКА!

П. Вълков

P. S. Запомнил съм преди години една циганка, гледачка на карти:“ Не го яде съвест, УПЛАХ Е! Ако оле-мале беше човек, нямаше да го направи…“

Хуан Гойтисоло:“ Не можеш да критикуваш едно общество, след като говориш неговия език“……

- 10-01-2013|Св. Гавазов

Поздравявам автора! И аз с голямо закъснение-благодарение на късният по-горен коментар-прочетох статията. Много верни неща, доста типични за писателската кохорта, обслужваща и легитимираща тази власт-и облажила се от нея! Да припомня, че заради близостта на Левчев с най-първите неговите стихотворения се възприемаха като неискрено-фалшиви и жтнжшението към него като творец бе по-скоро иронично, отколкото почтително. Отново поздравявам автора разравянето на жаравата на близкото ни минало!

- 10-01-2013|Св. Гавазов

Поздравявам автора! Много добро разравяне на жаравата, покрила кохортата творци, обслужвала властта и добре облажила се от слугинажа! Прочее, поради близостта на Левчев с най-първите, на неговата поезия се гледаше по-скоро с присмех…

- 10-01-2013|Гост

Когато не приемаш битката със себе си, извъртанията и оправданията нямат чет. А народът го е рекъл простичко:“Сиромах проледне ли, през камък вижда“. Достолепното лице на автора ми напомня картината на Диего Веласкес „Водоносец“. Големият творец е бил придворен художник, но се е запазил като човек и заслуженото уважение спрямо него е актуално и днес. Друг велик испанец Мигел де Унамуно пише през двадесетте години:“Жалко, че сегашните испанци малко мислят за смъртта“…

Странно, Левчев дори се ръкува с едно от големите испански пера, което оприличи пилотката връз главата на Франко с…(спестявам си срама). Де да имах възможност, бих поставил портрета на Варлам Шаламов така, че непрестанно да боде очите му, но не вярвам в превъзпитанието….

Бойци са пловдивчани! Браво!

Chico

- 12-05-2014|Гост

От същия автор, но под псевдонима Младен Козлодуйски, наскоро излезе от печат романа „Есенни пропасти“-от „чекмеджето“ на СОЦА. Романът се продава на пл.“Славейков“.

Как сa измислени еврейската и другите нации по света

Автор: Христо Блажев

„Изобретяването на еврейския народ“ от проф. Шломо Занд

Да напишеш такава книга е безкрайно трудно. Още повече ако се числиш към еврейския народ, въобразил си уникалност и самовнушена богоизбраност. И готов на всичко, за да превърне в несъмнена истина хардкор фентъзито „Стар Завет“, без подбор на средства и методи. Не, това не е антисемитизъм, както ще има вряскания до небето. Това е наука, това е история. А най-хубавото е, че професор Шломо Занд не се е ограничил само до разбулване на митовете в еврейската история (и липсата на обща такава изобщо), а е анализирал великолепно измислянето на нациите, провело се в последните няколко века с цел консолидиране около имагинерната изначална държавност. Най-добре го е казал Карл Дойч в „Националността и нейните алтернативи“ (1969), цитиран от Занд:

Нацията… е група от хора, обединена от общосподелено недоразумение относно своя произход и общосподелена омраза към своите съседи.

И още един ясен и прост цитат:

Нито една нация няма естествена етническа основа, а с национализирането на социалните формации, групите, попадащи в техните граници, разделени от тях или управлявани с помощта им, биват етнизирани, т. е. представят се сякаш в миналото са били естествена общност или пък ще станат такава в бъдеще.

Етиен Балибар, „Националната форма: история и идеология“

Проф. Шломо Занд изрично отбелязва, че не е открил нови сензационни документи или скрити архиви. Той просто е отворил очите си, изчистил е ума си от религиознонационалистическата пропаганда (която все повече се засилва и у нас, ако забелязвате) и е прогледнал за нелепиците, които се набиват у всички от най-ранна възраст чрез механизма на държавното образование (и пак – Гатоу, Гатоу, Гатоу!). Занд казва:

Трябва да подчертая, че не открих някакви нови факти – почти всичко вече беше открито от ционистките и израелските историографи. Разликата се свеждаше до това, че някои детайли не бяха удостоени с внимание, други бяха пометени под историографския килим, а трети бяха „забравени“, тъй като не отговаряха на идеологическите нужди на формиращата се национална идентичност… Удивителен е фактът, че голяма част от информацията, цитирана в настоящата книга, винаги е била известна на представителите на тесния кръг на специалистите, но никога не е успявала да достигне до колективната памет и образователната сфера. Задачата, която си поставих, беше да организирам историческите данни по нов начин, да извадя от прашните рафтове старите документи и внимателно да ги проуча.

„Изобретяването на еврейския народ“ е изключително ценна с анализа на националноформационните процеси в ново време. Занд проследява подробно процеса, показва ролята на фактори като книгопечатането, отстъплението на монархическите и църковни институти, които сдават властта си малко по малко, за да се превърне „поданикът“ и „рабът“ в „гражданин“. Професорът е лаконичен и убедителен, смъкващ маската на патриотично изкривената история, която всяка държава убедено защитава:“

За формирането на хомогенна група в модерната епоха е необходимо, освен всичко останало, и формулиране на дълъг наратив, демонстриращ времевата и пространствена приемственост между бащите и „праотците“ от една страна и всички членове на съвременната общност от друга. Подобна пряка връзка, за която се счита, че живее в тялото на всяка нация, всъщност не е съществувала никога в нито едно общество. По тази причина, създателите на паметта трябва да се заемат с тежката работа по изобретяването ѝ. С помощта на археолози, историци и антрополози, те натрупват множество данни, които след това преминават в ръцете на писатели, журналисти и автори на исторически романи, за да претърпят сериозни „козметични“ подобрения. Именно от това „хирургически“ разкрасено минало израства гордия и представителен образ на нацията.

Само чакам някой да каже – ама „ние“ сме наистина древен народ, сплотен и изключителен… виж, „другите“ (е, няма шрифт, с който да изразя презрение) – тези наглеци ни крадат историята! Няма „ние“, няма „вие“, няма „те“ – Занд пише, че „производството на „ние“ е делото на живота на историците и археолозите, най-могъщите жреци на паметта“. Какво е било истинското положение през вековете ли? Идеята за държава е била носена изключително от аристокрацията и духовенството, защото е нужна за личната им легитимация и „божествено право“ да живеят за чужда сметка. А „народа“?

Някога поданиците, заети със земеделие, не са имали нужда да познават летописите на кралствата, империите и княжествата, които обитават, нито са се интересували от историята на големите общности, към които принадлежат, тъй като не са се вълнували от абстрактни времена, несвързани с конкретното им съществуване. Без понятие за развитие, на тях им е бил достатъчна религиозната образност, съставляваща една мозаечна памет, лишена от осезаемо усещане за движение напред. Краят е начало, вечността е мост между живота и смъртта.

Това обаче не е удобно за спояване на бързо увеличаващо се население. И промяната настъпва:

Секуларната, смутна вселена, обаче, превръща времето в главен източник на символика и емоционална образност, които нахлуват в социалното съзнание. Историческото време вече не може да се откъсне от личностната идентичност, а колективният разказ придава смисъл на съществуването на нацията, чиято консолидация изисква сериозни жертви. Страданията в миналото оправдават цената, която гражданите трябва да платят в настоящето. Героизмът на един чезнещ свят предвещава светло бъдеще, може би не за индивида, но несъмнено за нацията. С помощта на историците, национализмът се превръща в оптимистична по същността си идеология. Това, повече от всичко друго, е тайната на успеха му.

Защо книгата на професора е толкова еретична за еврейската историография? Той обяснява, че такова нещо като хомогенен по биологически произход и развитие еврейски народ в древността няма. Положението е тъкмо обратното – „евреите винаги са били съвкупност от религиозни общности, които са се формирали и са се заселвали в различни региони. Огромно значение има приемането на вярата им от големи групи с различен произход, което и изважда на показ абсурдните генетични изследвания в съвременен Израел, които стигат дотам да се опитват да изолират „свещеническият ген“ на древна потомствена аристокрация, че и постигат „успех“ в тази област, усърдно разтръбен от медиите, естествено. Според тях излиза, че над 50 % от мъжете с име Коен „имат“ специфичен ген, който отвежда до общ техен предшественик, живял преди… 33 века. И както Занд уместно посочва:

Най-забавното в тази история е това, че „свещеническият ген“ съвсем спокойно би могъл да бъде и „нееврейски“. Юдаизмът се предава по майчина линия, така че не би било твърде неправдоподобно да допуснем, че от ХІХ в. насетне много секуларизирани коаним са сключвали брак с нееврейки, въпреки че Халаха им забранява това. Те биха могли да имат „нееврейски“ потомци, които според изследванията на Скорецки ще носят „генетичното клеймо“ на коаним. От еврейските учени се очаква да не обръщат внимание на такива дребни подробности, особено след като Бог вече няма отношение към тях – в нашата епоха на просветен рационализъм, чистата еврейска наука е изместила древната еврейска религия, както и съпътстващите я предразсъдъци.

Какво всъщност се случва, за да се измисли еврейския „народ“:

За еврейските националисти юдаизмът престава да бъде богата и многообразна религиозна култура, а се превръща в една окултна същност, сходна с немския Volk или рускияНарод, макар да се отличава от тях с това, че се отнася към един скитащ народ, необвързан с обитаваните от него територии. В този смисъл, ционизмът се превръща в нещо като изкривен огледален образ на антиеврейските движения, които съпътстват възникването на колективните идентичности в Източна и Централна Европа.

Тъкмо това е една от причините, поради които новата биологична наука завладява умовете на толкова много хора. Идеята за наследствеността подпомага обосноваването на претенциите към Палестина – ционистите спират да се отнасят към древна Юдея като към свещен център, където ще дойде избавлението и чрез смел и прагматичен ход я преинтерпретират като предопределена родина на всички евреи по света. Този исторически мит трябвало да бъде подплатен с подходяща „научна“ идеология – след като днешните евреи не са преки наследници на първите изгнаници, как може да бъде легитимирано тяхното заселване в Светите земи, в „родината на Израил“? Това, че тя е обещана на евреите от Бог, не е достатъчно за секуларизираните привърженици на национализма, въстанали срещу пасивната традиция, която оставяла хода на историята в ръцете на Всемогъщия. Ако справедливостта не може да бъде открита в религиозната метафизика, то тя трябва да бъде търсена, поне отчасти, в биологията.

И тук вече разликата между нацистката евгеника и съвременните „генетични“ изследвания се размива, защото търсения резултат е идентичен – целенасоченото измисляне на уникален еврейски гено- и фенотип. Това измисляне тече и в момента в една объркана държава, която политически е негодна за съществуване – абсурдно е да отказваш по генетични признаци гражданство. Но това не се обсъжда, щото е щекотлива тема, нали? А евреите са страдали много и сега трябва всичко да им се прощава с лека ръка, включая окупация на чужда територия? Аз не мисля така.

„Изобретяването на еврейския народ“ е страшно силна, страшно истинска книга. Мечтая само подобна книга да бъде написана и за нашата въобразена могъща средновековна империя. Както обичам да казвам, този мит е до голяма степен следствие от малкия мащаб на картите ни – просто не е образователно да се показва Източната Римска империя в цялата ѝ големина, защото тогава и Симеонова, и Асеневска България вече няма да изглежда хегемон в тази част на Европа.

Шломо Занд е показал надлежно изкривяванията на съвременната историография, подчинена изключително на държавната политика и националистическите тежнения. Това е фалшива история. Учим я ние в училище, учат я децата във всички отделни държави по света. Тъжна работа.

Държа да изкажа и личните си поздравления към още много младото издателство „БГ Книг@“, които с „Големият залог“ на Майкъл Луис и „Изобретяването на еврейския народ“ категорично показват, че ще издават качествена литература. Крайно нужно е да се издава у нас колкото се може повече нехудожествена литература, а не безкрайните върволици трилъри, криминалета, чиклити и „ърбън фентъзи“ – те си имат феновете, но сериозната литература е много по-важна.

Източник

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Коментари (35)

- 10-04-2012|Златко Ангелов

Признавам, че дълбочината на Христовия анализ ме покърти! Препоръчвам това ревю на всеки, който не се страхува от криитичното вглеждане в интерпретациите и доизмислянето на историята с идеологическа цел, които фактически лежат в основата на нашите съвременни митове. Съжалявам, че няма да съм в София да стисна ръката на Шломо Занд и Христо утре в Софийския университет.

- 10-04-2012|Начев

В момента живеем във времената на разгулния либерализъм, тази фалшива и зла идеология, която унищожава всичко хубаво, до което се докосне. Но царството на либералното зло няма да продължи още дълго, защото виждаме, че народите постепенно се пробуждат и скоро ще отхвърлят либералното унищожение. Защото ако не го направят, ще видят само едно – смъртта на цивилизацията. В частност, България или ще унищожи либерализма, или ще бъде унищожена от либерализма. Трето няма.

- 10-04-2012|Златко

Предполагам, че за вас е израз или на смелост, или на независимост на мисълта, да хулите едно политико-философско учение, изписано в заглавието на същото издание, където публикувате коментара си, господин Начев. Но, преди да привърша, все пак бих искал да ви попитам: какво точно знаете за либерализма и откъде черпите информацията си? Какво сте чели, какво знаете? Защото инак нещата се свеждат до заклинания срещу зли сили и уроки, нали разбирате?

(Между другото, дори и в Уикипедия е изписано, че думата „либерализъм“ е обект на най-диво неразбиране, тъй като от 60-те години насам с една подобна дума, а именно „нео-либерализъм“, се обозначава икономическото учение за свободата на пазара, което няма нищо общо с идеите на класическия либерализъм, свързани най-вече със защитата на правата на индивиди и малцинства. Така че, за да се върнем към началото: какво знаете за либерализма, господин Начев?)

- 10-04-2012|Златко Ангелов

Адаш, с твое позволение, да помогна малко на Начев. Уважаеми господине, вероятно вие сте от хората, които виждат недостатъците на демокрацията. И аз смятам, че в демокрацията има излишества, прекалености, твърде много служене на масата/простолюдието. Погледнете например съобщението за провала на традиционната гребна регата между студентите от Кеймбридж и Оксфорд, опорочена от хора, които се обявяват за анти-елитисти! За тях всичко е позволено, щом е в името на либерализма. И демокрацията им дава възможност да изразят своите пристрастия.

Но вие, драги, обърквате либерализъм с анархизъм. Ексцесите на демокрацията позволяват на анархизма да проповядва своята липса на принципи именно защото западните общества се управляват по принципа на ЛИБЕРАЛНАТА демокрация. Да сте чували за правилото на проверките и балансираните подходи (checks and balances)? Тези именно проверки и балансирани подходи се осъществяват и съблюдават от институциите на либералните демокрации. Такива институции в страната, в която Вие живеете, не са още изградени. Допускам, че поради това не сте в състояние да оцените огромните предимства на демокрацията пред пост-комунистическия хаос, в който живеете. Вместо да се кълнете, че (уникалната) „България или ще унищожи либерализма, или … „, първо създайте либерализъм със собствено участие--да видим как работи в България. Пък след това, ако не Ви хареса, го унищожете!

- 11-04-2012|Самолет 005

Трудно се говори за еврейство, защото така е трябвало да стане. Но на тях точно им се е случило. Просто те не са хтонично племе като например българи или руснаци, нито са автохтонно племе като например траки или чукчи (коренът е старогръцката дума „хтонос“ – земя, пръст). Евреите винаги са били обект на вглеждане и себевглеждане. Между самите евреи има ежби за това кой е по- по- най-. Виждал съм сефарадски евреи, които да мърморят срещу ашкенази, а да не говорим за фалашите. Като се вземат предвид и чисто хазарските черти на някои евреи, то тогава се вижда, че националността „евреин“ е съвкупна, но това не означава измислена. Смущава ме думата „изобретяването“ на една нация. Не съм националист (опазил ме Господ!), но съм привлечен от рационалността в обясняването. Така като Библия и библейска реалност се съуспоредяват, така и изобретяването и раждането на нациите се съуспоредяват. Трябва да се гледа на нещата с очите на прагматист! Фръц-фръц!:)))

- 11-04-2012|Иван Рангелов

Забележете каква е „логиката“ (!) на поредното „разбулване на митове“ (доскоро особено популярно и у нас като „развенчаване на митове“…): ако някъде по някакъв начин са се намерили хора, които чувстват нещо общо помежду си (и които по този повод са готови да направят нещо ЕДИН ЗА ДРУГ) – то дайте да им развалим това „нереално“ състояние! Дайте от девет кладенеца да донесем вода, за да „докажем“, че тези хора само си „въобразяват“, че нещо ги свързва! (Имаше такава една книга навремето, за „въобразените общности“… някои пишман-преподаватели май даже почнаха да я преподават по университетите у нас)

Та щом някъде по света някакви хора си оформят нещо свое, дайте, нали, от девет кладенеца да донесем ако трябва не вода, а направо оцет, за да „докажем“, че тези хора само си „въобразяват“, че са готови да направят нещо един за друг!

Много „благородна“ цел, нали? Ако хората са си „въобразили“, че са нещо, ти да им доказваш, че са нищо… Сигурно такива дейности носят някому голямо удоволствие, нали?

- 11-04-2012|Иван Рангелов

Да не забравя и една конкретна забележка към Христо Блажев по повод на неговите представи за българската история: добре е той да знае, че това, което той нарича „нашата въобразена могъща средновековна империя“, е наречето „могъща средновековна империя“ от западни историци, не от български. Българските историци предпочитат да говорят не за „империя“, а за далеч по-скромното „царство“.

Впрочем, за сведение на онези, които смятат, че нациите били „изобретени“ твърде отскоро и затова можело някак пак тъй скоро-скоро и да си „отмрат“: ако отворите „Encyclopaedia Britannica“ и прочетете какво обяснение дават ТАМ за това защо след падането под Византийска власт България все пак после отново възникнала като независима държава, ще узнаете, че „Bulgarian culture was by this time too deeply rooted to be easily changed“ („българската култура към онзи момент се била вече твърде дълбоко вкоренила, за да бъде лесно променена“)…

Разбирате ли, господа: към 1018 г., според авторите на „Encyclopaedia Britannica“, вече е имало БЪЛГАРСКА култура и при това тя се била вече „твърде дълбоко вкоренила, за да бъде лесно променена“ – това ви обясняват историците от „Енциклопедия Британика“ – не българските историци, които вие смятате за прекалено пристрастни в национално отношение…

- 11-04-2012|Златко

На 10 април 2012 г. (вторник) беше проведена първата публична лекция на Шломо Занд в рамките на неговото посещение в България.

„Изобретяването на еврейската земя“ (по едноименната книга на професора) се състоя в рамките на междуинститутския проект „Емоционалното съдържание на българската национална идентичност“ и се проведе в Института за балканистика с Център по тракология. Модератор на събитието беше Николай Аретов.

Пред българската си публика Шломо Занд сподели, че за него продължава да бъде изненада фактът, че книгата му „Изобретяването на еврейския народ“ се е превърнала в бестселър и че е преведена на 20 езика.

С присъщото за него чувство за хумор, историкът от Университета в Тел Авив допусна, че част от колегите му не разговарят с него не толкова, защото намират тезите му за скандални, колкото от чиста академична завист.

Във връзка с етикета „антисемит“, който му преписват мнозина в научните, а и не само, среди, Шломо Занд обърна внимание на иронията на историята. Той припомни, че е имало времена в Европа, когато всеки, настоявал, че евреите принадлежат към една чужда нация, веднага е бил обявяван за антисемит. Днес всеки, осмелил се да изкаже предположението, че хората, известни по света като евреи (и различаващите се от съвременните евреи, живеещи в Израел) никога не са били и все още не са народ или нация, моментално бива обявен за човек, който мрази евреите.

Във връзка с темата професорът заяви, че не възприема Гюнтер Грас като антисемит и че въпреки, че не приема напълно гледната му точка, принципно е съгласен с него. Обявяването на някого за persona non grata, какъвто е случая с немския писател, историкът от Телавивския университет категоризира като нов и актуален феномен за израелската политика.

„Израел принадлежи не на израелтяните, а на евреите, той е много повече държавата на Уди Алън, отколкото на арабските студенти, на които преподавам в унивеситета.“, сподели Шломо Занд.

Причината, поради която толкова много хора участват във военни действия в името понякога на метри от своето отечество (homeland), Шломо Занд обясни с дълбокото колективно усещане за притежание, усещането, което не позвалява да се откажем и от минимално парче земя, принадлежаща именно и само на народа си.

Финалът на лекцията в Института за балканистика професор Занд постави с цитат от увода на книгата си „Изобретяването на еврейския народ“

„Не вярвам, че книгите променят света, но когато той започне да се променя, търси нови и различни книги.“

- 11-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

Финалът на лекцията в Института за балканистика професор Занд постави с цитат от увода на книгата си „Изобретяването на еврейския народ“

„Не вярвам, че книгите променят света, но когато той започне да се променя, търси нови и различни книги.“

Е, аз се промених и сега търся книга, озаглавена „Изобретяването на палестинския народ“, за предпочитане с автор проф. Занд:-).

- 11-04-2012|Златко Ангелов

Г-н Рангелов, това, че сте откровен националист, вие почти не го криете. Но защо все пак не се опитате да вникнете в онова, което казват хората тук, където и Вие самият пишете--пишете, за да ви прочете някой, нали? А хората тук казват, че никой не отрича фактите, документирани в историята. Въпросът е какво идеолозите и служещите на тях историци ПРАВЯТ от тези факти, като конструират от тях разказ за учебниците, от които всички ние научаваме първо за своя народ. Научаваме във възрастта, когато сме още безкритични и авторитета на училището е почти стопроцентов.

Те първо, интерпретират тези факти, както им е угодно, в зависимост от политическия режим -- няма защо да отиваме надалеч за примери: историята, която БКП пренаписа за България целеше да конструира национално самосъзнание изцяло подчинено на комунистическата идеология. В него почти всички фигури от национално-освободителното движение бяха по някакъв начин обявени за предтечи на социалистическите идеи, дори Ботев, някакъв Димитър Благоев беше обявен за баща на социализма у нас и т. н. изопачавания. Второ, те измислят факти, за да стане техния разказ по-убедителен -- примерите и тук са под носа ни: те са от епохата на потурчването, от епохата на партизанското движение, а дори и след Девети септември по отношение на това кой в България е бил истинския комунист и кой не. И трето, за мен лично най-важното: тези разкази ни внушават, че ние непременно сме по-велики от нашите съседи и, следователно, не само трябва да се гордеем със славното си минало, но и трябва да го продължим точно в линията определена от властващите.

Например, какво от това, че през десети век Б-я е била „могъща средновековна империя“ и „българската култура към онзи момент се била вече твърде дълбоко вкоренила, за да бъде лесно променена“? И Портагулаия през седновековието е била велика колониална сила за известно време, но идете днес в Португалия да видите какъв е манталитета на хората и как гледат те на света: няма НИЩО ОБЩО между средновековната Португалия и Португалия на 21 век. И Русия е победила Наполеон, но днес в Русия хората измират от алкохолизъм и болести и съвременният им „император“ се опитва да намери формула за някакво ново величие на Русия, почиващо н залежите от петрол и газ. По същия начин и днешна България няма нищо общо с могъщата държава от десети до дванайсети век--ние я живеем днес тази България и ни е ясно до къде е стигнала; вчера някой употреби понятието „гърч“. Не става дума да се отричат фактите на величието, а да бъдат те съотнесени по някакъв разумен начин с онова, което са днешните факти и проблеми.

Разгорешените дебати около Шломо Занд са интересни за нас не толкова заради еврейското самосъзнание и тяхната история, а заради неговия критичен метод, чрез който той показва именно изопачената интерпретация на фактите--интерпретация, която служи на идеологията на момента. Вие сте националист, следователно не сте против идеологиите и употребяването им за властване над общностите и противопоставянето им една на друга. Това е Ваша позиция, която уважавам, но не споделям.

Моят призив е и Вие да уважавате моята и на много други тук позиция, която е против идеологиите и конструирането на общности по идеологически съображения. Аз ще се почувствам горд от българския народ едва когато той се измъкне от дупката, в която сам се е напъхал и създаде общество, в което всички българи се чувстват удобно, НЕЗАВИСИМО какви са трците вътре и извън България, независимо от кризите в Европейския съюз и, особено важно, независимо от Библията, която може да Ви служи за пречистване на душата, но не е книга, от която можем да учим история или философски мъдрости.

- 11-04-2012|Иван Рангелов

Господине Златко Ангелов, аз се опитвам да уважавам вашата позиция – въпреки че така, както сте я изразил тук, Вашата позиция специално е просто смешна.

Какво искате да ми кажете? Давате ми разни примери, че някой бил изопачавал историята… Ами „добро утро“, както се казва – това се прави отдавна, откакто има история – и вероятно ще се прави винаги. Може едни хора да го правят с едни мотиви, други – други мотиви – но това се прави, почти постоянно, почти навсякъде!

Сигурен съм, че и тук, на страниците на това списание, се прави! Сигурен съм, че и тук има автори, които „интерпретират тези факти, както им е угодно“. Явно това е неизбежно и трябва да го приемем.

Ще ви припомня само най-пресния пример, който вече ви дадох по-горе (а Вие се направихте, че не го разбирате): ето думите на Христо Блажев:

„Мечтая само подобна книга да бъде написана и за нашата въобразена могъща средновековна империя.“

Е, щом според Вас „няма НИЩО ОБЩО“ между България тогава и България днес, тогава какъв смисъл има Христо Блажев днес да бленува да се напише подобна книга? Ясно е, че подобен стремеж може да има единствено някаква ДНЕШНА цел!

Обърнете внимание: според Христо Блажев въпросната могъща средновековна империя е „въобразена“! (А вие по-горе пишете, че „Не става дума да се отричат фактите на величието“…)

Е, не се стърпях, и посочих това, което за мен е очевидно: че въпросната могъща средновековна империя е посочена като такава НЕ ОТ БЪЛГАРСКИ ИСТОРИЦИ! И в нашите, българските учебници, няма да намерите приказки за „империя“ – а за „царство“!

И накрая, по повод Вашите, г-н Ангелов, обвинения към мен, че именно аз съм бил привърженик на „конструирането на общности по идеологически съображения“ – аз написах по-горе така: „ако някъде по някакъв начин са се намерили хора, които чувстват нещо общо помежду си (и които по този повод са готови да направят нещо ЕДИН ЗА ДРУГ)“ – аз нарочно се изразих максимално общо, за да може думите ми да обхванат всички общности, от всякакъв тип, независимо от начина, по който са „конструирани“…

И тъй като виждам, че Вие, г-н Ангелов, обичате да давате примери от своя живот в САЩ, нека Ви попитам: смятате ли, че обществото в САЩ е конструирано по някакъв „не-идеологически“ начин? Смятате ли, че идеологиите не играят никаква роля в съвременното общество в САЩ?

Или, нека Ви задам този важен въпрос по един малко по-друг, не толкова личен, начин:

Нека си представим за момент, че през всички изминали векове никой нищо не беше „конструирал“ – нито нации, нито нищо – ни-щи-чко … Е, какво щеше да представлява тогава светът днес?

- 15-04-2012|8

За съжаление авторът на тази статия не е на нивото на „Либерален преглед“. Разбирам, че иска да прави впечатление, но това не е достатъчно, за да представи книгата на Занд добре. Много точно някой по-горе съвсем сполучливо беше нарекъл ревюто на книгата фръцкане. А изцепката за въображаемата империя е просто малка част, показваща, че автора няма представа за дефинирането на това що е то империя. Е, как е възможно някой, който не е наясно със смисъла на думите, да се опитва да ми представя книга?! Или г-н Блажев не го е еня за думите, а набляга просто на буквите?

- 15-04-2012|tom

На 2-та му лекция внимателно мислех върху тезите му. „За кураж“, леко възбуден проф. Занд прояви стряскащо подменяне & непознаване на елементарни факти- напр. поведението на Сталин, скорошни събития на Балканите, „разправията“ с Иран, да не споменавам българската история. Отговорите му бяха дразнещо повърхностни, провокационна смес от демагогия & назидателност. Представената неоригинална книга изостава от съвременните сериозни археологични & теологични проучвания по темата. Вероятно квази-дисидентството му е част от нов „проект“. Следете развитието му.

- 15-04-2012|ти да видиш!?

Вие господин Блажев се излагате.

И който там ви подкрепя също. Да може да чуе Паисий Хилендарски, че историята на Велика България не трябва да означава нищо за съвременния българин.

И това за нациите-смешно и глуповато, освен че е невярно.

- 16-04-2012|Боян – Н‘екои съображения

Най-сетне интересна статия с провокиращи мисленето тези. Не знам доколко са оригинални или не, обаче специално за родолюбците от рода на г-н Рангелов един съвет: идете поживейте в чужбина, г-н Рангелов и ще се убедите, че няма народи, има роднини и приятели. Е, ако някой иска да се чувства сънародник с Фидел Беев, Нейчо Неев, Азис, Жорж Ганчев или Ахмед Доган … (списъкът на тия, зарад които не е първа радост да се наричаш българин е прекалено дълъг!) -- ами да се чувства. Какво пък -- чудесна компания;-))) А ако някой го дразни това, дето авторът нарича Стария завет хардкор фентъзи -- значи е сбъркал страницата;-)))

- 16-04-2012|Георги – LOL

Съществувам, Ице, съществувам. Някой ден ще се убедиш в това.

- 16-04-2012|Майя Маркова – re: Н’екои съображения
Боян писа:

…Идете поживейте в чужбина, г-н Рангелов и ще се убедите, че няма народи, има роднини и приятели.

Има една категория събития, които аз наричам просто „нещата, които се случват“. Когато се случат, те покрай другото изкарват наяве някои неприятни факти. Например, че народи и сродни колективни образувания ИМА и в обозримо бъдеще ще има – и за добро, и за лошо.

През босненската война гледах интервю с изстрадала мюсюлманка, родила бебе от изнасилвачите си. Един от тях бил съсед-сърбин, с когото преди войната не само се поздравявали, а и пиели кафе заедно.

Подобни истории могат да разкажат и нашите турци и помаци, и белите от Лос Анжелос (ако си говорим за чужбина), да не говорим за евреите.

Ако това не ви звучи убедително, задавам съвсем прост реторичен въпрос: Знаете ли държава, която при разтрогване на смесен брак да е готова да остави децата не на своя гражданин, а на чужденеца?

- 16-04-2012|Боян – Re: Мая Маркова

Не разбирам връзката! Ако съм се изразил неясно, ще опитам пак: имах предвид с колко много сънародници се среща човек, когато живее в чужбина и с колко малко от тях намира нещо общо, освен езика!!! А иначе, народи има, вярно е. Само че хората се свързват помежду си на лична, не на народностна основа. Ако отхвърлим защитата на някакви народностни права -- което обикновено е във форма на война -- тогава бихме могли просто да живеем, работим, търгуваме и дружим, без оглед на понятието „народ“ и нищо няма да ни липсва, освен армията -- лично на мен тя не ми липсва …

- 17-04-2012|Самолет 005 – … кое ни събира?

От самите обсъждания се вижда, че разговорът за евреите неминуемо опира до основни за човека характеристики, но погледнати по-фокусирано. Опцията zoom винаги работи трескаво при разговори за евреите (а в дадени ареали и за гейовете). Когато казвам това, изхождам от последните коментари и от разговора между Майа и Боян за това, кое побратимява и сдружава хората.

Дали кръвта вода не става или има нещо друго? И хората и кучетата са стадни животни, но при кучетата братчетата се прогонват едно друго като се изпохапват. Така става и при хората, като в библейския разказ то дори е основополагащ момент – Каин и брат му… но има едно „но“… Ако Каин и Авел се давят като песове, то е защото са в едно малко котило (семейството). Когато семейството нарасне до стадо, тогава се задействат други йерархични постановки и освен отхвърляне има и приобщаване, но не поради братски чувства, а поради йерархични закони, които изискват както наличието на по-слаби, така и вечната нестабилност на трона. Това в политеизма е възприето съвсем рационално, но поради демоничния характер на авраамитската културно-религиозна традиция невидимото, безусетното тихо-мълком превръщане на демона в бог става само и единствено чрез монотеизъм и йерархията придобива нов апел за осмисляне. Тогава се появява и апартейда, срещу който се бори Шломо Занд. Но отново се връщаме към коментарите на Майа и Боян за това, което сдружава хората в стано, род и народ… също както глутницата песове. Сдружаването има ясна цел – моята глутница трябва да нахапе вашата и да я елиминира или както аз казвам „Добр›утро Цуцуле! Добр›утро Дарвине!“. Какъв е вторият епизод? Има втори епизоди (множествено число). От подбудата не бива да очакваме само едно следствие… Събирането по народност става и до ден днешен, но това не е събиране по кръв, макар че има и събиране по кръв; събиране по идеи; събиране по класа… Боян е прав, че ако заживея в Ангола, то там може и да не се събирам с българи, а да го направя с шведи, живеещи в Ангола, но с това изобщо не отричам земляческия принцип, превърнал се в най-ошапърлявената идея на модерните времена, наречена ционизъм. Има много примери и от България за доминирането през социализЪма на някое министерство от чирпанските земляци, просто защото фюрерът на министерството е от Чирпан или доминирането на друго министерство от шопи, но не от Правец – не, не, не…:))) за партизанския отряд Чавдар имаше друго събиране…

Сега за евреите. Сред тях има както ционисти, така и евреи, на които просто им е писнало и им се е огадило да бъдат евреи. Те помежду си се различават в помислите си… но само в тях. Еднакво големи печалби се натрупват както от просемитски, така и от антисемитски книги, тези и идеи. Необходимо е едно докосване и нещата се превръщат в пари, фойерверки, научни конференции, гала вечери, модни тоалети, инсталации и арт пърформанси. Дали ще си от страната на просемитите или от страната на антисемитите е от съвсем малко значение и то е само тактическо… Съществено е другото – дали предпочиташ да си честен спрямо себе си и своя модел на мислене, който в 12.00 часа може да споделя антисемитска теза, а в 12.30 лудо да подкрепя просемитска теза. Защо това е така, вече е изяснено от един човек, оставил според познавачите му 121 хиляди ръкописни страници трудночетивен, но гениален текст. Не! Не е Ленин!:)))

И накрая – много приятен много забавен е спорът между самите евреи – за кръвта на Авраам, за новите супермодерни ДНК тестове, в които Коените по пишка се явяват Авраамови чаавета, за Левитите, които са малко, но съвсем ясно (макар и само 12% хазари), за безвъзвратно изгубения библейски иврит и новопоявилия се релексикализиран сорбски – езикът на Лужичаните, за купищата еврейски езици – джудезмо, ладино, идиш и какви ли още не; за свръхинтересната и много четена през 90-те години книга на професора от Тел-Аавивския университет Пол Векслер за славяно-тюркския произход на ашкеназите; за това кои са евреите и кои са палестинците; за това каква е митохондриалната ДНК на някои евреи; за това, че етиопските царе са преки наследници на Соломон и за куп други забавни четива, толкова забавни и съуспоредено пораждащи се едно друго, като библията и християнството. Но чавек трябва да се забавлява, а когато може и чрез забавлението да промисля защо братчетата кученца се изпохапват по различен начин от братчетата прасенца, където в изпохапването участват и сестричките.

Неолибералната идея според проф Израел Шамир не работи за доброто, както на израелитите, така и на евреите. Аз съм му фен, защото знам, че всичко е добре, когато свършва зле… (шегичка, бе хора… нали непрекъснато се бъзикам с мисленето в бинарни модели…)

- 17-04-2012|Манол Глишев – Слаб коментар

на инак нелоша книга.

- 17-04-2012|Джони

Във връзка със споровете достоверността на средновековната ни история, нека направим един мисловен експеримент и пратим националистическите ни историци да разказват историите си на някои средновековен владетел и да следим възможните неразбории и праблеми за себе си, които те ще предизвикат дори само с любимите си и най-често използвани думи в разказите им -държава и народ. Според мен българските историци ще имат сериозни проблеми да разказват на средновековните ни владетели историите, които разправят на нас. Примерно използването на лелеяната дума държава, която се употребява 2000пъти в учебниците от 5 до 11клас, ще им създаде сериозни проблеми в общуването с всеки средновековен владетел, което най-веротно ще доведе до характерното за средновековието наказание отрязване на езика на хора, особено при по тежки случай като Божидар Димитров. Думата држава тогава е значела власт, сила, господство, а не както сега – субект на политическа власт, различен от владетеля. Сегашното значение на думата държава е дошло стотици години, след като нашите средновековни владетели ги няма. Средновековните владетели сериозно биха се разярили, че някои говори и разпространява истории за съществеването на някякъв паралелен на владетеля субект на властта, наречен държава, както правят историците ни и безпрекословно биха се саморазправили със разпространителя на слухове, подкоповащи целостта на владетелската власт и оспорващи я с приказки за наличие на паралелна на тяхната власт, наречена държава. Не би им била приятна новината донесена от 20-ти век, че всъщност споделят властта си някакъв друг непознат и по това време невидим властник, наречен държава, тови силно би ги разтревожило и направило безкомпросни към разпространителите на тези слухове. Църквата също би реагирала, тъй като въвеждането на този нов и непознат в средновековието субект на властта с име държава, би провокирало въпроса за неговия източник и тъй като властта на владетеля има за източник Бог, то приказките за паралелната власт на Държава биха били асоциирани със смущаване на божествения ред и източниците на властта на държавата недвусмеслено биха били открити в източника на всички смущения на установения божествен ред-Сатаната. Това би създало на величаещите средновековната държава историци обвинение в поклоничество на дявола и би обогатило каталога с ересите на нова ерес-държавлянство или нещо подобно. Обвинението би било още по-силно, тъй като самия владетел би водил процеса срещу историците, за да изиличи петното поставено му от историците ни с разказите, че действията на владетеля са мотивирани от някакви си държавнически подбуди и че владетелят работи за усилване на любимата на историците Държава, което значи че самият владетел е наклепан в поклоничество на тази ерес и връзка с Държавата и следователно Сатаната. Разпространението на подобни слухове би направило съдбата на разказвачите на исторически митове напълно незавидно. Особено утежняващо би било свързването на владетеля с друго понятие -народ. Тогава то е значело просто множество хора, а сегашният смисъл е съвсем различен- колективен субект, нация, суверен и източник на властта. Дори в тогавашния смисъл обвързването с тълпата би създало на владетеля проблем с доказваните постоянно аристократични корени на властта му и би подкопало властта му. Съвременният смисъл пък сериозно би го смутил с претенцията за нов субект и център на властта подобно на измислената държава, както и ограничението че, че властта му има смисъл, само ако освобождава и обединява народа, при това само от определен етнос, и всичко това в името на конкуриращата властта му, измислица на историците наречена държава. Силно ограничаващо би му действало и това че според нормата на историците властта му се ограничава от изискването да владее и „обединява“ само определен етнос. А нечуто наглото твърдение на историците, че той това и прави: той самовластния служи на държавата и народа строго ограничен от определн етнос и го обединява в някаква си чуждо и неизвестно нему понятие държава и нахалост прахосва силите си, за да засили дрег субект на властта, наречен държава, което в онези условия си е направо обвинение в немощ, малоумие и ерес, направо би довело достолепния владетеля до изстъпление и недвусмислена саморазправа с клеветниците. Както се вижда нелепите средновековни разкази, с които ни се пълнят непрекъснато главите от люлка биха имали сериозни проблеми да се разпространяват в епохата, за която се отнасят и единствения начин техните разказвачи да запазят главите си в онзи епоха биха били, ако тогавашните люде гледат на тях като на откачени и малоумни шутове разведряващи обществото с глупотевините си, което всъщност е и нормалната пресечна гледна точка между тогавашния и сегашния слушател на тези разпространители на небивалици за миналото.

- 18-04-2012|Майя Маркова – към Джони

Нима функцията на науката история е да помогне на хората, занимаващи се с нея, ако бъдат пратени векове назад с машина на времето, да се впишат в тогавашната среда като автори на похвални слова?

- 18-04-2012|Иван Рангелов

Удивителна е наистина упоритостта, с която „Джони“ просто върви против – ама не само против едни или други идеи, а против ФАКТИТЕ… Той е готов 15 пъти да си сгъне душата (а и гръбнака, вероятно), само и само за да намери начин някак да изкара, че това не било тъй, а онова пък направо изобщо никога не е и съществувало…

Та значи, според „Джони“, в определени исторически епохи, просто нямало понятие като „народ“, тази дума значела просто „множество хора“.

Е, да, в някои особено отдалечени, пещерни времена (в каквито, изглежда, „Джони“, пък и коментиращият Боян искат да ни върнат), може и да не е съществувало понятие „народ“. Но специално в Средновековието (а именно тази епоха „Джони“ атакува в поста си по-горе!) понятието „народ“ си е живо и здраво и си действа!

Както Джони представя нещата, всеки средновековен владетел би трябвало да е особено озадачен от „изискването да владее и „обединява“ само определен етнос.“…

Този път, за да не намесваме непременно българската история, ще си послужа с пример от историята на друг народ. Добре известен е следният случай от историята на това, което днес наричаме „Великобритания“: когато през 1066 владетелят на Нормандия нахлува в Англия и във важна битка побеждава тогавашния крал на Англия, би следвало да очакваме, по логиката на „Джони“, че това няма да доведе до някакви съществени промени в упражняването на властта на този владетел – той просто присъединява към своите владения още една територия, нали?

Е да, ама не! Само 60-70 години по-късно (към 1130 г.) един местен свещеник (Henry, archdeacon of Huntington) написва съчинение, озаглавено „Historia Anglorum“ (A History of the English, „История на англичаните“). Т. е. още тогава историкът пише не история на еди-коя си владетелска династия, не и история на еди-коя си територия или местност, а история на НАРОДА! Какво му дава сила да пише именно такава история? Нали той все пак е католически свещеник, който не просто пише на латински (а не на народностния език), но и му липсва (доста характерна иначе за православните свещеници) всякаква обвързаност с идеята за „национална църква“! И въпреки това този автор озаглавявава произведението си именно „Historia Anglorum“ (A History of the English, „История на англичаните“)!

Какво се оказва – че май великото „конструиране“, „изобретяване“ на народите е започнало от Henry, archdeacon of Huntington – още през 1130 г.?

Не е ли по-разумно да приемем, че единствената причина той да прави това е простият факт, че към онзи момент това е било РЕАЛНОСТ: имало е народ „англичани“, който е имал история! И затова той пише история на народа, а не нещо друго.

За този автор народът е бил по-значима реалност както от владетелската династия, така и от териториалната обособеност.

- 18-04-2012|Джони

Рангелов, не ми е известен британски историк който да твърди, че има британска нация/народ/ през 12век, историческия разказ не е достатъчен за да формира нация. Доста етноси имат собствени средновековни истории, за разлика от нас и не твърдят, че това е равно на нация, нито пък, че народът е суверен и герой на политическите действие през средните векове. В нашата книжнина обикновено се превеждат ромейски истории и в тях се вписват български царе, т. е вписваме се в общата христинска история. Повтарям още веднъж какво съм писал- в българския случай сегашното понятие за народ има най-често значение: нация, суверен и източник на властта, колективен субект. А в средните векове няма нито нация, нито народът е източник на власт, нито дори е схаващан като единен субект, ами като множесто. Няма никакъв смисъл да се имплантират тези чужди на средните векове смисли и герои. Не ми се обяснява какво е нация /в този сайт има достатъчно текстове/. Обикновено историците най-често отнасят възникването на нациите към 18,19 20век, а не към Средновековието, т. е използването на думата народ-нация към средновековната държава няма никакъв смисъл и сегашното понятие не означава нищо в средновеконото общество. В случая историците ни вулгаризират и насилват средновековието, за да осигурят липсващия ни разказ и епос, чийто дефицит се чувство остро през Възраждането. Няма нито един фолклорен разказ от 19 в. задаващ някаква уникална българска история, различна от християнската. Имаме разкази за произхода на врабчето, чумата, калинката, кучето и прочие. За мнозинството от българите от края на 19век произхода е общия християнски, като обикновено библейското действието се развива зад съседния баир и река, небиблейските персонажи са най-често цар Костадин и Рим-папа. Т. е българинът се схваща като нормален християнин без разказ за етнически произход, а за различаване – другите народи се схващат като някакво извращение от нормалността – османците били като нас и произхождат от ненормални сношения с куче, на майка със синове и победа над цар Костадин, власите били като нас, но голяма група станали разбойници и цар Костадин ги пратил отвъд Дунав и пр. За да запълнят дупката в исторически разказ за отделен етнически произход историците/не само нашите/ сериозно деформират средновековната история за да изведат още оттам желаните нация/народ/ и държава, които заемат всяко второ изречение в разказа им и превръщат историята в липса на такава, все едно че всичко е било както е сега или както искат да бъде сега/в това е конструктивизмът/ Погледнато сериозно разказът им губи всякакъв смисъл, тъй като се въвеждат съвременни несъществуващи в средните векове понятия, нещо повече: превръщат се отсъстващите и жадувани понятия /народ, държава в съвременен смисъл/ в субекти/герой/ на действието, като се подменят или маскират като народ и държава действителните герой /владетел, армия/. Пускат се тези измислени герой да вършат безмислени според тогавашния манталитет действия, мотивирани от липсващите понятия, както и им се преписват несъществуващи атрибути/примерно столица на държавата, вместо владетелска резиденция, граници в съвременен смисъл и пр./. Така историците се престарават в подмяната ня средновекововната действителност с конструирани по горната схема измислици, подобни на мит или фентъзи. Това е смисълът на горния текст за невъзможното разбиране между съвременни разказвачи и средновековни герои, за които разказаното естествено няма никакъв реален смисъл, тъй като е пълна фикция, подмяна, въвеждане на измислени понятия, герои, действия, мотиви и атрибути на героите.

- 19-04-2012|Боян – До Иван Рангелов

Не съм съгласен да ме напъхвате в една торба с автора на ненаучна фантастика, нарекъл се Джони -- текстът му е извън ‹сек›ви коментари. Нямам време да разнищвам конец по конец обстойните ви плетки, само да кажа, че разговорът в началото беше за нещо съвсем друго. Лично аз имах предвид, че понятието „народ“, áко и то реално да има съдържание, всъщност е напълно пренебрежимо както в личен план, така и в политически, макар да ми е ясно, че това последното е също такава фантазия, както Imagine на John Lennon …

- 19-04-2012|Самолет 005 – re:
Иван Рангелов писа:

… Т. е. още тогава историкът пише не история на еди-коя си владетелска династия, не и история на еди-коя си територия или местност, а история на НАРОДА! Какво му дава сила да пише именно такава история? …

Много хубав въпрос, на който аз като форумско лапацало няма как да не отговоря. Historia anglorum, която съвсем правилно си превел като история на англите е просто фраза означаваща племето англи. Учителката ми по латински през 1977 г. тоест много след ХІІ век се обръщаше към тримата германци от групата с шеговитото trio germanorum, когато ги изпитваше и им пишеше двойки. С това тя не казваше тримата от германския народ, а казваше просто тримата германци. След време много учени ще са написали истории на английския народ и ще са ги озаглавили A People’s History of England (но след време!). Така че когато опонирате на Джони все пак се замисляйте, защото този човек не е точно такъв, за какъвто си го мислите. Но това, казано от един съразмерен с него фантазьор, ви оставя отворени врати за самочувствие. Препочтително Вам се извинявам за вмешението мое. Направих го от любов към родителния падеж на латинския език!:)

- 20-04-2012|ZeroOne

Не е „антисемитизъм“ щото е написана от евреин, я ако я беше написал Гюнтер Грас щяха да го пратят на кладата.

- 20-04-2012|Иван Рангелов

Самолете, айде нека не се подценяваме взаимно, а?

Когато ми намекваш за „Джони“, че „този човек не е точно такъв, за какъвто си го мислите“, имай предвид, че аз лично отдавна подозирам, че под този тъй абсурден псевдоним се крие един български историк, едно от чийто съчинения може и да сме чели на страниците на това списание тук (подписано, разбира се, с името, с което е известен той в научните среди)…

А разсъжденията ти по повод на „Historia anglorum“ имат стойност точно нулева.

Ако си направиш труда, ще установиш, че академичното издание на този латински текст (публикувано в поредицата „Oxford Medieval Texts“) е преведено на съвременен английски език не по друг начин, а именно като „Historia Anglorum: The History of the English People“!

- 21-04-2012|Самолет 005 – re:
Иван Рангелов писа:

… академичното издание на този латински текст (публикувано в поредицата „Oxford Medieval Texts“) е преведено на съвремененанглийски език не по друг начин, а именно като „Historia Anglorum: The History of the English People“!

Кажи ми английската дума за „хора“ и английската дума за „народ“…:) и каква е разликата между The History of the English People и A People‘s History of England… Кое от двете заглавия е по-близо до думата „хора“, и кое до думата „народ“ на съвременен английски?:) Ами любимият ми родителен падеж къде го затри… или нюансите на родителния падеж в съвременния английски не са толкова важни, колкото генитива в някогашния латински… М-да! Не са важни за нулевите стойности?:))) Приемам критиката ти! Просто подхвърлям моменти за разсъждение. Все цитирам Исус, на който станах неволен фен, а Той според Матея казва – „Който може, нека приеме!“:)))

- 21-04-2012|Самолет 005 – re:
ZeroOne писа:

Не е „антисемитизъм“ щото е написана от евреин, я ако я беше написал Гюнтер Грас щяха да го пратят на кладата.

Това, което казваш е много интересно. Допускането, че евреин може да е антисемит и гей да е хомофоб, е леко смущаващо, но като си помислим колко реални неща са смущаващи…:))

С това искам да кажа, че има степени на поносимост на дадено явление и една от най-непоносимите степени е, когато феноменът придобие политическа форма… (отнася се както анти-, така и за про-)…:)

- 21-04-2012|Иван Рангелов

Самолете, твоят въпрос („Кое от двете заглавия е по-близо до думата „хора“, и кое до думата „народ“ на съвременен английски?“) има, за всеки разумен и образован човек, съвсем ясен и безспорен отговор:

„The History of the English People“ се превежда „Историята на английския народ“, а „A People’s History of England“ се превежда „Народна история на Англия“.

Разликата е огромна: едното е история на конкретен народ – а другото е история на конкретна територия („земя“ – „land“) – писана, вероятно, от някакви „народнически“ позиции…

- 23-04-2012|Самолет 005 – re:
Иван Рангелов писа:

…писана, вероятно, от някакви „народнически“ позиции…

Писана е от английски марксист… Всичко тръгна от твърдението на Джони за понятието за народ през миналите, още по-миналите и през много отдавна миналите години…:)

- 23-04-2012|Самолет 005

Представете си (защото е точно така), че на латински няма дума за чорап… ъ-ъ!… древните римляни не са носели чорапи (не мога да употребя другото причастие „носили“ – минало свършено деятелно причастие, и как ли ще е при англичаните, в чиито език няма такъв преразказвателен нюанс при причастията). Тогава как на латински да напишем история на чорапите -хистория чорапорум:)))

Ох, народе, народе… Хистория англорум, значи, означавало история на английския народ в превод на съвременен език… ами добре!, ще го имамизпредвид за вбъдеще, когато ще говоря на още по-бъдещосъвременен език с оглед на това да не смущавам „всеки разумен и образован човек“.:)

- 23-04-2012|Златко Ангелов

Естествено, Самолетски е прав и доста тънък. И слепият може да го види. Но мен ме чуди това постоянно позоваване на НАУЧНИ авторитети. Вие не четете ли белетристика бе, хора? Не става дума само за българска, дори по-малко. Става дума за онова, което светът е нарекъл културно наследство и в което всичко за разните народи е казано без изопачаване и без статистика. Оттам се виждат СТАНДАРТИТЕ, по които едни народи са по-напред, други по-назад и т. н. Предлагам тук едно есе за размисъл. В него има и домашно задание, на което се получава отличен ако отговорът е „няма ги“. И обърнете внимание, бътлърът не е от елитите, най-обикновено английско простолюдие си е. Приятно четене!

- 24-04-2012|Иван Рангелов

Брей, и какво ли ще да е това, дето в него „всичко за разните народи“ било „казано без изопачаване и без статистика“?!

Почвам да се чудя това по-горе същият ли „Златко Ангелов“ е, който малко по-рано ме убеждаваще, как и тези, и онези все изопачавали историята?

Историята на „Историята на О“

Автор: Кармела Чурару

Не много писатели могат да се похвалят с написването на порнографски бестселър, а още по-малко такъв, който се счита за класика на еротическата литература. Но Полин Реаж може. Впрочем, сменете името с Доминик Ори. Не: Ан Дескло.

Всъщност зад трите имена се крие една и съща жена, но в продължение на години реалното име, стоящо зад скандалното произведение, си остава една от най-грижливо охраняваните тайни в литературния свят. Четиридесет години след публикацията на Историята на О истината най-после става публично достояние. Но дори и тогава все още немалко хора считат тази книга за най-шокиращата, публикувана някога. Когато романът се появява, името на авторката, „Полин Реаж“, се възприема навсякъде като псевдоним. Ако и да шокира с директните описания на садомазохистични сцени, той предизвиква и възхищение заради сдържания си, дори аскетичен литературен стил. С времето книгата постига световен успех и продажби на милиони екземпляри, без някога да е слизала от печат. Това не е някаква евтина халтура. В нея няма нищо тромаво, немарливо или грубо. Историята на О получава реномираната литературна награда Prix des Deux Magots, по нея е заснет филм и тя е преведена на повече от двадесет езика.

Дескло (или по-скоро Ори, както тя започва да се нарича в ранните си тридесет години) е обсебена от женения си любовник, Жан Полан. Тя пише книгата за да го впримчи и задържи – и я пише само и единствено за него. Това е нейното върховно любовно писмо.

Камшици, вериги и маски! Божичко! Когато Историята на О се появява във Франция през лятото на 1954, тя е толкова скандална, че срещу мистериозната ѝ авторка се отправят съдебни обвинения в нецензурност (по-късно оттеглени). Даже и в средата на двадесети век, в една европейска страна, решително по-малко морализаторска от Съединените щати, книгата избухва като бомба. Фактът, че авторката очевидно е използвала псевдоним, предизвиква безкрайни клюки сред парижкото общество. Спекулациите относно нейната идентичност се превръщат в любимо занимание на литераторите: дали тя е някоя известна личност, мъж, жена, перверзна, луда? Някои твърдят, че авторският глас е прекалено директен, прекалено хладен, за да принадлежи на жена; други пък настояват, че никой мъж не може да предложи такова нюансирано представяне на психиката на една жена. Но едно е сигурно: човекът, който е написал всичко това, не познава срама.

Романът представлява личен разказ на млада френска модна фотографка, известна единствено под инициала О, която се съгласява на всякакви унижения, деградация, мъчения, насилие и оковаване, всичко в името на отдадеността към любовника ѝ, Рене. В хода на историята тя се оставя да бъде овързана, бита с камшик, пробождана, жигосвана и много други неща. В началото на историята тя е пасивна фигура, която върши точно това, което ѝ се казва.

Един ден любовникът ѝ я извежда на разходка в някаква част от града, където те никога не са били – паркът Монсури, паркът Монсо. След като са се разхождали известно време и са седели един до друг на края на една от полянките, тя забелязват – на място, където никога не спират таксита – кола, която прилича на такси, защото има брояч.

„Влизай“, казва ѝ той.

Тя влиза.

Книгата е като еротична версия на някоя от ония детски приказки, в които героят случайно попада в алтернативна реалност и изпада в халюцинативно състояние. (Полан веднъж е настоявал, че „приказките са еротични романи за деца“). Припомнете си Алиса, падаща в заешката дупка, или магическия гардероб от „Нарния“. Това е и Историята на О, ако и с една много по-мрачна визия. На единадесетата страница О вече е изоставена от любовника си в някакъв замък извън Париж. Сама, тя се чувства сломена; тихо и без съпротива следва инструкциите, които ѝ се подават. Съблича се, снабдена е със заключен нашийник и белезници, както и с дълга червена пелерина. Със завързани очи, тя крещи уплашено когато нечия ръка „проникна едновременно и на двете места“. По такъв начин започва одисеята ѝ като сексуална робиня на най-вече непознати мъже и жени, които правят с нея каквото си поискат. „О си помисли, че е разпознала един от мъжете по гласа“, пише Реаж, „един от ония, които бяха я насилили предишната вечер, изисквайки от нея да направи задника си по-лесно достъпен.“ Готова да върши всичко с всекиго, тя разкрива един екзистенциален копнеж по освобождение. Ори е отбелязала веднъж, че „О търси избавление, възможност да отхвърли непоносимото бреме (mortal coil), както казва Шекспир.“

Години след публикуването на книгата, Ори предлага обяснение за очевидната фасада от пасивно приемане, демонстрирана от героинята ѝ. „Струва ми се, че подчинението може да бъде и е страховито оръжие, което жените ще използват, докато то не им бъде отнето“, казва тя. „Използвана ли е О от Рене и Сър Стивън, или всъщност самата тя използва тях, както и … всички ония железа и вериги, задължителния разврат, за да реализира собствената си мечта – тоест собственото си разрушение и смърт? И дали самата тя не властва над тях, по някакъв задкулисен начин? Не е ли тя, която ги подчинява на волята си?“

В романа има и сцени, в които жени прелъстяват жени. Те изглеждат автентични, а не насилени, в противоречие на обвиненията, че авторът е написал такива сцени, за да задоволи „мъжката втораченост“. Ори счита себе си за бисексуална и признава предпочитанието си към женското тяло. Описвайки собствената си първа среща с мъжката анатомия, тя казва „За мен онзи втвърдено-приветстващ член, с който той толкова много се гордее, е доста плашещ и, да си призная, гордостта му ми се стори леко комична. Помислих си, че за него това сигурно е много неудобно, и колко по-приятно е да бъдеш момиче. Между другото, това е мнение, към което се придържам и до днес.“

В течение на цялата история О се предлага с готовност. На болката и страданието тя отговаря с приемане и благодарност. Разказът достига кулминацията си в едно целонощно парти, по време на което тя е водена на кучешка верижка, гола, с бухалска маска на лицето. След като е била подложена на пълно обезкосмяване, за да угоди на господаря си, ѝ окачват верига, завършваща с пръстени, прокарани през срамните ѝ устни. (Пътешествието ѝ изглежда потвърждава сентенцията на френския писател Жорж Батай: „Човек живее в непрекъснат страх от самия себе си. Собствените му еротични потребности го ужасяват.“) Отговорът на О срещу този ужас е абсолютното подчинение, позволяващо на преживяванията ѝ да я доведат в сфера, в която няма неща като патология, анализ или последствия. Точно по начина, по който всяка книга за самопомощ ви съветва, собственото отваряне към непознатото може да бъде нещо изключително приятно. То може да ви трансформира. Но, разбира се, то може и да ви подлуди.

В зависимост от собствените ви еротични желания и навици, Историята на О ще ви смути, изплаши, разгневи, разстрои, обърка, отврати или възбуди. Може би всичко това едновременно. Десетилетия след публикуването си, романът все още не е изгубил способността си да шокира. През 2009, един коментар в Гардиън по повод радиопредаване, посветено на книгата, обяснява, че среднощното излъчване на програмата е било най-подходящо, тъй като това било „як материал“ и той би могъл да предизвика гадене у множество хора. Един от слушателите отбелязва, че слушането на откъси от текста предизвикало „силен приток на кръв към немислещите части“.

Както авторката разкрива по-късно, героинята О се основава на Одил – нейна близка приятелка, която в един момент е била силно влюбена в Албер Камю. „Но след няколко страници реших, че не мога да причиня всички ония неща на бедната Одил, така че оставих само първата буква.“ В противоположност на спекулациите, правени в течение на години от феминистки, хора от академичните среди, психоаналитици и изобщо читатели, обсебени от книгата, името О, казва тя, „няма нищо общо с еротичния символизъм или формата на женските полови органи“.

Колкото и покварен да изглежда романа ѝ, Одри си поставя за цел да създаде истинско, дълбоко произведение на изкуството, а не евтина порнография. („Че Полин Реаж е по-опасна писателка от Маркиз дьо Сад следва от факта, че изкуството е по-убедително от пропагандата“, обявява един есеист от New York Times Book Review.) Ори създава нещо ново, работейки вътре в конвенциите, но по начин, който никой преди нея не е опитвал. „Развратът, възприеман като един вид аскетично преживяване, не е нещо ново нито за мъжете, нито за жените“, обяснява тя, „но, доколкото ми е известно, преди Историята на О никоя жена не го е изказвала открито.“

Самата Ори изглежда като доста малко вероятна кандидатка за създаване на книга, описваща насилствени прониквания. Още от детството си тя е сериозна читателка, поглъщаща автори като Бокачо, Шекспир, Бодлер и Библията. Веднъж се е похвалила, че в живота ѝ имало период, през който в продължение на пет години е чела и препрочитала целия Пруст. Изглежда немислимо, че жена с толкова невзрачна външност би могла да изследва една сексуална натрапчивост, която тласка героинята ѝ към себеизличаване. Нещо друго, което различава романа от онова, което един критик нарича „томчета, продавани под тезгяха“, са сложните идеи, касаещи човешкото поведение – че „всички ние сме тъмничари, и всички в затвора, в който винаги се намира някой, когото ние оковаваме, когото затваряме, когото принуждаваме да мълчи“, както по-късно обяснява тя. Историята на О е книга за властта, за удоволствието от притежанието ѝ, и в края на краищата удоволствието от отказа от нея. За самата себе си авторката признава, че с удобство приема идеята за подчинението, поне в определени контексти. „Мисля, че у мен има някаква потисната склонност към военното“, казва тя. „Харесвам дисциплината без задаване на въпроси, точните планове и задължения.“

Полан, подбудата за този cri de coeur, е един от водещите френски интелектуалци и издател на великолепното литературно списание NouvelleRevue Française. Връзката му с Ори продължава тридесет години, до смъртта му през 1968. През цялото това време той остава женен за втората си жена, Жермен, която страда от болестта на Паркинсон. Тя много добре знае за аферите на мъжа си, за които той очаква да бъдат приемани и толерирани без протест. И Ори не е единствената му любовница. След смъртта му една от снахите му го описва като „доста голям женкар“. (Интересно е, че Ори използва точно същата фраза, когато говори за баща си.)

Когато се среща с Полан, Ори е в ранните си тридесет години, а той – в своите петдесет. (Тя е родена в 1904; той – в 1884.) Тя вече е била женена за кратко и има син, Филип. Запознал ги е баща ѝ, познат на Полан. По онова време тя се надява да публикува сборник с религиозна френска поезия от 16 и 17 век, а Полан е редактор в известното издателство Галимар. Тя не описва срещата им като любов от пръв поглед. „Беше бавно, но се получи много ефективно“, казва тя, припомняйки си първото впечатление за него като красив, чаровен и забавен човек. Свързват ги споделяните интелектуални страсти; по време на нацистката окупация на Франция, докато и двамата работят за Съпротивата, те стават любовници. „Доминик Ори е жена, очарована от интелигентността“, разказва техен общ приятел. „А интелигентността на Полан беше очевидна. За нея това се превърна във вид обсебеност.“

Преди съдбовната си среща с Полан, Ори все още не е открила любовта на живота си, а сексуалният ѝ живот едва ли може да се нарече забележителен. „С моята външност и темперамент аз едва ли бях обект на сексуални желания“, казва тя веднъж. „Всичко се случваше единствено в главата ми.“ Това сигурно обяснява електричеството между нея и Полан, което ще упражнява власт над цялата останала част от живота ѝ. Макар и да е в състояние да говори пространно за секса, личният ѝ живот е доста скромен. Веднъж обаче се е пошегувала, че си е мислила за проституцията като евентуално призвание.: „Казах си, че това може би не би било толкова ужасно: да бъдеш постоянно желана, а и да ти се плаща, какво лошо може да има в това?“, казва тя. „И какво се случва? При първата възможност, какво друго мога да направя, освен да се превърна в глупава свенливка!“ Но заедно с това тя се пита и какво ли би било да стане монахиня – привлечена, без съмнение, от строгата униформа.

Разбира се, Ори е предопределена не за проституция, а за живот, работа и съществуване сред интелектуалното общество. Тя си играе със собствената идентичност още далеч преди да публикуването на Историята на О. В един момент по време на войната, работейки като журналистка и преводачка, тя се отказва от реалното си име, Ан Дескло, като го изтрива напълно от професионалния и личния си живот. Почти никой не знае, че Ори всъщност не е реалното ѝ име; тя държи това в тайна. Избрала е „Доминик“ заради половата му неутралност, а „Ори“ идва от моминското име на майка ѝ, „Орикост“.

Макар и да е вярно, че Историята на О е вдъхновена от пренебрежителната забележка на Полан, че никоя жена не е в състояние да напише „истински“ еротичен роман, по-непреодолимият мотив е нейният страх, ако и ирационален, че връзката им може да приключи. „Не бях млада, не бях хубава, трябваше да изнамеря други оръжия“, разкрива тя по-късно. „Физическата страна не беше достатъчна. Оръжията се намираха в главата.“ Тя се хвърля в новата задача: пише през нощта, с молив, в ученически тетрадки, докато лежи в леглото, и създава – три месеца по-късно – най-интимния си шедьовър. Първите шестдесет страници, казва тя, са се излели „автоматично“, и се намират в книгата точно така, както са се появили в главата ѝ.

Романът е написан като отговор на предизвикателството на Полан (или задачата, ако предпочитате да я наричате така). „Писах я сама, за него, за да го заинтересувам, да му харесам, да го занимавам“, разказва тя пред кинодокументалистката Пола Рапапорт малко преди смъртта си. Ори никога не е възнамерявала да публикува романа, но Полан настоял. За самата нея ръкописът бил просто дълго писмо, което е трябвало да бъде написано. Тя се надявала, че този подарък ще осигури постоянството на връзката им. „Човек винаги търси начини да накара нещата да продължават“, казва тя. „Историята на Шехерезада, повече или по-малко.“

Съдържанието на романа е детайлирано и експлицитно, но авторската проза е високо контролирана, дисциплинирана и пестелива. „Гласът“ ѝ се намира в дисонанс с еротичния материал, което прави трудно отхвърлянето му като „порнография“. За Полан, книгата е „най страстното любовно писмо, което някой мъж е получавал.“ Той никога не я напуска.

Автократа казва по-късно, че Историята на О, написана когато тя е била на 47 години, се основава на собствените ѝ фантазии. Освен това тя е повлияна и от възхищението на любовника си пред маркиз дьо Сад. В по-късни години тя описва трескавия процес на писане като „писане по начина, по който говорите в тъмното на човека, когото обичате, когато сте задържали любовните думи прекалено дълго време и сега те най-после се изливат свободно… без колебание, без спиране, преправяне, изтриване… така както човек диша, така както сънува.“

Полан е поразен. Когато той развълнувано я пита дали може да потърси издател за произведението ѝ, тя се съгласява само при условие, че авторството ѝ остане скрито, известно само на малцина избрани. Измисля си псевдонима „Полин Реаж“: „Полин“ по името на Полин (Бонапарт) Боргезе, по-голямата сестра на Наполеон, която е била известна с чувствените си, декадентски афери, както и Полин Ролан, френска активистка за женски права от късния деветнадесети век. Въпреки очевидното сходство между „Полин“ и „Полан“, Ори твърди, че изборът на псевдоним няма нищо общо с него. (Съществува и погрешното предположение, че тя е избрала псевдонима си по подобие на френската фраза „реагирам срещу Полан“).

Що се отнася до „Реаж“, тя твърди, че го е открила в някакви регистри на недвижимо имущество. Хората винаги са предполагали, че съдържанието наИсторията на О е силно автобиографично, но Ори не е толкова сигурна. Около двадесет години след излизането на книгата тя признава, че собствените ѝ радости и скърби са я оцветили, но самата тя не може да каже до каква степен, нито пък това я интересува чак толкова много. „Историята на О е приказка за друг свят“, казва тя, „в който една част от мен е живяла много дълго време – един свят, който вече не съществува никъде другаде, освен между кориците на една книга.“

Тя характеризира „Полин Реаж“ по не съвсем ясен начин – някой, който „не е съвсем аз, но все пак е, по странен начин: когато се прехвърля от едното към другото си аз, фрагментите се разпръсват, след това отново се събират, но по начин, за който съм сигурна, че вечно се променя. За мен става все по- и по-трудно да ги разграничавам едни от други, или поне с достатъчно яснота.“ Също като множество други автори, пишещи под псевдоним, Ори гледа на идентичността като на нещо нестабилно и се чувства великолепно в амплоато си на човек, който е отказал да поеме ролята на постоянна звезда.

Тя знае, че намирането на издател за романа ѝ няма да бъде лесно (с или без псевдоним). Но Полан настоява, че книгата трябва да достигне публиката си, и се бори за това. В този случай обаче личният му престиж сред литературния свят не е от особена помощ. Галимар бързо отхвърля книгата, не желаейки да има нищо общо с неизбежния (и вероятно доста скъп) съдебен процес. „Не можем да публикуваме книги като тази“, казва ѝ Гастон Галимар. Това е особено разочароващо, тъй като Ори е работила за него. Няколко години преди смъртта си тя казва, че никога не е простила на Галимар отхвърлянето на романа ѝ, тъй като той вече е публикувал Жан Жене, чиито неща са били „много по-гадни“.

Полан убеждава Жан–Жак Повер – амбициозен двадесет и седем годишен издател, който преди това е издал събраните съчинения на Сад, и който вече е ветеран в съдебните процеси по нецензурност – да приеме Историята на О. „Великолепна е, това е революционна искра“, казва Повер на Полан, след като е изчел книгата за една нощ. „Кога ще подпишем договора?“

През 1954 Повер публикува великолепно оформено, луксозно първо издание на книгата в две хиляди екземпляра. Тя съдържа хвалебствен предговор на Полан, „Щастие в робството“, в който той твърди, че в най-дълбоката си същност жените винаги копнеят за нечия доминация; че, признавайки желанията си, О постига тяхното упълномощаване; и че в действителност робите обичат господарите си, страдат в тяхно отсъствие и нямат желание за постигане на свобода. Всъщност, както отбелязва един рецензент, колкото повече бива измъчвана, толкова повече О става „перфектно женствена“. Това е един от елементите, които правят романа по-скоро смущаващ, отколкото възбуждащ.

Полан признава, че „в Историята на О няма липса на скверности. Но понякога ми се струва, че онова, което бива подложено на тези мъчения, е не толкова една млада жена, колкото една идея, комплекс от идеи, просто едно мнение.“

Книгата става сензация, но не и бестселър. Макар и да е тема на гъделичкащи клюки сред посветените, една година след публикуването първоначалният тираж все още не е разпродаден. Ори не е особено оптимистична относно изгледите за книгата; тя вярва, че съдбата ѝ е да бъде поставена в „специалните“ секции на библиотеките, ако изобщо бъде поръчана.

Статуса си на бестселър книгата постига постепенно, докато около нея продължава да се създава мистика и започват да се появяват преводни издания. Първоначално, понеже множество френски книжари предполагат, че книгата е била забранена, те обикновено я крият под тезгяха, като разбира се с това ѝ осигуряват слаби продажби. „Всички говореха за нея насаме“, припомня си авторката, „но пресата се държеше така, сякаш книгата никога не е била публикувана.“

Цялото внимание, което книгата получава, се съсредоточава върху личността на автора, а не върху самия текст като нещо заслужаващо разглеждане и анализ. Сюзън Зонтаг е първата сериозна писателка, която разпознава достойнствата на романа и го защищава като значително литературно произведение.

В есето си от 1969 г. „Порнографското въображение“, Зонтаг настоява, чеИсторията на О трябва да бъде коректно дефинирана като „автентична“ литература. Тя сравнява съотношението между първокласната порнография и долнокачествените книги от жанра с „един друг донякъде сенчест под-жанр с няколко първокачествени книги, които му правят чест – научната фантастика.“ Освен това тя смята, че подобно на научната фантастика, порнографията цели „дезориентация, психическа дислокация“.

Ако това действително е така, то тази цел е далеч по-интересна от онова, което се опитват да правят повечето обичайни „мейнстрийм“ романи. Никой не би могъл да нарече Историята на О предсказуема или сантиментална. Визията ѝ е мрачна и неумолима; всичко в нея е екстремно. Зонтаг сравнява сексуалната обсебеност (така както е изразена от Реаж) с религиозната: това са двете страни на една и съща монета. „След секса, религията вероятно е второто най-старо средство, с помощта на което хората могат да се доведат до полуда“, пише тя. В дисциплинираните си усилия за надминаване на всичко, О не е много по-различна от религиозната фанатичка, отдаваща се на Бога. Нейната отдаденост на задачата, която е поела, получава форма, която може да бъде описана като духовна жар. Тя се изгубва напълно – а в края на краищата загубата на аза е една от целите на молитвата.

Ако О би желала да поддържа страстта си чак до степен на себеразрушение, то нека бъде така. Тя желае да бъде „притежавана, напълно притежавана, чак до смърт“, чак до онзи пункт, в който тялото и разумът ѝ не са нейна собствена отговорност. „Какво друго се опитва да постигне християнинът, освен да изгуби себе си в Бога“, казва веднъж Ори, която е пълна атеистка. „Да бъдеш убит от някого, когото обичаш, ми се привижда като олицетворение на екстаза.“

Есето на Зонтаг е забележително с отказа си да окачестви цялата порнография като лоша или да я отхвърли като „мръсни книги“. Това е един задълбочен, рационален текст, осветяващ естетическите достойнства на най-доброто в порнографията. Твърдейки, че така наречените порнографски книги са легитимни произведения на изкуството, тя признава, че изтъкването на такава теза е обезкуражителна задача: „Порнографията е болест, която се нуждае от диагноза, както и възможност за изказване на съждение. Тя е нещо, което изисква отношение ‚за‘ или ‚против‘… също като това да си за или против легалните аборти или помощта за общинските училища.“

Защитата ѝ на литературната ценност на Историята на О е убедителна и високо специфична: „Макар че романът е очевидно нецензурен според обичайните стандарти“, пише тя, „и е много по-ефективен от множество други, що се отнася до сексуалното възбуждане на читателя, това сексуално възбуждане не е единствената функция на описваните ситуации. Разказът притежава определено начало, среда и край. Елегантността на стила почти не допуска впечатлението, че авторът счита езика за неизбежна необходимост. Освен това героите притежават емоции от много интензивен вид, ако и маниакални и действително напълно асоциални; те притежават и мотиви, макар че това не са психиатрично или социално ‚нормални‘ мотиви.“ Всичко, което Реаж прави, е да изнесе на открито онзи вид импулси, които много хора крият в спалните си, сами, в късна нощ. И от гледна точка на Зонтаг Историята на О е не толкова порнография, колкото „мета-порнография, една брилянтна пародия“.

Кой би могъл да предположи, че Доминик Ори и Полин Реаж са една и съща жена? В средата на живота си, тя е уважавана личност: влиятелна редакторка, писателка и членка на различни журита, раздаващи литературни награди. Получава Почетния легион; превела е на френски творби от автори като Т. С. Елиът, Ивлин Уо, Скот Фицджералд и Вирджиния Улф; това е единствената жена, която някога е била допусната във високо ценения читателски комитет на Галимар. Скромният ѝ външен вид не предполага дори и най-слаб намек за бухалски маски или кучешки нашийници. Тя е учтива, изтънчена, елегантна, стеснителна. Не може да бъде описана като красива. Една нейна приятелка си я припомня като „много самообезличаваща се“, носеща „топли, приглушени цветове, които наистина подхождаха на личността ѝ.“ Тя се облича много скромно и почти не употребява грим. Поне на повърхността, нищо у нея не е предизвикателно. (Тя казва, че носенето на един вид постоянна униформа прави живота по-прост.) Всъщност тя изглежда консервативна, дори строга – и по външния ѝ вид вие сигурно бихте предположили, че сексуалните ѝ фантазии са толкова възбуждащи, колкото и гледането на някоя прашна книжна лавица.

Ослепителното несъответствие между работата и личния ѝ живот не е убегнало на самата Ори. Ето защо псевдонимът е толкова важен. Тя настоява, че „би било погрешно да се смесва нещо, което толкова дълго време е било тайна, с нещо друго, което винаги е било банално и лишено от интерес.“ Ори никога не е изпитвала нужда да се оправдава пред някого; това е, което тя си е желала и то не влиза в работата на никого. Тя не „живее в лъжа“, тъй като Доминк Ори не е „Полин Реаж“, която е създала скандалното произведение. „В продължение на дълго време живях два паралелни живота“, обяснява Ори. „Държах тези два живота методично разделени – всъщност толкова разделени, че стената между тях вече ми се струва нещо нормално и естествено.“

Източник

Кармела Чурару е членка на американския PEN център и Националния кръг на литературните критици. Тя пише за множество американски периодични издания, сред които са Los Angeles Times, San Francisco Chronicle, Boston Globe, Wall Street Journal, Bookforum, ReadyMade и др.

Коментари (1)

- 07-01-2013|Бл. Благоев

Отлична статия. Малко допустима за нашето обществено мнение. За пръв път срещам аналогията на порнографската тема с научната фантастика. Осъзнавам, че е така наистина. Не е лесно да се напише такава статия, камо ли такъв роман. Чел съм романа, но сега го виждам по друг начин. Благодаря за пояснението.

12 + 2 страхотни разказа – Александър Шпатов

Автор: Христо Блажев

„Най-обещаващият млад български автор“. Александър Шпатов. Хм. Не съм го чувал. Готина разчупена корица, интересни символи. Нелошо, нелошо. Любен Дилов-син за редактор и коментар отзад. Гримаса на досада. Първи разказ… нищо особено, дори плоско.

И БАМ!!! Февруарският разказ те забива от раз, а по „Славейков“ стичат се бленувани тълпи купувачи на книги! Интересът ми е събуден, инстинктът на читател надушва нещо хубаво. И не бърка ни най-малко. Март, април, май… месеците се втурват в неудържимо темпо, формирани от фантазията на едно младо, свежо, силно перо… може фините краски още да му убягват, но за сметка на това размахът, желанието, хуморът бликат като сапунени мехури от фонтаношампоанен гейзер. Диалозите изпипани, изреченията наредени по коне, стремително действие и нетърпение да отгърнеш страницата, защото там се крие край, който най-малко очакваш. Обожавам такива разкази, честно – ако има нещо, което ми досажда, това е тривиалният край или пък липсата на такъв – не, това не е творчески прийом, а маскиране на безсилие за оригинален завършек.

„Календар с разкази“ е жестоко добро парче, бих казал, ако бе в тонове създадена. Но за радост е великолепна книжка с разкази, които оставят приятното усещане, че тепърва ще четем още по-яки чудесии от този мой набор. Стилът… не знам, сякаш през цялото време си мислех за Джани Родари… леко, ефирно ежедневие, в което фантастичното се намесва от нищото, настанява се удобно и никой не е чак толкова изненадан.

А последните два разказа, центрирани около Великден и Коледа? Да! Да! Да! Особено първият просто трябва да го прочетете, надявам се да излезе някъде публично – след него определено ще искате още от Шпатов, повярвайте ми.

Но спри, сърце. Много ми е гот, като млади хора пишат добре и най-важното – пишат оригинални, интересни и – представете си! – невулгарни неща. Сред страниците не видях и една псувня. Червена точка от мен, Сашо! (сори, Елф: Р).

И много як трейлър, трябва да призная!

P. S. Само едно но, без което сякаш не може. 110 странички, широки бели полета, тесен текст. 10 лв.? Дано идат за голям авторски хонорар. Сериозно.

http://www. knigolandia. info/2011/04/12-2. html

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Коментари (1)

- 30-05-2012|кирил кръстев

Още един нафукан всезнайко. И все пак, в него има нещо като … пристрастеност към добронамереността.

Аз харесвам „Симетрия“ на Захари Карабашлиев

или защо пишем рецензии за книги?

Автор: Златко Ангелов

Наистина защо? Вместо да седнем и напишем свои разкази или роман… ако можем. Вместо да си премълчим… защото кой му пука, че някаква книга ни е доставила удоволствие или друга ни е доскучала до смърт? Вместо да оставим тази работа на професионални критици… ако има такива и ако има общоприети национални стандарти, т. е., ценности, които да ги ръководят.

Най-сетне: вместо да оставим читателите сами да решават за себе си. Интересно е все пак, ако 19 век във Франция нямаше Сейнт-Бьов, според когото „критикът е просто човек, който знае да чете и учи другите как да четат“, дали Александър Дюма или Виктор Юго или дори Стендал щяха да бъдат любимци на читателската публика? Може би да, а може би и не.

Във времената на блогосферата и интернетния самиздат опитите за подредба на литературните стойности, каквито е имало през миналите векове, са абсурдни. Цялата тази мета-литературна продукция е една демократична анархия. Която се харесва. И тъй като всяка литература в сърцевината си е национална, много важно се оказва в какъв порядък на ценностите споменатата анархия завари отделните национални литератури.

Англия и Франция продължават и през 2012 да имат своите национални писатели, определени по класическите стандарти. В Америка също – въпреки космополитизма и пазарните инстинкти на Ню-Йоркския издателски истаблишмънт – големите писатели като Алис Мънроу и Джонатан Франзен следват традицията на Хемингуей, Фокнър, Карвър и Ъпдайк. Тези и други известни на всички имена се знаят и ценят не само от културния елит, но и от блогосферата.

В България няма нито един национален писател, чийто авторитет да се ползва за стандарт както от блогосферата, така и от читателите. Да не говорим за писателите, никой от които не се и опитва да посочи в чия традиция пише; поне на мен не ми е известно признание на български писател, че се е учил от друг български писател. Обаче има един добър консервативен елемент от литературния процес, който не се е променил. И това е елементът, без който литературата не би съществувала. Писането на белетристика и днес става по стародавния начин: с ползване на езика по уникален начин – писателския глас или стил – за разказване на истории. Всеки писател – а няма защо да се лъжем, писателят се разпознава отдалече, колкото и светът да се е напълнил с графомани – продължава да има своя глас.

Аз харесвам гласа на Захари Карабашлиев. Той е понякога прекалено себенасладителен: като тенор, опиянен от способността си да вземе горно си, преиграва с образните сравнения, например. Но е глас пълен с енергия. Излиза от школувано гърло. И не се опитва да надвика никого. Той е глас мелодичен, хармоничен и приятен за слушане – пардон, за четене. Дори в 18% Сиво, един определено слаб роман, този глас е на своята небесна висота. Може би по тази част от прозата на Карабашлиев няма да имаме разногласия. Но какво да кажем за историите?

Историите от най-новия сборник на Захари Симетрия са (пак) лични и той не се опитва да скрие този факт: избор, който трябва да уважаваме, стига разказите да ни говорят за неща повече и по-големи от самия него. С изключение на интимния като откъснат лист от личен дневник „Длани“ и подчертано субективния „Запетая“, да, историите на Захари са надлични. А това, според мен, значи, че в тях има универсално послание: чувство, разбита любов, страх, раздяла, победа на силния човек… все метафори на човешкото състояние.

Има потрес. „Наследството на Никодим Никса“ със сигурност е най-потресаващият, най-универсалният и най-българският от всичките 13 разказа в този сборник. История вътрешна, водеща ни из тъмните ъгли на една душа, в нея има колкото реализъм, токова и абсурд. Но жестокият, неочакван край прави от тази смес послание за българския характер и как той се проявява в българските условия. Човек веднага забравя, че авторът не живее в България. (Впрочем, защо трябва да се интересуваме от това къде живее авторът? Но всеки споменава за това, сякаш поради този факт прозата на Карабашлиев трябва да бъде гледана по някакъв друг, специален, садомазохистичен начин.)

Другият разказ за българския характер, който има неочакван край, е „Томато“. Историята се случва в Сан Диего, но е просто безумно, иронично и безутешно българска.

Ще опитам да обобщя: разказът (късият разказ, или както жанрът е известен в Америка, the short story) може да се замисли или като случка или като човешки характер. В първия тип случката е централна, тя е интересна, героите само я разиграват. Тя свършва неочаквано, често без никакъв катарзис, просто увяхва. Във втория, централен за автора е характерът на героя или героинята и той ги показва чрез характерен епизод от живота им. И този епизод по правило има неочакван, максимално драматичен край. Разказите на Чехов и Реймънд Карвър са от първия тип. Разказите на Толстой и Хемингуей са от втория. Не скривам предпочитанието си към втория тип, нито се осмелявам да твърдя, че това са чисти типове – става дума за подхода на автора, когато ги измисля. Резултатът е функция на писателския талант.

Захари обича случките. Търси ги около себе си, за да ги превърне в белетристика. В Симетрия той ме убеди, че от този подход и с този негов глас, могат да се получат чудесни разкази. Дори да са, както казва моя приятел Христо Блажев, „по-скоро импресии на някакъв момент или кратък отрязък от нечий живот“. Такива са „Очите на госпожа Милевска“, „Равновесие“, „Как не започнах Третата световна война“, „Карма“, „Книга на мъртвите“. За „До хоризонта и обратно“ не съм сигурен, защото е разказ, който ми навя толкова лична носталгия за Черно море и плажовете край Кранево, че сигурно не мога да го преценя безпристрастно. Направо слаб и излишен е „Разказ за остров“.

Има, разбира се, и един трети тип разказ – моя предпочитан – майсторка на който е канадската писателка Алис Мънроу. В този тип писателят избира да разкаже целия живот на своя герой върху територията на късия разказ, доближавайки го до новелата. Захари се е опитал да напише такъв тип разказ, но не е успял до край. Става дума за „Симетрия“. Героят е схематичен, никакво вътрешно напрежение, банално паралелни истории и, което е непростимо, няма неочакван край, който да смае и приобщи читателя към трагичната съдба на героя.

Но признавам, че има още нещо, което наглед няма общо с литературата, но интуитивно усещам, че е решаващо за литературния резултат, независимо от подхода към историята и гласа на писателя. То е любовта.

Захари е изпълнен с любов към случките и хората, които участват в тях. Сложете му какъвто искате епитет – оптимистичен, енергичен, бодряшки, лековат, безгрижен, елитен, емигрантски, пич, добронамерен – Захари е човек обичлив и той описва с обич. Той не се гнуси от героите си, каквито и да са те, и не ги гледа отстрани (както се изрази моята приятелка Бояна Ламбер за други български раказвачи), а със симпатия и разбиране. Захари се слива с тях и е ироничен към тях, защото ги обича.

Надявам се вече да е станало ясно, че въпросът ми от заглавието е ироничен.

Захари следва своя собствен глас и той става все по-хармоничен. Захари обича случките в живота и ги прави да звучат все по-интересно – за такъв стил в Америка казват, че е page-turner (обръщач на страниците). Захари Карабашлиев постепенно ще заслужи не просто възторзите на феновете си, а място в българската литературна традиция.

А защо аз пиша за Захари? Ами защото съм убеден, че – в контраст с лошата българска традиция да мълчат – писателите трябва да си казват един на друг дали се харесват или не, от кого са се учили и кого са научили в занаята.

Нашето приятелство със Захари се завърза, когато пуснах на две-три места в блогосферата отрицателна рецензия за 18% Сиво. Вместо да ми се разсърди, той ми благодари. Ако се държим така, ще изглеждаме като хора, а не като звезди, петимни за публично ухажване.

Единственото, което има значение, е дали пишем добра белетристика, която хората с добър литературен вкус четат.

Златко Ангелов (1946) е лекар, преводач, журналист и писател. Автор е на мемоарната книга „Communism and the Remorse of an Innocent victimizer“ (Texas A&M University Press, 2002), сборник с новели „Еротични спомени“ (Сиела, 2012) и сборник с разкази „Любов на Boogie Street“ (Скалино, 2013). Негова публицистика и литературна критика четете на www. antipropaganda. net.

„Симетрия“ на Захари Карабашлиев –

разочарованието на делника

Автор: Христо Блажев

Вече не мога да хвана края по колко сборника с разкази на български автори излизат месечно, не се и опитвам. Но Захари Карабашлиев си ме интересува, след като страшно харесах както романа му „18% сиво“ (за който няма как да не сте чували), така и сборника „Кратка история на самолета“, който получи хеликонската награда като компенсация, че предната година романът беше пренебрегнат по поредни конюнктурни мотиви. Но така е с литнаградите по нашите ширини.

Предчувствието ми за прекрасно четиво обаче се оказаха крайно неоправдани. Да, това си е Карабашлиев – чудесно написани, леки за четене, удобно разкъсани между България и чужбина, с всички емигрантски дилеми и трудности при напасването, с герои-писатели в почти всички разкази… но този път просто няма интересни истории. Този сборник се влива в едно крайно досадно течение в нашата литература, в което разказите са по-скоро импресии на някакъв момент или кратък отрязък от нечий живот, в който се набляга на чувствата и емоциите, но не и на интересната фабула, какъвто тип харесвам аз. Прекалено много делник без никакъв празник.

Всеки от разказите в „Симетрия“ е за хора с тежки съдби и несбъднати пожелания, стекли се животи по неочакван начин, свикнали със сивотата и неочакващи нищо. Разказът въвежда в някакъв момент от съществуването им и аха да стане интересно… и той свършва, без да се е случило нищо. Нищичко. Просто така, оставяйки само чувство на неудовлетвореност.

Все пак не всички разкази бяха пълно разочарование – „До хоризонта и назад“ има интересно смесване на времето, а в „Наследството на Никодим Никса“ е проточена мрачната нишка на самоубийството и решението на човек да стигне до него. Но това просто не е достатъчно, за да промени цялостното ми мнение за сборника като нещо събрано само за да бъде издадено.

Дано не е така, защото наистина в последно време се забелязва тенденция малкото оборотни имена в нашенската литература да пускат регулярно сборници с „кво да е“, просто за да се поддържа шум около името и издателството да генерира малко свежи пари в кризисните времена. Дано не съм прав.

Няма да пиша повече, може би Карабашлиев нарочно си е събрал такъв тип разкази на едно място – може би и мрачната корица (също не по мой вкус, но тук всеки си има свое мнение) подсказва, че това не са жизнените разкази от по-рано… Надявам се писателят да не е решил да пише за познатата поименно „сериозна“ публика, която взаимно си ръкопляска учтиво на интелектуални събития.

Колегите от „Библиотеката“ са на точно противното мнение, кратичък текст има и в „Life is a Journey not a Destination“, Горан Атанасов също препоръчва да се даде шанс на книгата. Вие си преценете.

Христо Блажев работи в областта на книгоиздаването и в свободното си време списва един от влиятелните литературни блогове в българското Интернет пространство, „Книголандия“.

Унгария на Имре Кертес:

една страна от погрешната страна на историята

Автор: Имре Кертес

Имре Кертес ни посреща по чехли, облегнат на бастуна си, и ни предупреждава без хумор: „Едно от последствията от лекарствата ми е, че все още не съм мъртъв, както би могло да се очаква, но често ми се налага да търся думите.“ Първият унгарски носител на Нобелова награда (2002 г.) е автор на „Холокостът като култура“, „Мълчание в един дъх“, „Без съдба“ и „Фиаско“, сред много други.

Какво мислите за [унгарския министър председател] Виктор Орбан?

Живея в Берлин през последните десет години, далеч от политическия живот на Унгария. Но ако бихте искали да го разберете, може би ще трябва да си припомните Марсел Дюшан, който е казал: „Няма решение, защото няма и проблем“. Този цитат приляга перфектно на Унгария. В тази страна няма нищо ново; ние сме в същата ситуация, в която бяхме и по времето на Янош Кадар (1956–1988). Унгария е хипнотизирана от Орбан така, както някои са били хипнотизирани от ловеца на плъхове от Хамелн. Всичко това е свързано с огромен подтекст и ме навежда на силни съмнения…

Съмнения?

Питам се дали страната е направила избор между Азия и западна Европа. Не забравяйте, че унгарците са наследници на азиатски племена, живели в сърцето на Европа през 9 век. В училище унгарските ученици учат, че предците им са дошли от южните степи на уралските планини, за да се установят в карпатския басейн. Всички унгарци следователно са изправени пред тази игра на двойна принадлежност, това противоречие: нормите на християнското общество са различни от ония на едно кланово общество. Ако настоявам на тази двойна полярност, то е само защото тя е в сърцето на днешната ситуация.

След 70 години на авторитарни режими, от Миклош Хорти (1920–1944) до Кадар, човек би могъл да си помисли, че унгарците по-скоро биха се борили в защита на една демокрация, която е била постигната толкова трудно…

Не съм историк, но Унгария е страна, която никога не е познавала демокрацията – и тук имам пред вид не една демократична политическа система, а органичен процес, който да мобилизира цялото население на страната. В случая с Унгария това развитие е било блокирано от растежа на Османската империя през 16 век. Това закъснение никога не е било наваксано. От историческа гледна точка, да се очаква, че Унгария внезапно ще открие демокрацията, няма почти никакъв смисъл.

…откъдето идва и вашето сюрреалистично заключение по Дюшан?

Да. Въпросът, който си задавам, е: защо Унгария винаги е грешала? Спомнете си, когато в Европа бушуваше революцията, Унгария беше заета със защитата на Мария-Терезия! От 16 век нататък страната е принадлежала последователно на Османската империя, на Хабсбургския блок и на Съветския блок. Всеки път тя се е опитвала да играе някаква роля в блока, към който е принадлежала. Това е изглеждало добре на хартия, но при Кадар, дори и когато Унгария изглеждаше като най-щастливата членка на социалистическия лагер, това беше постигнато на цената на отричането на революцията от 1956, плюс една политика на дългове, която по-късно струва скъпо на страната. Настоящата ситуация не е нищо друго освен илюстрация на същата онази тенденция за вечно правене на погрешен избор. Днес унгарската държава избира да тръгне срещу Европа в името на националните си интереси, което може и да създава впечатление за едно завръщане към суверенност. Но отново, това е грешка. Нищо ново – и никакъв проблем… И никакво решение, тъй като в техните очи няма проблем.

Разбирам иронията ви. И все пак, нищо ли не може да се направи?

Преди около десет години по време на полет се запознах с млад унгарски студент, който имаше немски паспорт. Живееше в чужбина, но току-що беше прекарал един семестър в университета в Будапеща. Той изказа презрението си към онова множество студенти, които били десни активисти. Навсякъде по света, каза той, студентите са били левичари. Само в Унгария можете да откриете конформистка и фашистки настроена младеж. Опитахме се заедно да намерим обяснение за това – но напразно. Някои неща не могат да бъдат обяснени и понякога човек просто трябва да приеме фактите. Унгария е особен случай, за който няма очевидно обяснение, тя е уникална в Европа. Унгарците се държат здраво за съдбата си. Без съмнение в края на краищата те ще стигнат до провал, без да разбират защо.

Вие сте бил депортиран в Аушвиц на 15-годишна възраст. Смятате ли, че унгарският антисемитизъм е свършен факт?

Аушвиц и Шоата (Холокостът) са страници от унгарската история, които в Унгария не са изследвани. Няма никакви опити за духовно пречистване. Страната никога не си е задавала въпроса защо постоянно е била от погрешната страна на историята. Моят приятел, писателят Петер Надаш,току-що публикува един дълъг анализ в унгарското списание ES. Той обяснява, че авторитаризмът в Унгария идва от „провинциалния дух“, чиято основа са племената и родословието. Републиката няма значение – страната се основава на солидна клерикална мрежа, която насажда патриархален дух. Омразата към евреите (2% от населението) и циганите (7%) е част от племенната, примитивна визия на нацията.

Страдате ли от този климат?

Разбира се, това ме наранява. Имам няколко десни приятели в Будапеща, с които мога да контактувам само тайно. Помежду ни цари известно притеснение; аз ги поставям в опасност. Не е добре за тях да бъдат виждани като мои приятели. Припомнете си отрицателните емоции, които се развихриха когато получих Нобеловата награда – хората бяха силно разгневени да видят в мен единствения унгарски носител на наградата, когато в същото време не възхвалявах „унгарскостта“. След романа ми Някой друг бях нападан заради мрачния начин, по който представях страната. Някои дори се питаха дали съм истински унгарски писател…

Не искате ли да пишете за всичко това в знак на протест?

На 82 години съм. Болен съм. Реакцията ми беше да се преместя тук, в Берлин. Мога да реагирам единствено с писането си. Но когато го правя, то не влияе върху нещата по никакъв начин и само ми донася ново осъждане. С едно изключение, може би. Издаването миналата година в Унгария наМоят дневник за пръв път пробуди някаква симпатия. Дали това означава, че страната не следва чак толкова сляпо ловеца на плъхове? Това ме накара да мисля за онзи афоризъм на Карл Краус: „Ситуацията е отчаяна но не сериозна.“

Откъс от интервюто, публикувано в „Le Monde“ на 10 февруари.

Източник

Имре Кертес (род. 1929) е унгарски писател и носител на Нобелова награда (2002 г.). През 1944 той е депортиран в Аушвиц, а по-късно в Бухенвалд, където доживява освобождението през 1945. По-късно той работи като журналист, писател и преводач на немскоезични автори като Ницше, Хофманстал, Шнитцлер, Фройд, Рот, Витгенщайн и Канети. Всички те имат значително влияние върху неговото творчество.

Коментари (2)

- 17-04-2012|Манол Глишев – Изглежда

Унгария и България имат отчасти обща съдба (като за щастие можем да изключим антисемитизма). Мога само да се зарадвам на съществуването на десни студенти в Будапеща. Стига да са десни, а не просто идиоти, разбира се. Нашите студенти масово не са нито десни, нито леви.

- 22-04-2012|комитата – всички ли тънем

всички ли тънем в тоя провинциализъм и мислим, че сме уникално жалки? Много тъжно. Много си приличаме.

Хюкел или идънка – част 1

Автор: Владимир Свинтила

Тази книга написах, когато бях гимназист, при това гимназист от моята епоха, което ще рече млад човек, вечно небръснат, със сенки под очите, който носеше навсякъде и във всичко своя младежки бунт.

Край мен течеше един тържествен живот, който аз намирах за отвратителен. Аз не бях заразен с лявата пропаганда, напротив, бях се преборил в семейството си с левите идеи, бях се еманципирал от комунизма. Многобройните червени чичковци, които събираха хора за така нареченото партизанско движение не се бяха сдобили и с моята душа. Независимо от това аз също така ненавиждах „буржозията“: хората, които бяха уредили своя бит и живееха добре.

Основания за такава омраза имаше. Имуществените слоеве бяха загубили всеки интерес към обществения живот и бяха обвинявани от всички страни в съсловен или класов егоизъм. Тяхната политика беше сбъркана, тяхната стопанска дейност бе катастрофирала. Те не се интересуваха от бъдещето, от собственото си бъдеще – бяха като парализирани.

Никой от тях не вярваше, че бичът на войната се приближава към нашите земи, че нас ни очакват бомбардировки, глад, болести, изгнание, изпитания.

Имах великолепен приемник, с който хващах спокойно Лондон. Понеже знаех няколко чужди езика, следях приближаващата се катастрофа. Но не беше възможно да предупредиш някой. Който се боеше от бомбардировки, наричаха „пораженец“ – не вярвал в звездата на България (а това бе „престъпление“).

Поради тази глупост не евакуираха и съкровищата на етнографския музей – изгоря цялото творчество на народа (съвременните етнографски сбирки са нищо!) Ако бе паднала бомба върху археологическия музей, щяхме да останем и без история.

„Буржоата“ (мразя този термин, но не разполагам с друг) се бе затворил в своя „оптимизъм“. Ние гладувахме, но господата не се безпокояха особено. Имаше начини да се подобри продоволствието, но от това не се интересуваха особено. С безгрижието си предоставяха всички възможности на лявата пропаганда. С левицата пък се бореше единствено полицията. Десните партии се бяха подчинили на диктата, бяха се саморазтурили, не съществуваха. Левицата конспирираше – тя не срещаше общественото възражение, а само действията на полицията.

В тази противна обстановка дребният буржоа се чувстваше добре. Той обичаше сладкото чиновничество, упражняваната в своя изгода власт; призраците на социални реформи. Обичаше щастието на безотговорността. И най-вече солидността. За него двете бяха превратими едно в друго…

Спомням си пълномощният министър Робертов – ограничен като кон – тръгваше за двореца. Отиваше пеша, „за да се поразходи“ (разбира се – и да го видят!).

Царят бе въвел в дворцовия бит каретата с футмани, които стоят изправени с ливреи и перуки на стъпало зад купето. Когато купето спре, футманът скача на земята, изтичва и отваря вратата. От купето слиза тържествено в рае панталон, с фрак на диригент и лъскав цилиндър щастливецът.

Борис III обичаше да хвърля прах в очите на софийското население. Като истински етнограф той схващаше значението на ритуалите, видимите традиции, официалността. Неговата карета с футмани в зелени ливреи привличаше погледите на зяпльовците, простофилите, простодушните и на хората, които обичат живописното.

Но пълномощният министър Робертов не се ползваше от царската карета. Той отиваше в двореца пеша, с хризантема в ръката си, която поднасяше до парфюмираните си мустачки.

И тогава перачките, махленките, бакалите, жандармите, господа офицерите, офицершите, банковите чиновници и всички, които знаеха какво нещо е щастието, се нареждаха по прозорците, по еркерите, на пътните врати, на кюшетата, гледаха със зяпнали уста и си казваха:

„Робертов отива в двореца. Блазе му!“

Робертов минаваше строг и съсредоточен в себе си и си играеше разсеяно с хризантемата. Стъпваше внимателно като с пълна чаша в ръце, за да не разсипе навън от себе си щастието, с което беше налят. Той знаеше, че този миг символизира стремежите на квартала, на града, на цялата „благоденстваща страна“.

Към него се понасяха помислите на лакеите, на лихварите, на полицейските офицери, на предприемачите, на почтително очакващите щастието за себе си. Мечтите и ахканията на другите го окриляха, даваха му да разбере колко висше нещо е постигнатото щастие. Затова той не се извръщаше, не поглеждаше встрани, не поглеждаше нагоре, не гледаше в краката си. Той не вървеше, а летеше. За половин час Робертов събираше толкова почитания, възхита и любов, колкото патриарх Евтимий не е събирал при раздялата си с търновци.

Когато Робертов отминеше, улицата посивяваше. Аз стоях с томче неотерици[269] в джоба на ъгъла и съзерцавах божественото зрелище. Насрещната махленка ме разглеждаше неодобрително и казваше с изражението на лицето си:

– Ей това е човек. А ти с книгата в джоба, небръснатият с дългата коса, ти си лайно!

След като Робертов отминеше, жените намразваха мъжете си, майките – синовете, момчетата – бащите, все по една причина: че те не са Робертов!

Спомням си как ме застигаше задъхан седемдесетгодишният ми лелин и казваше заядливо-радостно: „Знам го от четиридесет години – това се казва човек. Видя ли го как стъпва? Ще стъпваш ли ти някога така? Най-много ще станеш едно чиновниче или вестникарче. А тоя, виж, е солиден, не е като вас, интелигенти келяви!“

След минаването на Робертов непременно ругаеха интелигенцията и и показваха какви са истинските човешки постижения.

– Какво ще ми говориш, че не искаш от една чест да работиш за властта. Я виж Робертов! Да не би да е мошеник човека? Сам царят го слуша и дори го пита за това-онова.

След минаването на Робертов оглупяваха и умни хора. Всички загубваха доброто си настроение, любовта си към щипещия смях и се потапяха отново в бездната на еснафското съзерцание на материалните блага, от което ги бе изтръгнало Възраждането, дейността на „о, будители народни“, на филолози и отци.

Илия Бешков обичаше Робертов със „сладката любов на ненавистта“ (докъде могат да докарат човека!). Обичаше го, защото и „име за дипломат си беше намерил при раждането си още, а и самото му цукало е имало форма на цилиндър“! Обичаше го, защото въплътяваше в едно единствено лице всички лица, които Бешков мразеше. До откриването на Робертов Бешков бе рисувал легиони господа с цилиндри, със свински зурли и официално облекло. Когато видял Робертов, отказал се от този „графичен епос“ и направил рисунката си „Празник“. На царската трибуна вдясно от царя (който не се вижда) няколко старчета с ордени, ленти, бомбета, цилиндри и между тях най-тържествен Робертов. Тази рисунка стана класическа. Бешков се влюби в този сюжет и много тъжеше, че след революцията не можеше да продължи. Но „изчезнаха моите хора, отнесе ги политическият вятър. Какво ще кажеш? Да ида ли във Франция и да се опресня?“

По времето, когато Бешков карикатуреше Робертов, Робертов владееше съзнанието, а Бешков бе обичан от един нищожен кръг. Тогава Бешковото отмъщение бе „безсилна злобица“ на дребен човек срещу човека на успеха, когото калпавите интелигенти клеветят, защото нямат качества, не могат да станат хора. Робертов беше постигнатото щастие, а всички ние, от ученика с книгата в джоба до големия карикатурист включително, бяхме „лайна“.

Пътят на Робертов започваше от реката, където живееше, по „Венелин“, „Шести септември“, „Опашката на коня“ и продължаваше по „Цар Освободител“, вече с пълна тържествена крачка, за да свърши в двореца.

Сега като го изпратихме до прага на най-висшата инстанция, където той ще има дълбокоумен разговор с държавния глава, на тема как по-бързо, по-лесно, с по-малко усилия, по-умно, по-неусетно, по-енергично, по-безгрешно да провалят България, да се върнем към нещастните улици „Гурко“, „Венелин“, „Паренсов“.

Улиците посивяваха, посърваха без блясъка на дипломата. Посърваха блестящите стъкла на Месер, посърваше градината на Греков и остъклената веранда на мадам Мари, която приемаше млади господа (но само от добри семейства).

И когато всяка светлина сякаш щеше да изгасне от този живот, на улицата излизаше частният доцент, знаменитият интернист от австро-хърватско-еврейски произход д-р Клайн. Той носеше отличен черен хюкел, от тия, които тежаха само тридесет грама. И тогава улица „Гурко“отново идваше на себе си и се усмихваше, макар не така тържествено. Моят лелин допускаше тогава, че и от интелигента може да стане в краен случай нещо, но само ако върху него работят пет западни университета, една богата съпруга (десет години по-възрастна) и някой благоразумен политик, който да му внуши аполитичност. Българската буржоазия беше банална, лигава, кирлива. Тя знаеше почти само голото насилие, алчността, безмилостното дране на девет кожи от един гръб.

Затова нейните мечти пък бяха чистотата, самотността, недостъпността, неопетнеността. В своите понятия тя бе „недостижима“, „недосегаема“. Нея нищо не може да я унижи, да я опетни, да я изцапа. Тя нямаше капка човешко достойнство, преди всичко, защото никога не бе ценила и зачитала достойнството на другите, но тя бе пълна със самочувствие, самоуважаваше се и се самообожаваше. Тя бе цялата жестове и походка.

Отнякъде бяха чули за антропологическите характеристики, за племенния тип, за духовността, изразена в телосложението? Понеже буржоазията бе тумбеста и късокрака, понеже бе с „девет гуши“, тя бе решила, че притежава „гръцки“ или „орлов“ профил.

Никой вече не казва „гръцки“ или „орлов“ профил. По-рано, както вървим, чувам момчето да пита момичето: „А моят профил не е ли гръцки?“ В кафенето ти казват: „Ей този с гръцкия профил“ и бъди сигурен, че гръцкият профил принадлежи на някой бакалин. „Дамата с гръцкия профил“ означава дебела петдесетгодишна домакиня, облечена „светски“, чиято гуша слиза на дипли до тлъстите рамене.

Дори сериозни хора мислеха за „моя гръцки профил“. „Отивам на гарата да срещна баща си, търся го из навалицата и изведнъж виждам „неговия гръцки профил“. (Бащата, скромен софийски адвокат, е с нос на арменоид.)

На интелигентите бе отказано правото да имат гръцки профил. Евреите? Естествено, те са с гърбав нос.

„Моят гръцки профил“ се точи по „Царя“ с надежда някой да го забележи и каже: „Видя ли какъв гръцки профил?“

Маниаците – и те! Те собствено са най-много, защото геният е най-срещаното нещо в буржоазните среди. Юноша, както съм се запътил към библиотеката и от отсрещния тротоар ме вика някакъв „познат“, срещнат случайно някъде, някакъв роднина, когото не искам да виждам. Но железните нрави на времето изискват момчето да се отзове веднага на поканата на по-възрастния.

Оказва се, че моят познат е „адютант“ на някого си. (Всеки гений от средите на дребната буржоазия си имаше един поклонник, адютант който го придружаваше навсякъде, който утре щеше да му бъде биограф – понякога адютантът изгубваше години в такова празно занятие. „Я се запознай с тогова человека – ми казва адютантът. – Един ден ще му чуеш името“. Геният застава в пълен профил и подава ръката си „странично“. „Моят гръцки профил“ трябва да се отпечати в детската памет. „Моят гръцки профил“ чува отсега мелодията на мемоара: „Срещнах го под ръка с X., който ме представи. У. слабо се усмихна. Неговият гръцки профил…“)

Буржоазията беше банална.

„Моят гръцки профил“ умре да се самоидеализира. Той се самоозначава чрез самотата, белотата, недостъпността. Винаги чрез тях. Така се ражда шлагера. „Тамо нейде в планината / в царството на вечния сняг / е-е-е-е-е-еделвайс цъфти усамотен…“, „Люляк бял, люляк снежно бял / в моя първи блян цъфтял…“

Какъв друг може да бъде тантурестият буржоа (похотлив и трътлест!), освен „е-е-е-еделвайс“? Събират се, пеят песента с треперливи гласчета и се опиват от гледката на собствената си недостъпност. Това е компенсация за натрупаната мръсотия през деня, за нечестните сделки (търговският морал деградираше всеки ден, сделка вече означаваше ограбване на контрагента) „гешефти“, „далавери“ и т. н.

Баналността означава нулева степен на интелектуалното ниво, липса на развитие. Баналността е един процес, в който от познатото се избира най-познатото, и от най-познатото пак най-познатото. Така се стига до една шепа общи представи, чрез които влизат в комуникация всички членове на обществото.

Така българската дребнобуржоазна общност изпреварва идеята за създаването на „Бейсик инглиш“, този идеален език от седемстотин думи, който ще позволи на цялото човечество да се съобщава помежду си (по „проблемите на дъжда“, по „проблемите на пушека“, по „проблемите на вятъра“, по „проблемите на хотелиера“). Един ден, като остана свободен, обещавам да направя един „бейсик“ на тогавашния български: „еделвайс“, „люляк бял“, „блян“, „ой рози, рози“ (вокатив), „тамо“, „нейде“, „облаци дъждовни“, „сам“, „сами“, „само“, „самотен“, „моят гръцки профил“…

Буржоазният шлагер е далечно подобие на сантименталната песен от предградието, която може да е просташка, но е жизнена и почива на твърде реални представи: „не искам да работиш“, „аз съм редник, не съм капитан“, „червената ми връзка“… Тук нещата са казани пряко. Народът се саморисува с пълна откровеност и, ако щете, с ограничението си. Няма самоидеализации. Изказани са най-реални пожелания. Няма еделвайси, няма мъгли, няма „облаци дъждовни“, няма глупости. Булевардната песен е родена най-непосредствено, както някога народната: „као ми е ова чаша пуна со вино / тако ми е мое сърце пуно с ядове“. Няма заден план, подтекст, скрити авторски намерения. Има една открита психика, която се изразява без задни мисли.

„Моят гръцки профил“ и „е-е-е-еделвайс“ са лишени от всякаква искреност – те са станали иносказателни като ориенталските поети.

Основната задача на буржоата бе да крие и премълчава. Да мълчи за него е злато. Мълчат умните, мъдрите, хитрите, душманите, т. е. мълчат силните. Говорят простаците, глупците и писателите (а после се твърди, че членоразделната реч била качество на човешкия род).

Буржоата мълчи не само защото няма какво да каже. Буржоата дуе бузи и „си трае“, защото произнасянето на думите при него прилича на сваляне на части от тоалета. Още две думи и му хвръкнаха жилетката, панталоните – буржоата е по „лозов лист“.

Българският буржоа съобразяваше бавно. Той имаше нужда от „тежък и бавен ритъм“, с какъвто съвременната история не разполагаше. Той се ужасяваше от бързото говорене на евреите, италианците, австрийците. Те го изпълват с недоверие: „додето се обърнеш, ще те купи и продаде“. Затова българският буржоа се ориентираше най-напред към пруските юнкери, които като влезеха в кафене сядаха в дъното и обръщаха гръб на цялото заведение.

Още един повод за самоидеализация. Буржоата „бе тежък човек“, „терсене човек“. Това, че трудно се споразумява, трудно се съгласява, че е упорит и ирационален, несговорчив, затворен, мрачен, бе негова гордост. Всъщност това бе невроза, невроза и пак невроза. Нашият буржоа бе невротик. Той имаше един постоянен ужас – животът!

Животът, това бе загадката в митологията за българската буржоазия, особено за дребната. Животът бе „жесток“, „бездушен“, „враг на човека“, „лъжовен“, „измамлив“, „фалшив“. Той бе „маскарад“, той бе юдино хоро – животът. Да се боиш от живота и да се предпазваш бе велика мъдрост. Не се поддавай на подтиците си – те те водят във финансовия ад. Не се поддавай на любовта, защото ще заплатиш с финансови затруднения. (Душевните затруднения, каква алхимия, се превръщаха също във финансови, както и финансовите в душевни!)

Бъди предпазлив! Сутрин едвам си подай носа на улицата да видиш какво става. Ако минават стражари, бъди нащрек през деня. Ако минава група работници, бъди готов да пускаш рулетката. Ако минава каретата на двореца, тичай да си изтеглиш парите от банката. Нещо ще става!

Бъди предпазлив! Ако наистина имаш демона на изкуството в тялото, поддай му се, но бавно, след като се осигуриш. Ако ще пишеш стихове, завърши медицина и не слушай идиотите, според които за поезията подхождат филологическите факултети. Ако ще ставаш челист, пак завърши медицина. Ако ще ставаш философ, пак завърши медицина. Ако ще ставаш художник, завърши инженерна химия. Инженер-химиците се търсят.

Най-страшно от всичко е да излъжеш сам себе си. Огледай се и ще видиш музиканти, които проклинат съдбата си, поети, които проклинат съдбата си, философи, които проклинат съдбата си. От това умният човек трябва да се пази. Умният човек не приема драматичния характер на живота и успява да излъже всички. Неговият живот протича в сигурност. Могат да стават войни – умният човек има къщи и злато. Ако стане глад – той си има брашно. Ако тръгнат боси – той си има обувки.

А като завършиш химия и медицина, ставаш поет и челист едновременно.

Следвай груповия опит. Някога адвокатите са били добре (след Руско-турската война!). Сега адвокатчета – колкото искаш. Сега е солидно да си рентгенолог или инженер. Една снимка – двеста лева. Не е като фотографската, не знаеш колко реално струва. Ако пък си инженер, ставаш предприемач – държавата има нужда от шосета.

Буржоата цени умелостта и обича самотата. Цени паричките и обича недостъпността. Над бакалници, манифактурни магазинчета, над „океана на чорапите“, над тълпите от буржоазни предприемачи и амбулантни търговчета с мечти за голяма търговия се носи шлагера на деня: „тамо нейде в планината / в царството на вечния „сня-я-я-яг!“ Обгърнат от тази мелодия, буржоата върви с хюкел на главата си.

Мечтата на дребния буржоа бе да става рано в зори. Той гледаше със завист на фанатиците-дъновисти, които при изгрев слънце са вече отвъд гората и играят „паневритмията“ на поляните, голи до кръста под първите лъчи. Той завиждаше на спортистите, които почват тренинга си в зори (Замората[270] по изгрев е на игрище „Юнак“!) и на които (въпреки това!) „не им се спи“. Той завиждаше на селянина, на работника, на дребния чиновник, който гони трамваите. Всички те срещат ранното слънце, което е по-етично и приятел на хората. Дребният буржоа познаваше само горещото лятно пладне с неговата задуха.

Това потискаше буржоата. Ако можеше да става рано, само ако можеше да си наложи да става рано! Да подиша градинския дух призори, да усети уханието на боровете. Дори повече: защо всяка заран да не отива до Княжевската гора, да не се изкачва всяка сутрин до старчески поляни? Оттам да види София и после като се връща, другите едвам ще са станали, а на него една птица ще му пее в душата.

Той лелееше месеци, понякога години в душата си един план как ще почне да става от утре в зори. Край на късното лягане, край на кабаретата и баровете, край на нощния живот! Това е разсипия! Не само пръска пари по празни работи, но и здравето, ценното му здраве, животецът му си отиват!

Какво му струва да бъде малко разумен и колко красиво ще бъде ако може да стане разумен! Той е готов да даде луди пари на човека, който го научи на тайното изкуство да се събужда от песента на птиците, щастлив, без да му се спи.

След дълго канене един ден дребният буржоа се събужда призори. Станало е чудото. Той става, измива се бързо, с изненада открива, че е съвършено бодър и, облечен в спортно облекло, свиркайки, излиза на улицата! Там, за да бъде всичко както трябва, не взима такси, а „петицата“. Той е в княжевската гора, той диша озон, плува цял в пот от бързото изкачване, чувства радостта от физическото усилие и умора.

Връщането е точно тъй, както си го е представил. Завистливи погледи: „Добър ден, господин Иванов! Къде така рано?“, „А бе малко така до Витоша, че то е срамота да имаме тази планина под носа си, а да спиме до единадесет часа“, „Ама наистина…?“

Господин Иванов е нов щастлив човек. Няма помен в него от старата гъсеница, която се гърчи под атлазения юрган до обяд. Още е млад, още не е разсипал окончателно физиката си. Шест месеца от този чудотворен, този прекрасен режим и ще се върне цялата енергия, която е имал като юноша или дете – цялото щастие да живее.

На втората сутрин чудото се повтаря, потретя. Иванов ходи седмица, две, три, всяка сутрин до Старчески поляни. И неочаквано една заран – ето ти тебе изненада! – Иванов се събужда направо в дванадесет на обяд. Първоначално той мисли, че часовникът е спрял, после го чува, че цъка. Иванов се хваща за надеждата, че има някаква грешка, някакво недоразумение. Но влиза някой от домашните и Иванов разбира цялата истина. Необяснимо защо той се е събудил наобяд.

Оттук нататък ранното ставане е отново една енигма, една непостижимост. Нищо не може да го изправи на крака в зори. Сякаш някакъв демон се е подиграл с него. Показал му е един прозорец към света и след това го е залостил с кепенец.

Но малкият буржоа не се предава. Той почва да чете едни тънки книжки, които намира по антикварите и дребните книжари, едни тънки зелени, сини и червени книжки, издавани все около Севлиево, Велико Търново, Ботевград в малки печатници със странни наименования: „Селянин“, „Братство“, „Духовен живот“, „Лаура“. В тези книжки се разказва как да тренираме волята си и да станем господари на съдбата си. Дребният буржоа чете…

Първото упражнение се състои ни повече, ни по-малко в това да ставаме в зори. След като се измием и облечем, но без да се нахраним, ние взимаме едно камъче и го отнасяме на един хълм край града, като го оставяме на определено място. (Поставяме и белег). На другия ден правим същото – отнасяме второ камъче. И така всеки ден. Когато направиш на хълма край града един хубав куп, ние сме калили волята си (доказателство за това каляване е купът!)

Дребният буржоа вижда този куп от дребни камъчета и в съня си. Какво чудо един ден да изведеш на разходка един-двама дребни буржоа като тебе и да ги слисаш като им покажеш купа: „Това го направих аз!“

Второто упражнение е каляване на волята чрез каляване на погледа. Цяло нещастие е дето дребният буржоа има мек и добряшки поглед. Как завижда той на втренчения, строгия поглед (развиваха астигматизъм от кокорене!), който така помага в сделките и особено при ползване на кредити. Човек с такъв поглед може да внуши на братя Мешулам, че е платежоспособен. Ако имаш „орлов поглед“, няма нужда от ипотеки!

Всяка заран ставаш рано, бодър (пак същата песен!), заставаш пред огледалото и се гледаш една минута, без да мигнеш. За да не ти шават очите, постави на огледалото една точица с мастило, която да дойде при основата на носа! Гледай се втренчено и си повтаряй: „Имам воля, имам воля, имам воля!“ Или: „Не ме е страх, не ме е страх, не ме е страх!“ Когато стигнеш до състояние да се гледаш половин час, без да мигнеш – спасен си! С елементарни психотехники буржоата се опитва да противодейства на последиците от бита си. (Той имаше идиотизма все още да спи на пухен дюшек. Пружината му трябвало обезателно да бъде стара и отпусната като люлка. Макар да имаше „ватерклозет“, той държеше в стаята си „цукало“ (в нощното шкафче или под леглото), а на стената бе окачил един енспандер само за да го гледа.

Дребният буржоа все още не можеше да изхвърли тежките завеси от жилището. Стаите му бяха битпазар, пълни със сувенири, да си знае, че е ходил в Австрия, Франция, Унгария. Тези сувенири (истински кич!) събираха прах и си отмъщаваха за лъжите, които той разказваше във връзка с тях. Странно е, че той държеше тези боклуци с оправданието, че „живее със спомени“ и дори че „живее с идеали“.

Той обичаше отпускането, умората, безсилието. Да не може да си помръдне едната ръка от лен и безсилие, го изпълваше с щастие. Да дръпне завесата и да превърне деня в нощ бе другото негово удоволствие. Ако бе „интелектуалец“, пишеше на свещ, като се „пренасяше“ в отдалечени „романтични“ епохи, когато хората са почитали човека и не са му натрапвали деловитостта.

Буржоата страдаше от това, че бе необходимо все пак да върши нещо. Да отиде и да извади едно бирническо бе за него подвиг. Той се оплакваше от всичко: от трамваите, от телефоните („Госпожице, ако обичате…“), от влаковете, от автомобилите, от банките, от бирническите управления, от архивите в общините, от вестниците, от училищата, от живота. Всичко, което искаше повече от два волта напрежение, бе нетърпимо за него.

Дребният буржоа бе един измъчен човек. Всички му играеха по нервите: домашните, съседите, съмишлениците. И въобще всичко бе недостойно. Отидеш на оперета – неприличие! В киното – някакви пошлости! Книгите – една скука. Дори и развлечението му бе отказано. Най-дребното удоволствие, което има всеки човек. От очите му се откъсваха тежки горчиви сълзи. Следваше малък истеричен припадък. Викаха лекар. Лекарят с брадичка от времето на Батенберг, следвал в Монпелие веднага след Освобождението, му предписваше валерианова тинктура, ранно ставане, гимнастика, „изтриване на гърдите, бедрата и корема със студена вода и триене до зачервяване“. Храна – спартанска! Енергичният доктор си отива и дребният буржоа остава със своята безнадеждност. Тогава му хрумва: поетите! Поетите! Те са също така безволеви същества като него. И почваше да чете „Парижки сплин“ и мрачната поезия на Апухтин.

При този бит буржоата искаше да има телосложението на Хари Стоев и иронията на хората в дочените дрехи. Той искаше да има волята на учения, деловитостта на американския предприемач, силата и решителността на рекордьора.

Неговият живот, неговите „идеали“ го бяха довели до паралич. Той с ужас виждаше, че всичко, което прави е сбъркано, погрешно, че всичко водеше до една единствена пропаст. Но той не можеше да се спре. Дори тайно в себе си се надяваше, че при социалната революция, като го изринат от удобното легло и го пратят във фабриката (където не можете да отиде сам), ще го направят човек. И със стаено сърце той чакаше това брутално щастие – с ужас!

Буржоазията бе кекава вече, беззъба. Синът на ленивия буржоа бе чиста проба дегенерат. Той продаваше покъщнината под носа на родителите си, които на всяка негова сделка отговаряха с плач, но се пазеха да не вдигат скандали, защото „ще чуят съседите“.

При тази безволевост как тия мекотели няма да бъдат фасцинирани от фашизма? Фашистките диктатори ги хипнотизираха с това, че имаха волята, която им липсваше. Българските буржоа припадаха от възторг, когато научаваха, че Мусолини, вече шестдесетгодишен, се е прибрал от парада „бегом“. А Хитлер, представете си, в обед с кореспондента на вестник „Таймс“ оставил недоизядена купичката си със сладко. Каква воля!

Да можеш да отстоиш на собствения си вкус, на собствения си стомах, да се опънеш на лакомията! Какво щастие. Но и тука на господин Иванов му потръгваше, колкото с ранното ставане.

„Сладък“ и кръгъл, с крушовиден корем, това бе стабилният човек. Слабите и спортните фигури бяха от някакъв антисвят – или бяха бедняци, или чудаци. Истинският човек имаше апоплектичен

вид. Истинският човек обезателно страдаше от нещо „стомашно“

– лошо храносмилане, подагра, черен дроб. Най-страшното наказание за истинския човек бе да живее на диета. Тогава го съжаляваше „градът“. От улица „Леге“ до края на улица „Търговска“ знаят кой е на диета. „Горкият Иванов – той е на диета“.

Иванов изгубва щастието на ранното ставане, но намира щастието на пълната трапеза.

Буржоазията не се хранеше, тя се опиваше с ядене. Буржота ядеше, докато очите му станеха от пресищането очички, мънички, лъскави и потънеха в блажена тлъстина.

Масата слагат в единадесет часа и я вдигат в четири. Дванадесет блюда е все пак нещо скромно. Две печки, червени като пещи от пъкъла, са пекли и готвили храната от шест часа сутринта.

Злоупотребата с храна бе плод на страх. Изпитваха ужас, че някога могат да бъдат гладни. Или преяждаха, защото някога са недояждали. Веднъж, като минавахме с Далчев по „Солунска“, на вратата на една кръчма бе застанал кръчмарят със седем гуши. „Видиш ли – каза ми поетът, – тоя има седем гуши само защото някога е бил гладен“.

Бешков обичаше да рисува преялите. Той ги съжаляваше: „Горките, туй, което нас ни храни, тях ги убива! Защо става така? Бешков рисуваше преялите с нежност, опоетизираше ги, опитваше да ги обезсмърти.

Доктор Донков бърза с лекарската чанта. „Къде, докторе?“ „Ах, отивам при Иванови. Преяли са, цялата къща са болни, заедно със слугинята“.

Към преялите всички са нежни, отнасят се със съчувствие. Много жестоко е наистина лечението от преяждане. Три дни на чай и сухар! От това може да се скъса всяко сърце.

Немската пропаганда им действаше най-вече със саламите. Немските листовки бяха пълни с рисунки, които разказваха как немците взели сиренето и маслото на англичаните от Холандия, как им взели рибата от Норвегия, вината и кокошките от Франция.

Това правеше огромно впечатление на дъвчещия буржоа. Сирене, масло, риба и шампанско – ето ти най-реалната програма, която българския трътльо е чувал през живота си. Когато се прибавиха и свинете от Украйна, неговото сърце бе отдадено изцяло на „идеята“. Неговият ентусиазъм нямаше граница.

Българският консерватизъм бе готварски в своята най-масова изява. За тия господа нямаше по-страшна дума от думата „глад“. Тях нищо не ги безпокоеше, нито дори сифилиса, нито канцера – само да не е глад! И ако някой се разболее, първата му дума е: „Докторе, нали ще мога да си ям всичко!“ (забележете „да си ям“ – употреба на „дативус етикус!“)

Цялото щастие, всички реализации на буржоазията се бяха настанили в кухнята. Нямаше по-голяма хвалба за някого от тази, че го бива да готви. Че е известен правник, отличен хирург, известен журналист нямаше никакво значение. „Какви мезета знае да прави доктор Радославов!“

Всеки един от тези скромни труженици на българския буржоазен прогрес можеше да живее като високоплатен готвач в Париж. Всеки от тях знаеше тайните на френското и източното готварско изкуство. Като се върне и като свали хюкела, трътльо се лови за тигана.

Юноша, нямаше нищо по-противно за сърцето ми от тази гледка: влизаш в някаква стая и виждаш шест светнали лица срещу тебе. Приятели, събрали се да изядат едно печено прасенце (така, без повод). Никога, нито в театър, нито в кино, нито в БНБ, където изплащаха милиона от държавната лотария, нямаше такива грейнали лица. Няма по-голямо щастие от това, което изпитват, когато откопчават първото копче на жилетката. Само първото (когато човек откопчава второто, вече леко му е дотежало). Другото висше щастие е, когато от ядене леко почва да те стяга яката на ризата. Това значи, че додето си стоял на масата – час, два – вече си прибавил някой „килограмец“.

Мразеха социализма поради общественото хранене. Ние, които можем да се наобядваме за десет-петнадесет минути, от тяхна гледна точка, не заслужаваме да живеем. Ние сме деградирали хора. Как може човек да се задоволи с половин час почивка наобяд!?

Буржоата, службаш и бакалин, се връщаше точно в дванадесет и петнадесет. Чакаше го цялата „фамилия“ – децата му целуваха ръка. Той започваше да яде, бърза – такъв стана животът! Има само час и половина за ядене. Другият час и половина му трябва за спане.

Целият търговски, делови, обществен живот спираше точно във върха на своето напрежение за три часа, само заради яденето. От един и половина до три централните квартали спяха. Вееха се само белите пердета на прозорците. На децата им бе забранено да „гъкнат“ под страх от „триста плесници“. Всичко трябваше да се скапе, да умре. И работниците, които поправяха паважа на улицата, работеха мълчаливо, като се пазеха да вдигат шум. Един полицай, извикан по телефона, стои да ги наблюдава.

В три часа буржоата ставаше пиян от храна и сън. Той се плакнеше със студена вода, обличаше чисто бельо и риза, които са му омаляли за една седмица и тръгваше след шкембето си, единствено доказателство за благосъстоянието на собственика му.

Този господин бе имал „всичко“, само едно му бе липсвало – щастието на голямото идеологическо мислене. Него внезапно – велик подарък – му го донесе войната. Войната убеди трътльото-буржоа, че е призван за велики дела, че е призван да мисли, да преустройва човечеството (и то без да напуска своя бит, без да извърши каквото и да е усилие на съвестта или интелекта), че той е новият човек, „преобразувател“ на земята, творец на империи ей тъй, както си седи на масата и си дъвче или както се е проснал на леглото и се опитва да накара две мозъчни клетки да проработят.

Тогава гавра, достойна за Лукиан – оказа се, че тия господа са свръхчовеците на Ницше, носителите на племенното съзнание на Шпенглер. Буржоата-еснаф се изправяше като „исторически човек“ с осанката на Атила, със задачите на немските курфюристи, с историческите стремежи на френските и немски кардинали, с патернализма на испанските инквизитори. Еснафът-буржоа играеше гимназиалната история – единствената, която знаеше.

Както си лежи на леглото с цукалото, трътлестият буржоа се оказа едновременно съвременник на Мартин Лутер и на Хенри IV, на Кортес и Кромуел, на протобългарските ханове и на османските султани. Той бе свръхчовек. За няколко години идиотски съчинения на вестниците скромният чичко, който бе тичал по тиранти из двора подир отрочетата си пикльовци, беше повярвал, че е героят.

Тогава почнаха да погребват буржоата с военна музика. „Alla morte di un eroe“ на Бетовен (траурният химн) се изпълняваше не само в София. В Пловдив, Бургас и Хасково при смъртта на кой да е пасмантерист от чаршията по централната улица зазвучаваше „Alla morte di un eroe“. Отзад бе лъскавочерният ковчег с позлати и тъжните лица на търговската камара. Трътлестите буржоа изпращаха героя пасмантерист. Ако любопитството ви откара на гробището, ще научите, че пасмантеристът е живял с идеали (няма само националистите да говорят за идеал!), че умрял за отечеството (неизвестно как, но за отечеството), че е герой и несъмнено ще остане безсмъртен в местната история. Още един път „Alla morte di un eroе“ и пускат лъскавия ковчег в дупката.

Така идеалите и героиката се прибавяха неусетно и съвсем естествено към печените прасета, без да влизат в противоречие с тях. Ако у римляните героика и стоицизъм са били неразлъчни, ние защо да бъдем балами? Защо да си мъчим душите? Ако героиката на древните спартанци е свързана със съзнателно понасяне на лишения, със съзнателни ограничения, ние защо да се минаваме?

Трътлестият буржоа в България откриваше синтезата, неизвестна на конквистадорите, албигойците, хусистите, староверците: печено прасе и висок дух, печена кокошка и високо съзнание, печено агнешко и живот на духа.

„Дъвчисвинско“, олизан, с къси пръсти, още мазни от тлъстата порция, разсъждаваше по площадите за обществения живот и тренираше гласчето си за ораторското изкуство.

Щом националистите са издигали кандидати в парламента, защо да не го направят и дребните собственници? И потече към последното народно събрание реката от комисионери, галантеристи, ръкавичари, участници в дружества с ограничена отговорност, от мазниците герои на печени пилета. Буржоата забрави времето, когато бе искал да става в зори, да води бодър живот, да служи на нещо, да направи нещо. Той съжаляваше сам себе си, че някога е можел да мисли така – бил е „наивен“. Сега трътльо знае истината – яж и не мисли, всичко се подрежда само от добре на по-добре.

Над цялата тая шайка мазници по братски седи таткото Борис III. Той ги е събрал, издирил, извадил от миши дупки, окуражил, измислил, вдъхновил всички тях. Алхимикът Борис III, собственик на тайна микробиологическа лаборатория, който си служи с култури на нелечими ангини е събрал, вдъхновил тази пасмина, със задачата да замени чрез нея реалния субект на българската история. Той трябва да докаже на всички недоволни писачи, на всички интелигенти кресльовци, че те имат заместители. Има хора, които ще извършат работата на интелигенцията не по-зле от самата нея. Борис III готви „заместници“ и всичко, което не се кланя е не само непотребно, но и нищожно. Занапред самите „делови среди“ и собствениците на недвижими имущества ще си бъдат идеолозите, героите и историческите лица.

Така моят „гръцки профил“ сяда да чете биографията на Цезар под фотографическия портрет на царя-алхимик.

Борис III е върховният готвач на цялата яхния. За него вече няма нито гений, нито талант, нито каквото и да било. Поетите, учените, музикантите? Борис III е открил, че може да мине и без тях. Той е открил, че е възможен и един живот без интелекта. Царят не е написал своята „Утопия“, но България, тъй както я устройва той, е неговото съчинение. Той прави политика без политици, наука без учени, изкуство без поети, живопис без художници, общество без общественост. Само неговите полицаи са истински полицаи, и неговите офицери – истински офицери

Когато след поредното гостуване в Берхтесгаден царят умря, цялата пасмина „осиротява“. България остана без „баща“. Трътлестите дебелогъзници в парламента останаха безпризорни. Вятърът на историята започна да издухва министрите, измислени от царската канцелария, но оставаше да се носи във въздуха „е-ее-еделвайс цъфти усамотен“, в знак на това, че някога са живяли хора идеалисти, непристъпни, неопетними, чисти като витошкия сняг!

Съчетанието на нежността и бруталността, на чистотата и скотството е предадено най-добре в бешковата работа „Приставът“. Както винаги, Бешков е разкрил нещо, което не са подозирали социолозите.

Господин приставът си е бутнал фуражката назад и е разкопчал най-горното копче на униформата. Той е отпуснат и нежно унесен. В едната си ръка държи нагайката, в другата – цъфнала роза, която току-що е поднасял до носа си. Това е влюбеният полицай, който наскоро е изтезавал някого (биеха и националистите). Между плачовете на две „следствия“ е неговият интимен живот, неговите „любовни“ пориви. Полицейският пристав е влюбен. И като влюбен, той е „недостъпен“, неопетним човек, „човек на идеала“:

„Е-е-е-еделвайс цъфти усамотен“

Какво може да е изкуството за тази среда от халгъзници? Разбира се, едновременно много извисено и много достъпно. Възпитаващо духа, но без усилие от страна на „духа“! Много интелектуално, но достъпно от пръв поглед, веднага! Изкуството може да бъде каквото иска, но не бива да иска грам напрежение от страна на героя пасмантерист, живял за „идеалите на отечеството“. Всичко, което предизвиква природния мързел, всичко, което изисква каквото и да е усилие от страна на потъналите в лой мозъци, се посреща враждебно.

Борис Денев в „Слово“ си позволява да хули Равел и Матис, Пикасо и Брак. Позволяват си да говорят глупости за хора като Делоне, Пикабиа, Маринети, Модиляни и Аполинер. Единственото, което заслужава внимание са „кремвиршите“ (четиристишията) на „традиционните поети“.

Тия еснафски тиради пълнят вестниците. „Червеният молив“ следи да не се полемизира с тях. Цензурата внимава да не се отговаря на различните разсъждения на псевдокритиците.

Българската буржоазия искаше да не и разрушават представата, която си бе създала за себе си. В своето виждане тя бе „високоидеална“. Затова се хранеше с остатъци от романтичната култура. Не високият романтизъм, не романтизмът на Байрон и неговия кръг, а онази постромантична продукция, която пази „условно-романтичната“ форма. Ще рече, един роман или пиеса, в които става въпрос за графове и князе, са „романтични“. Романтична е книгата, в която се псува – какви закъснели реакции! – френската революция.

На този вкус, универсален за дребната буржоазия в Европа, сякаш отговаряха някои писатели. За него изглеждаха написани „Мария Антоанета“ на Стефан Цвайг, „Скарамуш“ и „Наследникът на лилиите“ на Рафаел Сабатини. Литературната история отдавна е обяснила значението на тези исторически романи, което е в цялостната обрисовка на епохата, с най-големите и противоречия.

Дребният буржоа не можеше да се издигне до такова разбиране. За него тези творби бяха просто „опровержение“ на френската революция и на всяка революция въобще. Защото тези книги за него се асоциираха с разни английски филми, насочени срещу 1793 г. И такъв бе популярният в това време филм „Червеният мак“. Буржоазният читател правеше нещо цялостно от тези литературни творби, търговското кино и някакви романи „с продължение“, излизащи в жълтите всекидневници, в които вечно някакви графове убиваха френски революционери. Такъв един „роман“ се печаташе на подлистници в „Зора“ непосредствено преди 9. IX. Не съм се връщал да правя справки, но доколкото си спомням, в последния подлистник, излязъл на бял свят, „графът“ замахваше с меча си срещу революционера. В тази поза превратът завари графа.

Това наивистично, полубулевардно виждане на историята бе завладяло умовете. Човек днес не може да не се разсмее над настървението, с което тогава искаха да върнат нещата назад, преди Волтер. Човек може да се смее наистина, но не бива да забравя, че в България през периода 1938-1942 г. полемиката срещу монархията се водеше чрез „Обществения договор“ и че библиотека „Безсмъртни мисли“ бе забранена, понеже си бе позволила да издаде Русо и Волтер, като дори бе набелязала издаването на Спиноза.

(Забраната става по колективно искане на софийските издатели, това позори имената им и компроментира една иначе полезна дейност.)

„Скарамуш“, „Мария Антоанета“, „Жозеф Фуше“ (мъдро минал от революция към реставрация и затова боготворен), „Червеният мак“ – това е „градският фолклор“ през края на 30-те години. Дребният буржоа търсеше някакво невъзможно и невероятно връщане назад в историята, устремяваше се към версайските паркове и дворци, демонстрираше средновековни понятия за чест и даже мечтаеше за възстановяването на дуелите (не че ще се бие с шпага, но така само…). Тези настроения, този анахронизъм предшестваха само с три-четири години комунистическото нашествие.

По време на Втората световна война дребните буржоа се интересуваха от весела Виена, от мита за вечно танцуващия град, от атмосферата в лондонските аристократични клубове. И найвисше щастие за тях бе да попаднат в „Юнион клуб“ (на дипломатите), където влизаха само богоизбраните.

Буржоата бягаха назад към XVII в. и не зная защо пътят за това бягство бе преди всичко дипломацията. Там единствено намирисва на три века мухъл, нещо, което се разбра през войната. Точно там бе „истинското щастие“.

„Да бъдем малко, да бъдем малцина, да бъдем избрани“ – това бяха въжделенията. „Ако има повече от трима души, не идвай!“ Ах, тази мечта на елитите, тези „Млади Българии“, разигравани по разни „аристократични“ вили в околностите на София!

Но друг изход за буржоазията не съществуваше. Действителността, която си бе създала, беше непоносима вече и за самата нея. Политическите режими, които бе породила, удушаваха собствените и деца, някои от които също попадаха в менгемето на полицията. Как да се живее в този свят на полицейски гнет, създаден наистина само за да се смаже политическата левица, но който започва да открива и други цели и други оправдания за съществуването си?

„Моят гръцки профил“ бе отишъл твърде далече в своята еволюция. Далече назад, далече отвъд морала и още по-далече…

„Тамо нейде в планината… „

Най-сладка за сърцата бе екзотиката. Нейде по света има острови, на които ядат само банани и носят гирлянди от цветя. Това е другата страна на литературния градски фолклор: „Любов и смърт на остров Бали“, „Гирлянди от Хавай“. Там един ден дребният български буржоа ще се озове по неочакван начин, неизвестно как. Впрочем екзотиката може да се изживее и у дома – екзотиката е в бара (на бар се ходи само за атмосферата на Хавай). На по-дребните риби им стига, разбира се, илюзията на популярни спектакли като „Бамбола“, от който се разнася утешителния шлагер „Бамболеа“.

Едновременно на остров Бали и във френския XVII в., как можеше българската буржоазия да бъде засегната от събитията на 40-те години?

„Романтичните“ отпадъци продължаваха да пълнят вестниците „Зора“, успоредно със статиите за дейността на Дочо Христов, продължаваше своя роман за графа-дуелист, когато в София за едно денонощие бяха погребани шест хиляди души (от бомбардировките)!

Имаше една такава скотска псевдоаристократична, „псевдоромантична атмосфера. На двореца и на династията разчитаха „да си създадат аристокрация“. Династията бе „едничката надежда в България да възникне някога едно „толкова необходимо аристократично съсловие“. Българската буржоазия бе устремена назад към небитието на френското рококо. Наскоро европеизирана, тя виждаше в европейското минало своето бъдеще. Никаква математика, никакво развитие на техниката. България имаше друга програма. Тепърва да претърпи феодализация, защото само оттам можеха да дойдат „силите на духа“.

На българската полиция доставиха шлемове от времето на Кайзер Вилхелм. Инспекторите в Министерството на просветата се занимаваха с изучаване на училищното дело от времето на Франц Йосиф. На българските художници бе предложено да рисуват римски старини.

Дворецът преставаше да гледа с добро око на индустриалците. С дейността си те увеличаваха броя на пролетариите. Като умножаваха чрез увеличение на производството работната ръка, те умножаваха враговете на двореца. Полицията започна да се намесва и да иска назначаването на свои хора в частните предприятия. И идва ден, в който „Моят гръцки профил“ се бои от полицията може би толкова, колкото и радикалният интелигент.

Създаваха се икономически доктрини за спирането на развитието. Такава бе теорията за еднокравето стопанство. Тя бе създадена от „икономисти“, свързани с двореца. Българското средно стопанство трябвало да почива на използването на кравата и за надой, и за обработване на земята. Така можело да се създаде стабилитет. С кравата се оре и кравата се дои – не се дои много, но се дои, не се оре много, но се оре. Така дребният земеделец няма напълно да се пролетаризира и мизерията няма да стигне до взрив.

Теорията за еднокравето стопанство правеше мизерията търпима. Никакво развитие на скотовъдството! (Откъде средства, расови животни, умения, знания, кадри!) През това време се хвалеха, че българската ветеринарна служба била „първа в света“.

Чрез този похват на жонгльори успяват да задържат нивото на мизерията „над търпимото“ и продължават процесите на „феодализация“. Унищожаваха се навсякъде изборните места, възстановяваха се в лицето на областните управители едва ли не някогашните губернатори.

Предлагаха се законопроекти за наследяване на селските имоти, които, за да избегнат раздробяването им, предвиждаха един-единствен наследник: първородния син! Това е времето на Луи XIV. Тези проекти наистина не стигаха до Народното събрание, но се обсъждаха в елита около двореца и имаха може би съчувствието на монарха.

Така картината на „политическия романтизъм“ бе завършена. Буржоазията, която търсеше мир и сигурност се обръщаше за съвет и за подражание към епохите, които са носили „мир и сигурност“.

Всичко това бе немислимо без военната каста. Още Фердинанд бе успял да създаде една българска „калка“ на пруското офицерство. Господин „Шашка“ бе друга смешна и трагична фигура в този калейдоскоп. Господин „Шашка“ носеше пелерина („романтична култура“), пруска фуражка („историко-героична атмосфера!“) – и, разбира се, корсет, за да изглежда мъжествен.

Неговата почти неграмотност бе задължителна, неговата политическа неграмотност бе обезателна. Само така можем да се устремяваме назад „към източниците на живота“, към двора на Мария Антоанета.

Господин Шашка бе първият безспорен аристократ в утрешна феодална България. Нямаше нищо по-висше след дипломацията от господин Шашка. Пелерина, лачени ботуши, бели ръкавици и ако е възможно все още монокъл (поне в двореца или в генералния щаб!) Какво представлява нещастния интелигент пред такова величие? Господин Шашка изразява по улицата презрението си към тия, които не са от неговата каста. С течение на времето неговите претенции ще растат. По време на войната вече вън от него няма патриотизъм, няма политическо мислене, няма общественост.

Тази фигура също така бе измислена, нереална, съчинена от Борис III, изработена в алхимията на царските канцеларии. Заедно с другите нереални, въображаеми „мъже“, плод на царското въображение, и господин Шашка ще се изпари в първия си сблъсък с хитрия и добре подготвен противник.

Но той бе гаранция за царските утопии, за австрийския и френски XVII в. на българската буржоазия. Той бе скалата, която гарантира съществуването на глупостта, на скудоумието. Без „генерал“ Кочо Стоянов не бе възможен върха на глупостта. Габровски и папата на скудоумието, Никола Захариев.

Господин Шашка бе от типа „Моят гръцки профил“. Той позираше по „Царя“, излязъл от светски аристократичен роман от времето на юлската монархия. Той мразеше всеки напредък, освен прогреса в оръжието. Той бе, казваха, професионално добре подготвен, но странно, че не бе чувал за военна икономика, не бе го грижа как се организира и осъществява военновременното производство.

Неговата грижа бе да направи тотална мобилизация, поцялостна от френската през Първата световна война, да остави фабриките и заводите без специалисти и без работна ръка. Защото за него най-важното бе да унижи интелигенцията, да я накара да копае окопи, да чисти „кенефи“. Това бе по-важно за него, отколкото да използва нейните знания за себе си, дори против нея. Не това го интересуваше. Важното бе просветените, култивираните хора да бъдат осмени, оплюти. В казармите точно те, „вишистите“, ще чистят помещенията, ще ринат боклуците, ще мият баките. Военното, стопанското ръководство, управлението на индустрията, стопанисването на складовете и запасите ще бъде обезателно в ръцете на корумпирани, декласирани, неграмотни типове. Така се предизвикваше известен протест. Изразеният пък протест позволяваше на господин Шашка да покаже какво знае. Защото господин Шашка показа какво е научил от „жестоките разкази“, от „галантните романи“.

При такова положение на нещата, естествено, той не може да победи военно. Неговата военна подготовка бе насочена цялата към подготвянето на военното му поражение. Защото неговата военна подготовка бе винаги тая: да вдига селянията в „ура“, „на нож“, па каквото „шашка покаже“. Този тип бе тачен от тлъстозадия еснаф като баща и спасител на отечеството.

Устремена назад към един „XVII в., но без Декарт и Спиноза“ само от „Помпадури“, българската буржоазия – твърде странно – живееше с твърдото убеждение, че всички по-важни събития и открития в историята на човечеството вече са станали. Наистина, какво може да се внесе в този класически свят? Нютон е минал, Фарадей е минал, Кювие е минал, Дарвин е минал (и вече е укротен!) Гутенберг е минал, Маркони е минал, Дизел е минал. Всичко, което можело да бъде изобретено е вече изобретено. Но, разбира се, съвременната цивилизация не бе като цивилизацията на бронза и желязото, не стоеше на едно място, та България да има време да догони Запада – като почне от австрийския XVII в. (от аристокрацията).

Откъс от книгата „Многоликият столичанин“ на Владимир Свинтила, изд. „Изток-Запад“, 2011.

Владимир Свинтила е роден на 29 април 1926 г. в София. През 1949 е въдворен в концлагера Богданов дол, след това Куциян. Завършва право в СУ „Св. Климент Охридски“ (1952 г.). Работи като редактор във в. „Народна култура“ (1957-1959 г.), в издателство „Български художник“ (1960-1964 г.), драматург в Театъра на въоръжените сили (1964-1969 г.), редактор е във в. „София-нюз“ (1969-1971 г.), заместник-главен редактор е във в. „Софийска правда“ (1974-1977 г.). Сътрудничи с литературнокритически и публицистични статии, рецензии, есета и студии на български и чужди вестници и списания – „Сенчъри“ и „Таймс в Индия“ (Индия), „Унидад“ (Перу), „Нева“ и „Всесвит“ (СССР), „Ревиста джеографика универсал“ (Бразилия), „Тайди“ (Финландия), „Бюлетин на ЮНЕСКО“ (Париж) и др. Умира в София на 15 януари 1998 г.

Коментари (25)

- 05-04-2012|Златко Ангелов – Софийски интелигенти

За мен тази книга е особено носталгична. Свинтила беше приятел на вуйчо ми и, без лично да го познавам, аз знаех за него много, защото обичах да разпитвам вуйчо за Кръглата маса. А Кръглата маса е бил кръг от интелектуалци, които са се събирали всяка седмица веднъж в ресторант България, впоследствие в Руския клуб. Далчев, Бешков, Свинтила, Феодала (бащата на братята Иван и Цветан Тодорови и директор на Националната библиотека), моят вуйчо Георги Паунчев, свако ми Тодор Владигеров и неколцина други, чиито имена просто не помня, бяха истинския интелектуален каймак на следдеветосептемврийска София. Те не бяха дисиденти, но не бяха и свързани с властта. Като истински хора на духа, те стояха над нещата и всеки отразяваше духа на времето по своему.

Днес такива личности в България сякаш не се раждат. Но е важно да се напомня, че ги е имало. Че не всичко е било простащина и алчност. За мен българската интелектуална класа е странна група хора, познаващи едновременно българските национални традиции и европейските културни и научни постижения, но неангажирана с нито една от тези две страни. В София през март срещнах Жени Божилова, вдовицата на Николай Хайтов, която ми напомни точно за тази особена характеристика на българската интелектуална класа от изчезващия тип. Тези хора се разпознават мигом по своя финес, по начина, по който боравят с „европейското“ от своите софийски апартаменти и по който обичат българското като народностна традиция. Те живеят трудно, но не се възмущават от мизерията, която ги заобикаля. Те помнят събития от национална важност, защото често са били участници в тях или свидетели. Те създават своите духовни продукти--в случая с Жени, прекрасни преводи на световни автори или редактирани преводи на други добри преводачи--и не се борят за тях или против тяхното оскверняване от простолюдието. Пътуванията до чужбина за тях са всекидневие, но завръщането у дома е правило. Те знаят своята цена, но никога не я натрапват.

Струва ми се--и дано не съм прав--че техните деца не следват същия модел на изтънчено културно преживяване на света.

- 08-04-2012|Гост

Свинтилщини. Някой ще си помисли, че наистина е било така. Какви ли глупости пък ще се пишат за нашето време след време?

- 08-04-2012|Комитата – Хубав език, но грешни тези

Хубав език, интересни наблюдения и грешни тези. Цар Борис лично подбирал кой да стане буржоа?! Моля, не го бъркайте със Сталин.

- 08-04-2012|EEEEEEEE – Лош избор на Либерален преглед

пичът звучи като Дмитри Иванов – фино с памук ти вади душата и те манипулира – отлична ДС-школовка. Лошо Златко, пошло.

- 09-04-2012|Дончо Аврамов

Много противен и дълбоко неверен текст. Владимир Свинтила е само едно – блестящият преводач на сонетите на Шекспир! За съжаления моралът му на интелектуалец не е бил на висота – два примера: 1. Кариерата му на преводач рязко приключи, когато се узна, че Свинтила е сключил договор за превод на роман от Дикенс, а е възложил това да го извърши един студент от Англ. филология срещу половината хонорар. Това разкритие бе направено на страниците на в-к Стършел, така че е неоспоримо. По-късно този студент емигрира и стана редактор в Свободна Европа.2. Свинтила, които изповядваше в разговори десидентски, антикомунистически настроения (не се съмнявам, че ги имаше)след нахлуването на съветските войски в Чехословакия в 1968 г. стана член на силно опозорената вече Българска комунистическа партия. Това е Свинтила – една ерудирана бъркотия. Просто не вярвайте на този текст и гледайте на всичко написано от този автор с любопитство, но придружено от висока доза съмнение към твърденията и обобщенията му. И с някакво съжаление – поради ерудираността и знанието на езици, Владимир Свинтила е нетипичен продукт на едно безправно време. Във всичко написано от него взима участие страха от немилостивостта на властта. А написаното пост фактум съдържа задължително опит за оправдание на някогашното безславно поведение.

- 09-04-2012|Златко

Питам се с какво ли този инак тъй автентичен текст предизвиква гнева на уважаемата публика (което винаги е признак за това, че е улучен някакъв нерв). И единственото заключение, до което достигам е, че става дума за същия феномен, с който се сблъскват и всички опити за по-реалистично представяне на живота през другото „робство“ – турското. С други думи, някой тук се опитва да намекне, че може би самите ние сме майстори на съдбата си, че никакви „независещи от нас обстоятелства“ не могат да обяснят хала, на който открай време се намира тази страна и че отговорни за съдбата ни са не някакви извънземни, внимателно конструирани с цел да ни освободят от угризения на съвестта и насочване на погледа към самите себе си други („турци“, „комунисти“ и пр.) Свинтила казва просто и ясно (при това не само в този текст), че стопанските, политически и културни методи на комунистическата диктатура вече са били подготвени, внедрени и изпитани много десетилетия преди девети септември. И уважаемата публика, свикнала с лесното обяснение, че някой друг, а не самата тя, е акал в гащите, тозчас се възмущава. „Ама как така, как може, моля ви се? Ние сме добрички, ние сме европейци, ние сме родени демократи. Хей, хей, вие знаете ли, че ако само ги нямаше комунистите, фашистите, турците, византийците, римляните, гърците, финикийците, австралийците и още стотина-двеста други изверги като тях, на нас Дания сега щеше да ни лъска ботушите!?“

Ето това е поводът за раздразнението и озлоблението срещу Владимир Свинтила, както и срещу всеки друг, който се осмели да се изправи пред уважаемата българска публика и да ѝ каже, че тя открай време си е била една и съща, сменяли са се само господарите, а народецът все така си е клепал умно и след това си е разправял покрай огнището приказки, в които се е обяснявало, как другите са виновни за всичко, ние инак сме си хубавки и недокоснати от пороците на дребните, слабите, злобните и незначителните…

Само тихо, ей! Че ония там, другите, много лошо бият. Мамка му и живот, кога ли ще дойде пък нашият ред някого така да понабием, и ние хора да се почувстваме? Тю, и това ми било живот!

- 09-04-2012|Б. Павлов – лош материал сме

Онова, което е било „подготвено, внедрено и изпитано“и предназначено за нас, доста преди болшевишката окупация на страната ни е все по-“невинното“ днес, коминтерновско войнство, пристигнало през 44-та от СССР да ни „спасява“ от самите нас, грешните, с бодлива тел, цензура и терор.

Нищо не може да оправдае комунистическия геноцид, Златко. Нищо не може да измие съвестта на „лявото“ от капитулацията му пред насилието над волята на милиони, извършвано близо половин век хладнокръвно и пресметливо. И нищо, дори грандиозното сгромолясване на полуобразованата, завистлива простащина, самопровъзгласила се „авангард на пролетариата“, не може да отмени разрухата – неизбежното възмездие, което ни застига. А възмездието е вулгарно, достойно за носталгиците по „бай-тошизма“: чалгизация, цинизъм, бягство от оплесканото, родно „гнездо“ към „гнилия Запад“ и завръщане обратно – с диплома на „калинка“ и с точно толкова съвест – за да бъдат „оправяни“ пак „кусурите“ ни – за 800, за 1800 дни или „по принцип“.

А, искал ли е някой да го „освобождават“ от имота, обичаите и вярата му?

От моите близки няма такива „свободолюбци“.

А от твоите, Златко?

Ако за някого руските танкове са донесли свобода, то тя е била „свободата“ от отговорност – свобода от свободата.

Онова, което описва Свинтила, го има в „Амаркорд“, но разказът на Фелини е ярък, дълбок и непретенциозен, без презрение или омраза – всичко там е огряно от любов, стоплено е с вяра и доброта, защото има страни, в които лявото е ляво и дясното е дясно за собствена сметка и на своя отговорност.

А нашите „леви“ обръщат резбата, веднага щом Големият Брат смени курса. („Десните“ са каквито „левите“ си ги създадоха)

Е, нас пак не ни харесват, лош „мат›риал“ сме, неблагодарен, „подготвен“ и „внедрен“ в Българско, не преди 9-ти, а още преди хармоничното, османско „присъствие“, което също не успя да ни облагороди.

- 10-04-2012|Дончо Аврамов

Златко, надявам се да не ме лишите от абонамент, ако ви кажа, че някакъв дефицит на нравственост ви пречи да гледате на периода 1944-1989 г. като на престъпление към един народ. Лишаването на едно население от всички свободи престъпление или не е? Толкова ли ниско мнение имате за собствената си нация, че оповестявате нейната трайна, с нищо непоправима инвалидност от заселването на българите по тези земи до днес?“Уважаемата българска публика“ била „открай време една и съща“ – олеле майко, какъв невежствен извод! Заключението ви, че реакцията на възмущение у някои читатели означава колко прав е Свинтила е доста жалко. И моля ви, не ме наказвайте за това, че много съм си позволил. Бъдете либерален.

- 10-04-2012|Павел Лазаров – Малко носталгия не вреди никому

Чета „Многоликият столичанин“ с кеф. Oт време на време. Само като имам подходящо настроение, уморен от постоянното си търсене на изход или метод, от умуване възможно ли е и как точно да стане така желаната промяна.

Бих казал, че малко носталгия ми се отразява освежаващо, а и… не вреди никому, мисля. Вярвам на Свинтила умерено, но пък се радвам истински на картините му.

- 10-04-2012|Златко

Споровете няма да ни доведат доникъде. Ако се чувствате предизвикани, уважаеми опоненти, то просто зачетете и другия текст на Свинтила, онзи за идеята за равенство сред българите. Не че очаквам някакви големи прозрения и братски прегръдки на единомислие – не ни е такава маята, на всичките – но някоя и друга заблудена мисъл все пак се промъква в главата на човека, докато се отърква така о непознатото. Това е пътя, по който вървим всички – учим се бавно, трудно, с огромна съпротива, с огромно нежелание да се разделим с познатите, толкова удобно обясняващи света и самите нас схеми и клишета. Но ето, идват от време на време хора, които изказват неудобни, парещи, дразнещи, може би дори вбесяващи мисли. Човек трябва да е много особен мазохист, за да обича да ходи с камъчета в обувките. И все пак друг начин няма. Рано или късно на всички ни се налага да пуснем в себе си поне нещо от неприятните и болезнени парчета информация, с които ни атакува светът. Или да умрем с „няма пък!“ на уста…

Кой каквото му е писано…

- 10-04-2012|Асен Кънев

В „Хюкел или идънка“ думата буржоазия е спомената 70 пъти. Въпреки уговорката в началото „„Буржоата“ (мразя този термин, но не разполагам с друг) …“, Свинтила не може да се откъсне от антибуржоазната реторика от времето на войната. Днес този марксистки термин с основание дразни читателите преживели диктатурата на пролетариата.

Ако замените „буржоазия“ с „български елит“ смисълът ще стане по-ясен.

Много любопитно е сравнението с другия текст – „Идеята за равенство сред българите“. В него „буржоа“ се среща само 2 пъти и то с позитивна конотация. Обектът на анализ вече е определен чрез позоваване на Алековия Бай Ганьо. Ако в „Хюкел или идънка“ смените „буржоа“ с БГ, ще се насладите на интересни попадения на твърде младия тогава Свинтила.

Както винаги, човек вижда и разбира това, което иска да види и разбере – в случая и аз не съм изключение.

- 10-04-2012|Златко

Присъединявам се с удоволствие към горното мнение. „Буржоа“ е просто една конотация за вечния нагаждач и приспособенец, който според Свинтила (а и не само него) оцветява в огромна степен националната ни типология. Оттук и собственото ми (на моменти може би прекалено) раздразнение срещу коментарите и коментаторите тук по сайта, според мен прекалено склонни да търсят обясненията за особеностите на националната ни история в намесата на външни сили, а не във вездесъщото присъствие на този национален тип, вечния оцеляващ. В това е и целият смисъл на постоянните ми призиви да обърнем очи към себе си, а не към „другите“. Дребното човече, готово на всичко в името на оцеляването и преуспяването си (особено пък ако то е свързано със службица, без никакво значение кой е шефа – турчин, руснак, комунист, фашист – кой ти му пука, важното е келепир да има!)… именно това човече е основната движеща сила в най-новата българска история, а не разни „…исти“, които не са нищо повече от удобно извинение. Такова е собственото ми мнение.

- 10-04-2012|Асен Кънев

Тук гимназиста Свинтила леко е попресолил манджата с „буржоазията“. Не знам дали не е редактирал текста и след деветосептеврийския преврат, но дълги години в България да наречеш някого буржоа бе равносилно на попържня и се пишеше от червените Ганьовци вместо „фатален“. Спомнете си Бай Ганьо журналист: „- Предатели остаря вече, да турим мерзавци – поправя Гуньо.

– Е добре, тури мерзавци. Па да не забравиш да туриш и фаталния за българския народ. Дявол да я вземе, много ми се харесва тази дума „фаталния“! Като кажа така ф… ф… фаталния, сякаш че ффащам някого за гушата… Страшно ми се харесва!

– А пък мен най ми харесва, като напопържам някого – изтърси чистосърдечно Данко Харсъзина, – отлеква ми н›ам как на душата!“

- 10-04-2012|Майя Маркова – Е-хааааааа…

…Жива бях да узная какво е попречило на нашата войска да спре победоносното настъпление на Червената армия!

- 11-04-2012|Златко

Вчера някой ми написа във Фейсбук следната забележка:

Цитат:

Защо само „в най-новата българска история“?

„Героят“ Шишман е продал сестра си за още няколко години на престола. След това зарязва столицата си и се скрива като плъх.

И вобще цялото ни преживуркване около Византия е като днешното ни членство в ЕС.

Едва ли е необходимо да продължавам.

Което за самия мен измества нещата прекалено много назад (пък и целия акцент на дискусията в една посока, която според мен не е идентична с онази, която дискутираме тук). Оттук и отговора ми:

Истории на низости и предателства имат всички, по всички времена. Онова, което имам пред вид тук, е не толкова идеята за личното падение на една или друга фигура от историята ни (особено пък пред-османската), колкото започналото (вероятно някъде по време на Възраждането) и получило всеобщо разпространение след Освобождението търсене на лична изгода чрез „безусловно потапяне“ в държавната (или, по-общо казано, идеологически властващата) моментна вълна, без оглед на морал, съвест, дори най-елементарни изисквания за лична самостоятелност. Именно тази липса на личности, представящи единствено себе си и своята способност за независимост от общността, включително и от „гласа народен“, ми се струва най-пагубно определяща за нашата реалност, традиция и култура. Видимите български личности винаги са били просто винтчета в някаква по-голяма от самите тях машинария (държавна или партийна, най-често и двете). Това води до пълна неспособност за търсене на други ориентири освен ония на масовата ни, силно традиционно оцветена комуналност (човек е част от семейството, рода, партията, държавата и националността си). Личността, както всички знаем от стихотворението на поета, просто няма значение. Но едно общество без личности е точно това – БЕЗЛИЧНО. И именно безличността е най-голямото зло на тази страна и тази култура, поне по собственото ми виждане. Тук или си част от цялото, или си никой. А кой ти иска да бъде никой?

В нашата съвременност, вече лишен от възможността да вярва в мъдростта на общността си, човек изпада в пълен вакуум, именно поради липсата на личности, на хора, които да бъдат в състояние да демонстрират някаква възможност за достоен и смислен живот извън рамките на традиционната ни „общност“. Героите са все същите келепирджии, хитреци и измамници, които познаваме от времената на Хитър Петър насам. Останалото е „вятър и мъгла“, просто защото никога не е имало пример за постигане на някакъв успех по този път. Главиците, дето не се прекланят, тук ги секат – това е всичко, което знае „народът“. И така си вървят нещата, както винаги…

- 11-04-2012|Дончо Аврамов

Драги Златко Ангелов! Имам страст да се ровя в миналото на страната чрез частните случаи и намирам в тях много по-силен израз на истината за нещата отколкото в сумарните изводи на историците. (Може би за това обобщенията на Свинтила ме отблъскват)Запознат съм в някаква степен (чрез частни източници)и с компанията интелектуалци за които говорите и си позволявам да внеса няколко корекции не за да споря с вас, а заради точността. Ето: 1. Тази компания не се е наричала „кръглата мас“, но са се събирали винаги около една и съща маса в Руския клуб, която е била кръгла. Названието, което са си измислили (вече след 9 септеври) е едно съчетние от няколко букви, от които знам две – Б (от Библиографскои)и М (от Мераклии – колкото и да е странно шегата е била включена в дневния ред)С това название, те са решили да се подиграят с модата на съкращенията, която тоава бе налогена – Бекапе, Безенес, Мож и пр.3. Този „клуб“е бил създаден през четиридесетте години, т. е. преди 9 септ. 1944 г. 4. Съставът му е определян от принципа, който е характерен за Ротари клуб – по един представител от всяка професия. 5. В началото са се събирали в рест. България, а после – в Клуб Юнион, който в 1948 г. с окончателното установяване на комунистическия режим се превърна в Руския клуб (ресторант Крим) 6. Атанас Далчев, Илия Бешков и Вл. Свинтила никога не са били част от този кръг, въпреки. че всички са се познавали помежду си. В замена на това голяма и първенствуваща роля е играел преподавателя в Художествената академия проф. Иван Пенков. След неговата смърт членовете на кръга са поканили за редовен участник в срещите сина на Иван Пенков – математика Боян Пенков (който преди няколко години стана печално известен с контактите си с Първо главно управление на ДС.)Много импозантен участник е бил вашия сродник проф. Тодор Владигеров. Вуйчо ви – Георги Паунчев е бил последния приет член в този кръг на извисени български интелектуалци… каквито днес няма. Но аз прибавям: за сега. Не е възможно добродетелите на българските интелектуалци да са погребани завинаги.

- 11-04-2012|Златко Ангелов

Благодаря Ви за тези уточнения. Моите сведения са от вуйчо ми Георги, който живееше в София в къщата, впоследствие апартамента на свако и леля Владигерови след като овдовя. Той пишеше писма на баба ми, в които описваше какво са вечеряли на Кръглата маса и споменаваше тези имена, които в моето детско съзнание не са могли да бъдат диференцирани на участници и неучастници в клуба. Помня също, че той ми е говорил за приятелството си с Иван Пенков и за Феодала, но просто не мога да си спомня името на човека с този прякор. Забележете, че аз нито ведъж не споменавам Свинтила, Далчев и Бешков като членове на Кръглата маса, а само като приятели на вуйчо ми и видни български интелектуалци, които са общували.

Радвам се, че вярвате във възкръсването на българската интелектуална традиция. И на мен ми се иска да вярвам в това, но днешните интелектуалци ще възобновят своите връзки и присъствието си в делата на България по различен начин от този, за който и Вие, и аз сме склонни да си спомняме с носталгия. Във всеки случай повечето от тях, да не кажа--песимистично--всичките са извън България. А които са останали, са вече престаряли и немощни. Мисля, че, споменавайки Жени Божилова, изразих всичко това вече в предишния си коментар под този текст.

- 13-04-2012|Караулкин

Гениален текст! Невероятна сплав от Гоголевско чувство за хумор и дълбочина, която напомня есеистиката на Камю. Реакцията спрямо написаното от него дава ясен отговор на въпроса защо нямаме не само нобелист, но и що годе известен в света писател. Защото нас самите ни няма! Защото не сме способни да различим блашното от талаша. Защото „Шашката“ продължава да събира овациите на влажните ни и завистливи погледи, а „е-е-еделвайсът“ е еволюирал в чалга. Защото в положителен смисъл не сме се променили нито на йота от времето на следосвобожденска България, но затова пък всички отрицателни черти на капитализма и социализма вкупом са в своя избухнал днес разцвет. Познавах Свинтила от „Шапките“ – сред вечната компания от млади (тогава) литератори, с безбройните кафета и неизменната му цигара, димът от която никога не поемаше в дробовете си, ами пуфкаше както се пуши пура. Отблъскваха ме мазната му усмивка, захабените, нечисти сака и ризи, излъчването на несигурност и страх, прикривани зад малко насилената му добродушна усмивка… Примирен и смазан човек, който се опитваше да компенсира липсата на адекватна за качествата, знанията и таланта му изява и признание, с ролята на артистичен клоун от кафенето в центъра… Ако има нещо утешително, то е че все пак големият текст преодолява времето и скудоумните претенции на лилипутите. Ако има нещо предизвикващо неутешимост, то е въпросът:“И какво от това?“ Нали някогашните лилипути са прокарали неразрушима магистрала, по която пърпорят и днес моторетките на новите варвари.

- 17-04-2012|007 – а какво означава

хюкел и идънка? Някакви шапки – от Идън може би?

- 17-04-2012|Златко

И двете думи са обяснени по-нататък в текста и обозначават едно и също нещо: характерните английски шапки, приличащи на половин отрязана диня (така се наричат тук в Германия – „Melone“). „Идънка“ идва действително от името на лорд Идън, английски политик от онова време.

- 23-04-2012|Георги Пейчинов

Доколкото знам, през последната предвоенна 1939 година жизнения стандарт в България е бил по-висок, отколкото във всички съседните страни. И то след две национални катастрофи. Това не се получава от само себе си, а е резултат от дълговременните усилия на немалко хора и значителна икономическа ефективност. И този факт не ми се вързва с описаното по-горе.

Но ако „буржоазия“ се замени със „стопански елит“, текста направо лепне на днешното време. С малки актуализации, разбира се – например „Еделвайс“ се замени с „Подмосковние вечера“, и т. н. И става ясно защо сме на последно място в Европа по жизнен стандарт към момента.

- 23-04-2012|Златко – re:
Георги Пейчинов писа:

Доколкото знам, през последната предвоенна 1939 година жизнения стандарт в България е бил по-висок, отколкото във всички съседните страни.

Чувал съм това твърдение от много хора, но никога не съм виждал каквито и да е твърди данни зад него – някакви статистики и пр. Има ли някой тук, който да знае нещо повече по въпроса? Чел ли е някой тритомника на Румен Аврамов, там какво се казва по въпроса? Инак, приказки големи, то се знае, нашенци обичат да редят много. Но каква е реалността зад тях, това е трудно да се каже…

- 24-04-2012|Георги Пейчинов

Вярно е, че данните от преди 9 септември са старателно опоскани/редактирани, но все пак се намират… например тук: http://www. cepr. org/meets/wkcn/1/1699/papers/ Broadberry_Klein. pdf

- 24-04-2012|Златко

Благодаря за линка към този документ, господин Пейчинов. Но данните не потвърждават твърдението за най-висок жизнен стандарт. В таблицата на стр. 23, където са посочени доходите на глава от населението за 1937 г. се вижда ясно, че както Гърция ($2,509), така и Турция ($1,827), имат по-високи годишни доходи от България ($1,496). Действително, по онова време Румъния ($1,206) и Югославия ($1,273) имат по-ниски годишни доходи, но това май е всичко.

- 14-05-2012|Георги Пейчинов

Отсъствах известно време, затова отговарям чак сега. Не е никак малко, че сме били с по-високи доходи от Румъния и Югославия, особено ако си припомните катаклизмите, през които минава България – огромни загуби в две последователни войни, загуба на значителни територии, невероятен бежански проблем, огромни репарации.

И Румъния, и Югославия, и Гърция са победителки в двете войни, имат териториални придобивки, получават значителни репарации…

Колкото до Гърция – получава най-големи териториални придобивки – обработваема земя, с изградена инфраструктура (за онова време), опразнена от нашите бежанци – идеални условия за растеж.

С Турция е по-сложно, тя е различен тип държава.

И все пак е 2 от 3. Трите сравними с нас държави са победителки, а ние – победени. А какво би било, ако беше обратното? Според мен е редно да се каже добра дума за тогавашния български елит.

Четците

Автор: Румен Леонидов

Удовлетворението от писането е най-вече от усещането – то е опиумно, алхимично и на пишещия не му остава миг да се замисли той ли е причината за тази словесна верижна реакция, или някой друг е натиснал бутона за отприщването на задъханото вдъхновение. А трябва да се запита – коя ръка накрая дърпа шалтера и небесното студио отново се превръща в пивница за квартални души.

Имам млад съсед, обущар, частник, всеки ден го виждам в чистия му гащеризон как стои надвесен над машината в модерно оборудваната си кундурджийница и му се радвам, че има работа. Че знае качеството на своя труд. Че знае количеството и качеството на своите посетители. Че знае цената на своя делник и затова работи в събота и по възкресение. Че останалите имат нужда от него.

И че имат какво да си разменят – те обущата си, тези връхни кожени дрехи за нозете, със стари, увиснали гуши и разкекерчени физиономии. Той им връчва хартийки с името и с цифрички, които са безапелационни. Всички шушукат, че бил скъпчия, но през дюкянчето му минават върволици.

Когато българските писатели станат толкова потребни на читателите си, може би общността ни сама ще се сети да се взре какво става в родната литература. Дотогава към духовната ни работилница няма да има масов интерес; и всеки път, щом някой издаде нещо ново, ще се чуди как по най-морален начин да прилъже просветените си сънародници да му купят продукцията.

Проблемът не е само в чуждата книжнина, която е в пъти повече като количество и асортимент, не и в това, че си падаме по рождение чуждопоклонници. А защото среднокултурните купувачи купуват само средни четива. Те по-лесно се преглъщат и храносмилат от стомаха на душата. Докато Книгата – храна за Ума и Духа, не е питание за всеки. Както истинското изкуство не е игла за всеки обущар.

Румен Леонидов (род. 1953) е български поет, писател и публицист.

Коментари (4)

- 23-04-2012|Георги Пейчинов

„Че знае качеството на своя труд. Че знае количеството и качеството на своите посетители. Че знае цената на своя делник и затова работи в събота и по възкресение. Че останалите имат нужда от него.“

Определено нашата интелигенция е в дълг пред народа ни. И разковничето е в цитата по-горе – „останалите имат нужда от него“.

Ама „Автора“ бил тъй възвисен, че среднокултурните и чуждопоклонни потребители на неговия продукт не можели да го оценят… да пише за новозеландците тогава. Но и там не го оценяват? И навсякъде другаде? Е, защо се хаби тогава?

Истината е, че българския народ има извънредно много нужди. Но голяма част от предлаганото му не задоволява тези нужди, а нещо друго. Така наречените ментета.

- 23-04-2012|Златко

Господин Пейчинов е сравнително нов тук и сигурно може да му бъде простена тази тъй сладка болест, от която преди него преболедуваха и други: да се говори от името на „народа“. Примамливо и някак възвишено звучи, да се изтъпаниш така насред мегдана и да заявиш „аз съм народът“ (което винаги носи подтекста „аз знам по-добре“). Но народът, както е добре известно, е нещо като фата моргана: един го вижда такъв, друг – онакъв. А той си дреме и нехае, най-често. Тъй че, ако ми бъде позволено да говоря от собствено име, то бих препоръчал да се избягват тия подлъгващи идентификации с нещо далеч по-голямо от самия себе си, които винаги влачат риска човек в края на краищата да се окаже гол насред същия този мегдан. По-спокойничко, по-скромничко, с по-малко амбиция за големи знания и способности за изтънчени преценки. Които могат, то си им проличава и без напъване, в хода на времето – и хората ги уважават, щат не щат…

Хайде, със здраве.

- 23-04-2012|Nestor Ivanovich

Да, днес посредствеността се стимулира във всички сфери като целта е само една – постоянно потребление. Днес публиката е на сцената, читателите пишат книги и т. н.

П. П. Пише се кундурджийница

- 23-04-2012|Златко

Пак вярно. Все ще недогледам нещо…

Как спрях да чета, или теорията на трите страници

Автор: Георги Малинов

Не знам дали музикатът може да се отчае от музиката,

а мраморът – от мрамора, но литературата е изкуство,

способно да предскаже часа на своята немота,

да се опълчи срещу собствената си сила,

да пожелае собственото си унищожение

и да възпее своя край.

Борхес

Една сутрин се погледнах в огледалото и забелязах, че съм отслабнал. Умствено. Първо се уплаших, после реших, че не е толкова страшно. В смисъл, че може пък и да не съм отслабнал. Умствено. Ако преди четях по петдесет и повече книги на година, сега чета от три до пет. Преди бях като „мокреците“ на братя Стругацки, ако не прочетях днес няколко страници изпадах в абстиненция. Четях навсякъде – през деня, през нощта, на лунна светлина, в трамвая, в училище, в тоалетната (естествено), дори в банята. Да, ама като брой страници сега чета многократно повече. Всеки ден през интернет до мен достига информация, надвишаваща не само тези три до пет книги, но и онези старите петдесет. Защо тогава се чувствам отслабнал?

Четенето на книга не просто носи информация, не е просто възпитателен процес, не е само хедонизъм. Четенето на книга оформя начин на мислене. Хората определено са мислили по друг начин преди масовото книгоиздаване и масовата грамотност. Маршал Маклуън твърди, че медиите са не просто доставчик на материал за мисълта. Те оформят самата мисъл. Същото е с книгите. Мрежата ме кара да мисля по-друг начин. Начин различен от четенето на книги, така както книгите променят начина на мислене на неграмотния човек. От една страна имам достъп до неимоверен обем информация. За всичко по всяко време. Не ми трябват дни за да проверя, ровейки се в библиотеката, кой е командвал 4-та германска танкова армия при Курск или колко издания има Хегел на румънски. Всичко ми е под носа. Или по-точно под пръстите. Тази лекота ме прави и мързелив, и преситен. Знам, че по всяко време мога да прочета новия роман на Пратчет и затова не бързам да го правя. Дори текстове, пратени ми от приятели с гореща препоръка, над десетина страници ми се струват дълги. Няма време за четене на десет страници, има толкова много неща в Нета, които чакат да бъдат прочетени. Поне заглавията им. Или в най-добрия случай началото, тук-там от средата и задължително края. Почвам да мисля, че и пет страничните текстове са твърде претрупани. Хиперлинковете ме карат да пощръклявам. Мятам се от тема на тема, като кученце, на което подхвърлят от различни страни вкусни неща. Умът ми не може да се съсредоточи върху пет страници. Ще помоля приятелите да ми резюмират интересните неща до три страници. Три страници е приемливо. Почти ти е станало нервно и те са свършили. Интернет е такава бездна от информация, че трябва да си луд за да отделяш повече от пет минути на някой текст. Пет минути. Помните ли „Лувърът за пет минути“?. Мисля, че мога да обиколя сайта на този музей за три. Вчера се опитах да прочета цяла статия в един електронен вестник без да кликам на хиперлинковите отметки. Ръката ми трепереше, нищо не разбирах от текста, защото не можех да се съсредоточа. Издържах до четвъртото изречение, все пак трябваше да разбера кой е бил обявен за мъж на годината от списание Тайм през 1938 г. Естествено можех и след като прочета статията да видя бележките, на спокойствие да разгледам номинациите на това световно списание за мъже на годината, да си отбележа и аз нещо. Но не. Чувствах се като Одисей край острова на сирените, само че отвързан. Установих, че не просто искам да знам какво пише в мрежата, аз исках да зная КАКВО ДРУГО ПИШЕ В МРЕЖАТА. Продължителното четене на една тема в Интернет е признак на разхвърляност и разхищение.

Някъде, естествено не помня къде, четох, че екип английски учени смята, че се е появил нов вид четене power browse, който идва на дневен ред. Четенето онлайн е друг начин за приемане на думите, друг начин на мислене. Който се е научил да чете онлайн, вече не може да чете нормално. Неговия начин на мислене вече е променен. Начинът на четене определя мисленето. Борхес описва как в средновековието се е смятало, че трябва задължително да се чете на глас. Четенето „на ум“ било непонятно, странно и невъзможно. Петдесет книги на година няма как да уеднаквят мисленето ти с пет книги на година. И хиляди, хиляди сайтове. Какво е ценното в тях един господ знае. Сигурно има нещо ценно, няма начин да няма. Йоахим Ферзенхелд казва така: „Ако Сахара крие четиридесет песъчинки, от чието откриване зависи спасението на света, то ние няма да ги намерим, също както няма да намерим и четиридесет избавителни съчинения, отдавна вече написани, но потънали в планините от хартия“ – и милиони сайтове, добавям аз.

Ибн Хас разказва за един велик везир от арабските халифатства, който бил много суетен и горделив. Веднъж му докладвали, че някой си Муса, мъдрец и философ, бил написал някакъв обиден текст, в който скрито се присмивал на великия везир. Везирът заповядал да доведат Муса и го попитал дали е вярно, че той, Муса, си е позволил да напише обидни думи против него.

Муса се усмихнал облекчено и казал:

– Велики господарю, няма как аз да съм написал нещо против теб, понеже аз не знам нито да чета, нито да пиша. – и победоносно огледал събралите се край него.

– Че, ти, – отвърнал великият везир – какъв мъдрец си тогава, след като не знаеш да четеш и да пишеш?

И заповядал да му отсекат главата.

Няма сведения Сократ да е можел да пише. За Исус също. Само в Евангелието на Йоан мъгляво се споменава за някакви думи написани от Исус в прахта. Никъде другаде нямаме индикация, че той е знаел да пише.

Книгата се е появила в човешката история толкова отскоро, че дори не можем да измерим времето на съществуването ѝ. Затова, мисля си, това, че книгата може да изчезне в този си вид, може и да не е толкова страшно. Преди е нямало книги, сега има, после пак няма да има. Както казва един литературен герой: – Може би така трябва. Може би в това е великата шаячна правда.

В диалога си „Федър“ Платон описва появата на писменноста. Всемъдрият Тот отива при фараона на Тива и му разказва за нещата, които е изобретил, в това число и писменноста. А царят рекъл:

– Това знание ще доведе до занемаряване на паметта и ще причини забрава в душите на учещите, понеже, уповани на писането те ще престанат да си припомнят отвътре със собствени сили, а ще го правят отвън по знаци, които са им чужди. Тъй че ти си открил не лек за паметта, а за припомнянето. И привидна, а не истинска образованост предлагаш на своите ученици.

Сега, когато се притеснявам, че вече не чета, тези Платонови думи ми звучат ужасно.

На едно поколение Мрежата не носи знание, а припомняне. Ако нямаш знание, няма какво да си припомняш. Мрежата е следващото ниво на книгата, така както писменността е първото ниво на книгата. И от нея сигурно са се страхували, както аз сега от Интернет.

Вижте какво пише Платон и кажете не го ли чуваме постоянно по отношение на Интернет и новите поколения:

„За много неща ще са чували, без да са ги изучили, и ще оставят впечатление, че могат да съдят за много работи, а в повечето случаи ще бъдат без свое мнение, и ще общуват трудно, защото наместо да са образовани, само ще приличат на образовани.“

Писмеността е била плашеща. Масовата книга е била с въздействие подобно на Интернет. Умберто Еко, в есето си „Бъдещето на книгата“, ни припомня страховете на Фроло от „Парижката Света Богородица“ на Юго, че „книгата ще убие катедралата, азбуката ще убие образите“. Вселената на Гутенберг унищожи вселената на фолклора, на устните предания, на родовите легенди, безименните митове и анонимния автор. Сега вселената на Интернет възражда фолклора на друго ниво и сериозно разклаща вселената на Гутенберг. Образите се връщат обратно. Четенето в Интернет е по-трудно от визуалното приемане на информация.

Анри Бергсон възприема езика като човешка технология, намалила и отслабила стойността на колективното безсъзнателно. Езикът – казва Бергсон – отделя човека от човека и човечеството от космическото безсъзнателно.

Човек е дотолкова зависим от силата на езика, – потвърждава руският историк Борис Поршнев – че не може да остане безучастен към никаква езикова инвазия, без значение дали иска или не. Думите, – продължава той – които произнася един човек по неотменим и дори фатален начин предопределят поведението на другите хора.

Писменността и книгите са еволюционното продължение на езика. Колкото повече се вербализира човешката цивилизция, толкова повече тя се откъсва от Бергсоновото безсъзнателно. Може би Интернет, продължавайки еволюцията по диалектическата спирала ще ни отправи отново към онова състояние на колективно съзнание, в което се е намирало човечеството преди появата на речта.

В Интернет вербализацията отстъпва място на образите. Четенето на т. н. електронни вестници всъщност е гледане на една безкрайна галерия от образи, в която текстовете са само коментари. Както пише Джордж Стайнър „авторитетът на четенето и писането, могат да се окажат една сравнително кратка отсечка в историята на вида ни.“

Всички тези мисли не ми помагат да разбера защо спрях да чета. Защо текст, по-дълъг от три страници ме затормозява, освен ако в него няма достатъчен на брой хиперлинкови връзки и съответният брой онагледяващи картинки.

Една вечер Иван Попов ми обясняваше, че обществото върви към субкултурно разцепление и Интернет е само една от тези прояви. И ние все повече ще „стоим“ в мрежата и в собствения си „тунел на реалността“ и все повече ще се отдалечаваме от старата културна общност и традиция. Ще се появи, както Переслегин го нарича, „феодализация на съзнанието“. Каквото и да става, трудно вече ще прочета отново „Идиот“, „Тютюн“ или „Моби Дик“. За „Война и Мир“ и „Аз, Клавдий“ и дума да не става. Три страници, това е. Накрая пак се сещам за Борхес: „Вече се чете наум – добър знак. Вече и стихове се четат мълком. Пътят от тази негласна способност до чисто идеографичното писмо – пряко предаване на изживявания, а не на звукове – е дълъг, но не и така безпределен като бъдещето.“

Георги Малинов е роден през 1958 г. в Пазарджик. Магистър по икономика. В момента управлява малка компютърна фирма в София.

Коментари (9)

- 23-04-2012|Златко

Страшно се радвам на появата на този текст, защото той осветява проблем, който познавам до болка – и на който, поне в момента, изглежда съм успял да намеря решение.

И така, аз страдах от абсолютно същия синдром в продължение на пет или повече години, не мога да кажа точно. Отначало си мислех, че е от депресията покрай развода, после намерих други обяснения, а накрая спрях и да търся обяснения. Оставаше си факт, че аз, който съм бил нещо като професионален читател през целия си живот, бях така заразен от бацила на мрежата, че не четях сериозно дори и текстовете, които подбирах за списанието си – в резултат на което неведнъж захвърлях почти преведени текстове, които преди това не бях си давал труда да прочета докрай: нерядко те се оказваха пълна боза, при по-задълбочения прочит, който преводът налага.

Докато… си купих електронен четец. Звучи безкрайно тъпо, знам, защото как може една технология да те спаси от капаните на другата, която просто я предхожда, но фактът си остава факт: откак се снабдих с нещо, подобно на неизчерпаема книга, синдромът на нечетенето най-внезапно изчезна, по същия необясним начин, по който се беше и появил. Препрочетох „Ана Каренина“ – една мечта, от която бях се отказал от години насам, изчетох и „Моби Дик“, който в младостта ме отблъскваше с огромна сила и така трябваше да стана на петдесет преди да дозрея за тази книга. Чета като луд – и не само книги, вече чета и текстовете, които предлагам тук – ПРЕДИ да тръгна да ги превеждам, защото „Киндъл“-ът има много удобна опция, с която мога да препращам към четеца текстове от мрежата (където просто не може да се чете – мрежата е единствено за ДОСТИГАНЕ до информация, тя не е направена за ПОПИВАНЕ на информация, такова е сегашното ми убеждение; човек НАМИРА нещата в мрежата, но ако иска да ги усвои и попие, трябва да излезе от нея, защото тя не допуска сериозно съсредоточаване; ето защо според мен е изключително важно да се чете именно на електронен четец – който, поне в момента, предлага само ограничен достъп до мрежата – а не на телефон или таблет, където изкушението е същото; впрочем, не притежавам таблет, така че може и да говоря наизуст; когато някой ден си купя, ще проверя).

Не е без значение и какъв точно четец ползва човек. Не познавам достатъчно добре различните версии, но от досегашния си опит мога само да кажа, че „Киндъл“-ът няма конкуренция, просто заради тази опция, която предлага моментално прехвърляне на всеки текст от компютъра или мрежата върху четеца, с едно щракване на копче. Преди това, когато ползвах „Рийдър“-а на Сони, прехвърлянето на текстове от компютъра на машинката беше толкова трудоемко, че никога не го правех, особено когато ставаше дума за по-кратки и маловажни неща. А сега с това ново чудо, което прави абсолютно всичко достъпно само в течение на секунди, експериментирането с най-различни текстове е просто играчка (захвърлям някъде около 60% от текстовете след третата страница, но това няма значение, просто защото винаги намирам достатъчно много качествени неща – експериментирането вече не е мъчение).

Та това е собственото ми решение. Простичка работа, една машинка (ако ще купувате, купете си „тач“ версията, онази със сензорен екран; аз все още се тормозя с един евтин модел с виртуална клавиатура, но пък при него търсене то е истинска мъка). Магията е просто невероятна, човек се чувства като слепец, който е прозрял. Очите, разбира се, се оплакват (все пак не е съвсем същото като книга, напрежението за очните мускули изглежда все пак е по-голямо), но няма как.

Та така. Опитайте, ако можете да си го позволите. За мен това е най-голямото избавление от последните десетина години. Най-после отново чета като луд, каквото ми попадне, защото съм привърженик на разбирането, че човек трябва да допуска в себе си колкото се може повече информация, за да си даде шансове за истинско новаторско развитие; ако четем само неща, за които и без това знаем, че са велики, няма как да напуснем миналото и да открием величието И на времето, в което живеем.

Това е от мен. Дано да съм помогнал някому…

- 23-04-2012|Костов – Отлична статия!

Рядко ми се случва да прочета нещо, с което съм напълно съгласен. А в librev – май за пръв път (не се обиждай, Златко, разлика в мирогледите).

На ‹киндъл› едва ли ще се реша, но сега, когато навлязох в третата възраст, имам достатъчно време и условия (И богата лична библиотека), за да прочета отново и Достоевски, и Мопасан и още …

- 23-04-2012|Златко

Благодаря на Жоро Малинов за линка към този (тъй поучителен) скеч.

За всички, които смятат, че „електронната книга“ не е съвсем книга.

Щракнете тук

- 24-04-2012|Иван Рангелов

Този лаф: „Установих, че не просто искам да знам какво пише в мрежата, аз исках да зная КАКВО ДРУГО ПИШЕ В МРЕЖАТА“ – не е особено оригинален.

Още преди 5-6 години четох някъде, че това била основната разлика между мъжкото и женското гледане на телевизия: ако жената гледа телевизия, за да види „какво дават по телевизията“, то мъжът гледа телевизия, за да види „какво ДРУГО дават по телевизията“ (и по тази причина цъка с дистанционното при всеки повод, с което вбесява „нежната си половинка“…)

Има и друго: да се твърди, че „Начинът на четене определя мисленето“, е пресилено. Четенето дава някаква основа, върху която може и да се развие мислене – а може и да не се развие, напълно възможно е човекът да си остане само с четенето. Едно е да четеш за плуването – друго е да се впуснеш да плуваш… В този смисъл, „мисленето“ е по-скоро „плуване“. Или ако щете – „катерене“. Колкото и книги да си прочел за изкачването на Еверест, това не ти гарантира, че ако отидеш там, на място, веднага ще тръгнеш нагоре и ще стигнеш върха. (Всъщност, опитът показва, че всъщност именно тогава, след всичкото голямо четене, по-скоро НЯМА да тръгнеш…)

Цитат:

„Борхес описва как в средновековието се е смятало, че трябва задължително да се чете на глас. Четенето „на ум“ било непонятно, странно и невъзможно.“

Ако Борхес е казал нещо такова, то значи Борхес се заблуждава. В средновековието, както и преди това, също е имало четене „на ум“ – но за лични писма, например. Това, за което Борхес говори, вероятно е свързано с факта, че през средновековието, в Европа, за „написано“ се е считало главно „Писанието“ („Библията“). А библията, естествено, се чете на глас, не на ум. Библията не я четеш за себе си, а за целия свят. Така се е смятало през Средновековието.

- 24-04-2012|Златко – re:

Иван Рангелов писа:

Има и друго: да се твърди, че „Начинът на четене определя мисленето“, е пресилено.

Темата е силно оспорвана. Тук на сайта се намира поне един от определящите за последното десетилетие текстове в това направление,Кара ли ни Гугъл да оглупяваме? Самият аз не съм привърженик на тезата на Никълъс Кар (в „Прегледа“ може да се намери и една от по-солидните нейни критки, Губим ли умовете си в мрежата?), но е добре тези неща да се познават. Инак си оставаме на нивото „аз така мисля…“

- 26-04-2012|Мира – Reпичка

Искам да благодаря на автора за хубавата статия, в която е фокусирал сполучливо няколко идеи, за които съм се сещала и аз, но така и не стигнах до процедурата да ги обобщя, а само ги усещах като обезпокоително нередни.

Не намирам нищо лошо в нивото „аз така мисля“, то само по себе си е просто етап, който следва да се развие в друг, а и понякога го прави.

Моят етап на „аз така мисля“ в момента се е позиционирал върху идеята, че всяко човешко изобретение ни променя в някакъв аспект. Или ако не директно нас самите, то поне поколенията след нас. Които пък от своя страна приемат откритието за даденост и без нашите първоначални недоверчивост и мнителност, а смело скачат в „пълноценната“ му употреба.

Така се е случило с киното, телевизията, хладилника, телефона, автомобилите…

Като написах „автомобилите“, се сетих една интересна история.

Когато са изобретили автомобила, първоначално общественото мнение е било, че той е играчка, а след това са го обявили за спасител на екологията! Тъй като изведнъж характерните за конските впрягове воня и големи рояци конски мухи изчезнали.

Ами откритието на лазера? В началото е бил „чудо на чудесата“, а сега той е навсякъде и дори не можем да пазаруваме без него.

Също се сещам за броя на дните от седмицата, които още от дълбока древност са възприети за необорим факт; тогава когато са вярвали, че седем и само седем планети съдържа нашата Слънчева система.

И така внедрени в собствените си обществени порядки, смятам че е по-нормално да градираме от нивото „аз така мисля“, отколкото от каквато и да е друга възможна стъпка.

Сега за четенето малко искам да напиша няколко думи, като ще внимавам да се вместя в описаните по-горе навици.

Имаше един анекдот за градацията при четенето днес.

На десет години: Никой не ми разчита!

На двадесет години: Никой не чете статуса ми!

На тридесет години: Никой не чете блога ми!

На четиридесет години: Никой не чете откритията ми!

На петдесет години: Никой не чете трудовете ми!

На шестдесет години: Никой не чете епикризата ми!

На седемдесет години: Никой не чете…

Оказва се, че по-голямата част от информацията в Нета е напълно безполезна. Тя не само няма на какво да ни научи, ами съвсем умишлено разваля и малкото, което е възможно вече да знаем.

Наводнено е с блогове, новинарски сайтове, онлайн списания, форуми, социални мрежи и прочее места за четене; и вече не е толкова важно къде четеш и колко четеш, а най-вече какво четеш.

Чисто еволюционно човек стига до желанието да пропише, а и го прави, давайки си ясна сметка, че я някой го прочете, я не го. Затова спокойно може да се упражнява в съчиняването на писмените си умозаключения. И всичко щеше да бъде наред, ако упражненията на всеки прописал добиват статут на лични, а не на обществени занимания. Иначе самият процес на писането се изражда или по-точно казано еволюира, в нещо друго, което налага и друг механизъм за усвояването му. Обикновено когато човечеството градира в някое свое занимание, то новополученото такова се характеризира със скорост, за сметка на солидност. И по този начин се предопределя един нов механизъм на ползване. 3-те страници са твърде много за огромната част от четивата излизащи напоследък.

Поколението около 20-е не чете повече от 3 реда. Писмената комуникация на човечеството еволюира скоростно и във вида, в който не сме очаквали. Децата пишат, не за да разменят мисли и послания, те го правят за да уведомяват.

В гейм сървърите, където общуването на двадесетгодишните е най-емоционално наситено, размяната на писмени послания е във вида от няколко букви. А децата изобщо не се интересуват от писмената комуникация, за тях тя е отживелица, която не изповядват. Далеч по-ангажираща умовете им е идеята как да натрупат повече джъстис пойнтс…

Е поне съветът на Толстой е в развитие: „Ако можете да не пишете, не пишете!“

- 30-04-2012|BMYVI – @ Послание на апостол Павел към Коринтяните

Благодаря, горещо на Герги Малинов, за споделените мисли, които са ми ¾ от същността, разкъсвайки времето си интернет /книгата. Подобен темп в това пространство поддържах и аз – всяка седмица –книга, че и по две, ако засека нещо интересно. И аз визирам огледало, но Онова, Библейското, дето ап. Павел го споменава – като си е заминала младостта – само така можеш да гледаш на света – през огледало))) Не, не откривам, че оглупявам, съжалявам – да – влизайки в нета и неговите клопки –загубих доста време …вече съм умна :)))Разбрах какво има там, не ме прехласва вече по предишния начин…само едно недоумение имам за авторите на блогове и пишещи във форуми. Не рядко са интересни, ерудирани знанията, които споделят …вероятно, имат нужда да го правят, но аз мога без техните откровения, да спя спокойно, а и да си чета книжките. Язък им за времето да „споделят“ важните си неща, вместо да срещнат нещо ново, дебнещо в книгата. Аз си лягам))) в момента с ВПелевин – ненаситно ми е да го чета. Господин Златко Енев /много харесвам изборът му на теми – актуално остри)))) – препоръчва ел. четец като лек. Аз вече не съм болна, но да споделя и аз като една блогърка): Отпреди година подарих такъв на дъщеря ми, която е много напред в комп. материя от мен –това първо и също като мен обича да чете –второ. Всичко художествено.. Порасна със знаковата за социализма секционна))))библиотека у дома и сега я гледам, че събира същото нещо /но в Икейски форми)))/ за семейството си – купува книги, които и майка ѝ чете с благодарност. Не знам защо, но подаръкът ми – ел. четеца не ползува. Не чете и от лаптопа си. Традиционалистка – читателка: книгата – в чантата и винаги под ръка. Синът ми също – джобни издания, докато е в градския транспорт, чакащ нещо си …секционната ми социалистическа библиотека си е свършила работата и не спира да ги преследва, явно))))

Много книги предлага сайта на ЧИТАНКА, но подбора на автори, книги се разминава често с моя вкус, а и болшинството произведения са ми в библиотеката –прочетени …мерна някъде ново произведение, докато не купя книгата – не спирам, празно, гладно))) ми е без това уединение – сега двете с дъщеря ми правим същото. Последният ни общ проект след Айн Ранд е шведският автор Стиг Ларшон. Компютърът – поредната провокация на времето – ми остана предимно за почивка, игра на белот :))) и да гледам какви клипчета е сътворил и качил в нета внук ми.

Не, нека не разсъждаваме за непредвидимото бъдеще с черни мисли – четенето на книги и за ерес да бъде обявено, пак ще има свои верни следовници.

С извинение, за дългия пост, ако нарушавам протокола.

- 30-04-2012|Врабче – Четенето в нета

Страхотна статия. И коментари. Аз също се заседявах по едно време дълго в нета. Четях разни заяждания във Фейсбук, където обикновено всеки си цени неговото мнение и смята, че всички трябва да са съгласни с него и да го харесват. Накрая просто си изтрих профила, за да не съжалявам за изгубеното време, когато се изморя да се взирам в една тема и да чета какво мисли тоя и оня. Фейсбук е подобен на блоговете, всъщност е един обществен блог. Без него ми е по-добре и чета доста по-смислени неща.

- 13-05-2012|петров

Кодексът от времето на Овидий бавно ичезва. Създадената революция от онова време изчерпва възможностите си. Професията ми е такава, че се радвам на книгата, обичам дори тютюневия ѝ мирис. Но тя ще отмре бавно, както папирусовия свитък (компютърът повтаря посоката на развиване на свитъка!) В интерес на истината, свитъкът живеев папската канцелария.

още 12 века след появата на кодекса Нищо не се е случило, не трябва да се ужасяваме. Просто дойде информационната епоха!

За края на четенето

Автор: Велко Милоев

Романът антиутопия „451 градуса по Фаренхайт“ показва как една тоталитарна власт в някакво тоталитарно общество преследва четящите хора и праща пожарни команди да изгарят скритите книги. Книгите са забранени като вредни за общественото здраве и морал (може би и за да не разсейват гражданството от гледането на телевизия). В романа, както и в едноименния филм, особено запомнящи са финалните сцени – последните мохикани на четенето са се скрили в някаква пустош, рецитират и наизустяват текстове, за да не се изгубят за човешката памет трактатите, романите и поемите, ако хартиеното тяло бъде унищожено. Хората стават книги.

– Аз съм „Държавата“ на Платон. А искате ли да четете Марк Аврелиий? Мистър Симънс е Марк.

– Приятно ми е – каза мистър Симънс.

– Приятно ми е – каза Монтег.“

Монтег е пожарникарят, който нещастно се влюбва в забраненото и минава на страната на четящите бунтовници.

Романът на Рей Бредбъри е издаден през 1953 година. Филмът на Франсоа Трюфо е от 1966-а. „Грешката“ с изгарянето на Корана в американската военна база „Баграм“ в Афганистан стана през 2012 година.

Днес повечето хора свързват аутодафетата с нацистка Германия или със средновековната Инквизиция, обаче най-старият известен случай е от 212 г. пр. н. е., когато първият китайски император Цин Шихуан наредил изгарянето на философски и исторически съчинения по причини, които днес бихме нарекли идеологически.

На темата Book burning са посветени много публикации в интернет, а съответната статия на Уикипедия съдържа списък от 121 свидетелства за горене на книги – от споменатия китайски владетел (който впрочем има изключителни заслуги към китайската култура) до пожара на 9 март 2012 в един склад в Лима, Перу, където били унищожени учебници на стойност 100 милиона щатски долара.

Откакто свят светува и особено откакто книгите се пишат или печатат на хартия, идеята, че една идея може да бъде елиминирана чрез елиминирането на материалния ѝ носител (нерядко – заедно с автора и избрани читатели) е присъствала в най-различни епохи и култури.

Питам се, при такава богата история на систематично изтребване на писмеността не е ли парадокс, че темата за близката кончина на книгата стана тъй модна тъкмо във времето на интернет, когато носителят е практически безпределен и вечен, а съдържанието – по-достъпно от когато и да било?

За мен предположенията за края на четенето са само елемент от трайни и масови негативни очаквания за бъдещето, за които ще разсъждавам по–нататък в тази поредица от есета. Тези нагласи имат своите корени в динамиката на съвременния свят, обаче проблемът с възприемането или, по-скоро, с неприемането на промените в света около нас е стар колкото познатата ни цивилизация.

За нещастие сега светът не е такъв, какъвто беше по-рано. Всеки иска да пише книги… Никой не чете… Това е фрагмент от шумерски надпис на възраст пет хиляди години. Пет милениума по-късно образовани, четящи и пишещи хора в моето живо и виртуално пространство споделят същата тревога, същото огорчение.

Аз нямам достатъчно лични впечатления за това колко хора в трамвая държат киндъли и колко разгръщат таблоиди, в които, като протечеш заглавието, отпечатано с много едри букви, спокойно можеш да пропуснеш десетината ситни реда отдолу. Потърсих някакви по-твърди данни и – на някой може да му се стори несериозно – влязох в сайта на Националния статистически институт. Първата добра за мен новина бе, че едва 1,1 % от населението на възраст между 25 и 64 години са си признали греха „писане на проза, поезия, кратки разкази“. (Репортерството и публицистиката, личните блогове май не влизат тук. Жалко.)

Второ, цели 52 % от същото народонаселение или 2,237,514 българи, казват че са прочели поне една книга през последните дванайсет месеца, а две трети от четящите два и нещо милиона май четат доста активно. Разликите по възрастови групи са доста малки, според степента на образование – очаквано големи; жените и пишат, и четат по-често.

С тези 52 % чашата дали е наполовина пълна или наполовина празна?

Стори ми се излишно да издирвам по-стари статистики и да се опитвам да ги тълкувам в някакъв контекст на рязко променилата се обществена среда. Спомних си обаче за осемдесетте години, когато работех в седмичния вестник за книгите „АБВ“ и когато ми попаднаха данни, че годишно в България излизали около 200 заглавия. Числото – уж за книги – включваше брошурите с докладите на Тодор Живков пред партийните конгреси и други идейно подходящи, но нетрайни във времето съчинения. Това крайно скромно предлагане (също и като тиражи), а не някакъв изгубена днес любов към литературата бе причината за опашките пред книжарниците, за които опашки мои връстници си спомнят и досега с носталгия.

Та според моето скромно мнение налице е все пак някакъв напредък в процентите на НСИ спрямо още по-несигурните данни от шумерските времена. И пишещите братя имаме повод за радост – не сме чак толкова много, а половината анкетирани българи твърдят, че четат.

При това живеем в свят, в който вече е истина, че „ръкописите не горят“. Въпрос на търсене е да намериш своето четиво. И своя читател. Впрочем това винаги е било така – въпрос на търсене. Днес обаче е по-лесно.

На http://en. wikipedia. org/wiki/E-book има обширна статия, в която са систематично изредени – преброих ги – 22 предимства на електронните книги (големият избор, достъпност, мобилност на четеното и т. н.) и 20 недостатъка (загубата на удоволствието от прелистването, аромата, притежаването и пр., и пр.). Лесно бих добавил по няколко аргумента към всяка категория; това е интересна дискусия, но е извън целта на този кратък текст. Същественото за мен е, че поне в обозримото бъдеще всеки от нас ще продължава да има разумно широк избор какво и на какъв носител да чете. Аз например чета все повече от екран, но у дома редовно купуваме книги и проблемът е не толкова за избора, достъпен на български език, а повече за това колко можем да си позволим и за неизбежния процент „минавки“ – дори след внимателно разлистване в книжарницата.

Струва ми се също очевидно, че технологиите постепенно ще свиват изоставането на електронните формати спрямо великолепното изкуство на традиционната книга. И че навиците за четене тепърва още ще се променят. Обаче какво ще стане малко след „обозримото бъдеще“ не знам – не ми стига въображение да си представя живота на фърфалаците на днешна предучилищна възраст, които с интуитивна лекота се справят с клавишите и с дисплеите на всякакви електронни устройства. Ако някой вижда ясни сигнали, че 52-тата процента четящи ще се стопят в следващите едно-две поколения, нека ги сподели.

„451 градуса по Фаренхайт“ с идеята за скитниците-бунтовници, превърнали се доброволно в библиотеки, се мярват и към края на британския документален филм „Книгите – последната глава?“ (Books: The Last Chapter? Presented by Alan Yentob). Филмът много човешки и търпеливо представя различните гледни точки в дискусията за/против книжното/електронното, от която аз се отказах по-горе. Но клони към възгледа, че първостепенна е идеята на автора, а не предметът, чрез който е пренесена. А на финала ни представят един от многото проекти за цифрови библиотеки. Уникалното в случая е амбицията да се съберат физически копия на всички книги, издавани някога по света, за да се запазят во веки веков, а също и да се сканират, така че читателят да може да ги гледа – ако желае – в първоначалния им вид. Показват ни безкрайни лавици и панелите на сървърите с безброй мигащи сини лампички – всяка светлинка значела, че някой качва или сваля книги в момента. Десет милиона даунлоуда на месец…

Краят на четенето?

Или обещание за прекрасен нов свят, в който реалните и виртуалните книги са ни почти еднакво под ръка, в който е възможно – докато си пиеш кафето – да ти разпечатат което и да е от изданията на „Робинзон Крузо“ и да ти дадат по поръчка нещо, което „изглежда като книга, дори мирише на книга“.

Ще завърша това есе – както ще правя понякога и по-нататък – с цитат. В случая – от покойния ми приятел, писателя Агоп Мелконян. В статията си „Знаем ли вярата, вярваме ли в знанието“ (2005) той се опитва да види „нещата отвъд нас“, размишлява за туй ще оставим ли следващото поколение в невежество и бездуховност. И цитира свой учител от детските години, който казвал в началото на всеки урок „И тъй, деца, нека първо отворим книгите.“

Да, нека първо отворим книгата. Но дано не се сърдиш, учителю, ако добавя: „И тъй, деца, можем също да цъкнем с мишката на този линк…“

Източник

Велко Милоев (56) е бивш журналист (най-дълго работил за вестниците „АБВ“ и „Континент“), а от 1996 година е консултант на свободна практика за международни организации. Работил е по различни проекти на Балканите, а в последните години – в Ирак, Йемен, Афганистан и Судан. Автор е на няколко книги, сред които сборникът с разкази „Където не сте били“ (2001) и публицистичните „Салата от глухарчета. Босна между две войни“ (1990) и „Балкански случки, войни и легенди“ (2007).

Коментари (1)

- 06-09-2012|Юлия Г. Мутафова-Заберска – За края на четенето и другите поместени тук есета

Животът и земята ни – представени като на длан: безхитростно-ясно, безмилостно и точно като огледален образ, не търпящ гримиране… С дълбочина на погледа и обич в ума… Слово като скалпел на виртуоз-хирург!!!…

П. П. Горките „шменти-капели“… заради такива като тях децата ни станаха отявлени космополити и днес вече като Вас „посрещат“, вероятно, „Питат ли ме…“…

Провалът на европейските интелектуалци?

Автор: Ян Вернер Мюлер

Към края на миналата година, докато кризата на Еврозоната достигаше (поредната си) кулминация, няколко журналисти от по-качествените немски вестници обърнаха вниманието на читателите си към един неин аспект, който дотогава беше получил само малко внимание: евро-кризата демонстрираше не само провала на централните европейски банкери, гръцките бюрократи, италианските не-плащачи на данъци или Ангела Меркел (в зависимост от собствената гледна точка) – заедно с това тя демонстрираше и един всестранен провал на интелектуалците. Защо те не защищаваха големите постижения на европейската интеграция? Защо не предлагаха привлекателни визии за бъдещето на континента, а вместо това пилееха голямото наследство на взаимно доверие и разбирателство сред европейците, поддържано в продължение на толкова години? Дали те просто не дремеха посред кризата, която евентуално би могла да доведе до завръщането на грозните национализми? Или дори военни конфликти, както по-старите държавници като Хелмут Кол не престават да предупреждават?

Идеята за един определен „провал“ или дори „предателство“ на интелектуалците има началото си в двадесети век, който обикновено е разглеждан като „епоха на идеологиите“. Тук идеите имаха значение не само в някакъв неясен общ контекст, те директно биваха превеждани в политика и превръщани в смъртоносни сили. Помислете само за известното наблюдение на Чеслав Милош, че в Европа от средата на двадесети век „жителите на много европейски страни започнаха да осъзнават, най-вече неприятно, че съдбата им може да бъде директно повлияна от неясни и заплетени книги по философия“. Интелектуалците действаха на световно-историческата сцена, вземайки участие в кървавата драма на битката между либералната демокрация, фашизма и съветския комунизъм.

Имайки пред вид тази роля, то в какво всъщност се състоеше този „провал“? Че не са изказвали коректно собствените си идеологически предписани реплики? През 1927 г. френският есеист и моралист Жулиен Бенда обвинява колегите си, писатели и философи, че са предали призванието си, защищавайки националистически позиции: истинските интелектуалци винаги биха предпочели да защищават истината пред силата, твърди той, вместо да се занимават със защитата на националните си интереси. Но интелектуалците, защищаващи универсални, комунистически идеали, също бяха обвинени в предателство, преди всичко защото са приели безкритично лъжите на Сталин и са затваряли очи за все по-очевидните недостатъци на Съветския съюз.

Днес целият този език на провала може и да ни се стори странен: интелектуалците не са ученици, които да бъдат подлагани на изпити, докато други интелектуалци ги оценяват. Нито пък те са обвързани от професионалните кодекси, валидни за обучените професионалисти. Но това не означава, че при доста трудните обстоятелства в Европа от началото на 21 век, интелектуалците не могат да объркат нещата фундаментално, когато бъдат оценявани на базата на един набор от либерално-демократични ценности: самите те могат да бъдат яростни националисти или мълчаливо да насърчават надигащия се национализъм, просто като не говорят срещу него. Те могат да се провалят и като не обръщат внимание на дълбоката несправедливост, която се извършва в момента в името на спестовността и финансовата праволинейност.

Човек трябва да се замисли само за очевидните примери, Гърция и Германия: макар и отношенията между двете страни да си остават сравнително цивилизовани на нивото на високата политика, двете граждански общества стават все по- и по-малко граждански. На площад Синтагма демонстранти носят плакати, приравняващи новия, наложен от ЕС режим, с Дахау (достигайки връхната си точка с лозунга Memorandum machtfrei[271]); вече има и партия, която е анти-германска по всичко друго, освен по име („Независими гърци“, Anexartitoi Ellines, която обещава съпротива срещу „Четвъртия райх“, позовавайки се при всички възможни случаи на немската окупация от 1940-те години). В Германия пък, макар и там да няма реторика и символизъм, приравняващи миналото и настоящето (по очевидни причини…), все още има много мърморене по адрес на мързеливите южняци, насърчавано всячески от една особено безотговорна жълта преса.

Но хората, които настояват за по-силно присъствие от страна на европейските интелектуалци, обикновено желаят нещо повече от разумни гласове, опитващи се да сдържат национализма: те не искат нищо по-малко от визии и големи повествования. В края на краищата, такива неща не липсват в европейското минало: за периода между 1306 и 1945, историците са открили поне 182 големи замисъла за европейско единство (с фигури катоАбат Сен Пиер и, разбира се, семейство Куденхове-Калерги като особено изтъкнати примери). Но макар и през следвоенния период да има множество срещи на високо ниво, посветени на европейското единство или утвърждаваната „криза на европейската цивилизация“ (някои от тях с участието на Жулиен Бенда, между другото), все пак би било трудно да се твърди, че 1950-те или 1960-те са златна епоха на интелектуалните дебати, отнасящи се – да не говорим пък „защищаващи“ – обединена Европа.

Има и изключения, особено онези идеалисти, излезли от редиците на различните съпротивителни движения и защищаващи една федерална, демократична Европа – например Валтер Диркс и Алтиеро Спинели. Но интелектуалният ангажимент имаше и множество други теми – преди всички други Студената война и деколонизацията, разбира се – притежаващи ясно превъзходство над темата за една Европа, която при всички случаи изглеждаше като обикновена играчка в ръцете на свръхсилите. Всъщност, често се появяваше усещането, че едва когато се постигне някаква по-удачна позиция по отношение на тези по-големи морални въпроси, и когато самата Европа по някакъв начин престане да бъде опетнявана от, в зависимост от гледната точка, колониализма или капитализма, интелектуалците биха могли да говорят и за европейската интеграция като такава. Френският социолог Едгар Морен например беше един от мнозината леви интелектуалци, които поддържаха тезата, че самото понятие Европа е замърсено от злините на колониализма. Едва след деколонизацията от 1960-те левицата беше в състояние да поддържа идеята за европейско обединение.

Основното положение си остава неоспоримо: европейската интеграция беше осъществена при липсата на каквито и да е големи интелектуални визии. Всъщност, както ще подчертае всеки приличен учебник по ЕС, цялата идея беше за интеграция с малки стъпки, или, казано по-малко учтиво – интеграция „скришом“. Основателите – Жан Моне, най-вече – може и да са имали високи морални цели, но самият проект беше осъществяван на основата на технократски императиви, а не защото все повече европейци виждаха моралната ценност на общоевропейското изграждане на общност.

Разбира се, в очите на множество днешни наблюдатели, именно това е бил проблемът. Приписването на Моне изказване – че той е трябвало да започне с културата – се припомня ритуално от ония, които виждат основния неостатък на съюза в неговата липса на значение и неспособността му да вдъхновява лоялност, или дори „ентусиазъм“, у гражданите си. Интелектуалците, така върви този аргумент, трябва да догонят един проект, който е бил осъществен без тях – но който сега отчаяно се нуждае от тях, за да артикулира основанията за по-нататъшния си прогрес (и, в идеалния случай, едно водещо повествование, което да обосновава миналото, настоящето и бъдещето му – и всичко това наведнъж, по възможност).

Това обаче е просто друг начин да се каже, че интелектуалците трябва да се ангажират с повторно изпълнение на ролята си от 19 век. Това се отнася особено до писателите и историците, които би трябвало да узаконят едно велико национално (днес вече: над-национално) обединение чрез мощни истории, както и да определят – в идеалния случай: да узаконят – „европейските ценности“, може би дори под формата на Големия Европейски Роман. Разбира се, това е карикатура: не всеки, който пише европейска история или създава концепция за музей на Европа, е в бизнеса на националното изграждане или желае да предостави някакво легитимационно повествование за майсторите от Берлеймон; всъщност, остава си напълно разумно и желателно, историците от различните национални държави да изследват взаимните си перспективи и да изпробват степента, до която те биха могли да бъдат интегрирани едни с други. И все пак: изискването за някаква велика европейска история в края на краищата е вярно на логиката на националното изграждане от 19 век. Често то бива поставяно така директно, че не може да има никакво съмнение в очакваната инструментална ценност на историята – помислете само за призивите да се гледа на Холокоста като на европейски „основателски мит“ – нещо, което е пълна безсмислица, погледнато исторически. Разбира се, не става дума да се повтори развитието „от селяни – французи, чрез военна служба и републикански лицеи“, но основната идея, че политическите общности се нуждаят от едно споделено повествование, очевидно е налице. За да формулираме нещата заострено: от гледна точка на тази визия, супер-национализмът все още е национализъм; една нация, наречена „Европа“, все пак си остава нация. И ако у национализма наистина има нещо морално проблематично – както със сигурност изглежда от позицията на Бенда и всички останали, които са възприели неговото разбиране за ролята на интелектуалеца – то тогава интелектуалците трябва ясно да се отдръпнат от бизнеса с визиите и производството на прикрито-национални водещи повествования.

Но защо тогава просто да не възприемем модела на Бенда – и да го приспособим към един европейски контекст? Защо да не приемем, че основната мисия на интелектуалците е да разкриват несправедливостите, за запокитят едно изказано от сърце J’accuse! към техните причинители и да говорят истината за брюкселската власт? Проблемът тук е следният: далеч от очевидно е защо Европа – и по-точно, ЕС – би трябвало да бъде подходящата рамка за подобни морални въпроси. Помислете за огромните социално-икономически неравенства. Те очевидно съществуват в Европа, но вътрешно-европейските неравенства избледняват до степен на морална незначителност когато бъдат сравнени с неравенствата в глобален мащаб. Глобалното неравенство е ежедневен скандал; вътрешно-европейските различия в доходите заслужават сериозно научно изследване и може би биха могли да се превърнат в тема на социални протести – но те просто не са основание за някакво чак толкова голямо морално възмущение.

Но какво да кажем тогава, може някой да възрази, за толкова оплаквания „дефицит на демокрация“ при европейските институции? Тук вече стигаме малко по-близо до нещо, което ми се привижда като подходяща – но също доста скромна – роля за днешните европейски интелектуалци. Както е добре известно, ЕС е наричан – и то не от кого да е, а от шефа на собствената му Комисия – „неидентифициран политически обект“ (и ако Жак Делор не може да го идентифицира, то кой тогава?) Изказано с повече патос: ЕС е най-важната институционална новост от създаването на модерната социална държава насам – но действително е много трудно човек да го разбере, камо ли пък да разбере начина, по който той действително функционира. Сложните връзки между европейските национални държави и Брюксел са трудни за разплитане дори и за най-опитните играчи в европейската политика – а въпросите за легитимността му, и как тя може да бъде обоснована чрез реалния опит на реалните европейци, са дори още по-трудни. Тук интелектуалците биха могли да поемат една очевидна роля, която аз бих нарекъл с думата изяснители: те биха могли да обясняват Европа на аудиториите си и – това е изключително важно – да очертават нормативните избори при развитието на ЕС такъв, какъвто го познаваме, или може би да предлагат една напълно различна политика (като например реална над-национална демокрация, в противоположност на ситуацията, при която законността на действията на ЕС в края на краищата се извлича от актовете на националните парламенти).

Някои биха могли да сметнат, че това е прекалено смалена визия за ролята на интелектуалците – не трябва ли те да се опитват да бъдат нещо повече от онова, което в САЩ често се нарича „публични интелектуалци“ (под което американците разбират просто хора от академичните среди, които са в състояние да обяснят нещо на образованата публика; с други думи: експерти)? Не съвсем: смисълът е в това, че интелектуалците, поемащи описаната тук роля, би трябвало да се занимават не само с онова, което французите, с един великолепен израз, наричат vulgarisation – освен това те трябва да преценяват и нормативните аргументи, но по такъв начин, че европейските граждани да бъдат в състояние да достигнат свои собствени морални и политически съждения за това какво да правят с техния „неидентифициран политически обект“. С други думи, изясняването и публичното обосноваване трябва да вървят заедно. Освен всичко друго това е и една изключително демократична роля: тук става дума не за подклаждане на ентусиазъм по отношение на някоя специфична визия (както понякога го правят рекламните специалисти на ЕС, с катастрофални резултати, както например при един скорошен филм, представящ бяла европейска супер-жена, подчиняваща различни варвари – азиатци, чернокожи, араби – като ги превръща в… жълти звезди). Онова, за което става дума тук, е изясняване на опциите – и какво те могат да означават от морална гледна точка – след което изборът се предоставя на самите европейски народи.

Най-важният пример за подобна работа – мнозина читатели сигурно няма да бъдат изненадани тук – са намесите на Юрген Хабермас, който е не само най-важният европейски интелектуалец, но и най-важният интелектуалец, опитващ се искрено да се бори за значението и потенциалното бъдеще на ЕС. Възможно е неговите анализи да бъдат разглеждани като интелектуално провинциални (Пери Андерсън отбеляза наскоро, че в последното есе на Хабермас за Европа, три четвърти от позоваванията са на немски автори, а всички останали – на англо-американски; очевидно останалата част от Европа не съществува интелектуално[272]); Хабермас може да бъде критикуван за това, че не обръща внимание на реалния опит на реалните европейци; може дори неговите предписания да бъдат разглеждани като безнадеждно идеалистически – и все пак си остава факт, че съществува поне един интелектуалец, който се опитва да учи сериозно от експертите, да обяснява какво според него – с право или без – са постиженията, недостатъците, както и нормативния потенциал на Съюза, и по този начин да дава начало на сериозни политически разговори. Казано другояче: човек може да отхвърля съдържанието на онова, което Хабермас предлага, и все пак да намира привлекателен модела на интелектуален ангажимент към Европа, който той предоставя.

Но това не е единственият модел: за европейските интелектуалци има и една друга роля, която преди се е възприемала почти по подразбиране, но днес е заплашена от изчезване. Както често е било посочвано, до около 1930-те години е съществувала една истинска Европейска Република на Словото, в която писатели и философи са общували лесно едни с други през националните граници – и в която са обяснявали на читателите си други национални култури. Човек може да се сети за изключителната връзка между Стефан Цвайг и Ромен Ролан, или пък работите на един литературовед от ранга на Ернст Роберт Курциус. Разбира се, всичко това се е случвало на ниво, което днес може да бъде отхвърлено като „просто висока култура“ – но важното е, че то все пак се е случвало. И, по един малко по-различен начин, то е продължило, поне за известно време, след Втората световна война, когато необходимостта от помирение е била толкова голяма. Помислете за фигури като Алфред Гросер и Жозеф Рован, които обясниха французите и германците едни на други. Това не са просто възхвалявани апологети на прикрити национални каузи или медиатори, които изчезват тихичко, когато сближаването е постигнато: те имат свое собствено значение. По същество те наистина изпълняват ролята на изтънчени културни преводачи и политически медиатори.

А сега? Човек наистина може да бъде извинен, ако мисли, че колкото повече Европа се интегрира политически, законово и икономически, толкова по-провинциални и гледащи към самите себе си стават нейните отделни страни-членки в културно отношение. Easyjet и конкурса за песен на Евровизията не могат да бъдат заместители за Републиката на Словото, в която интелектуалците са имали реално усещане за поне две или три различни европейски култури. Разбира се, има и изключения: ако четете този текст, вие следите един от главните уебсайтове, където европейците могат да научат нещо за дебатите, случващи се в други страни (и, не на последно място, за това как интелектуалците от други страни възприемат съседите си).[273]

Няма универсални решения, що се отнася до създаването на истинска европейска публична сфера. Човек може само да се надява, че отделните хора ще стават по-любопитни, по-изпълнени с желание да видят какви са реалните облаги от работите по превода и медиацията. Всичко това може и да изглежда някак „дрън-дрън“ – но всъщност то е наложителна задача, не само, но особено в този критичен момент. За да вземем един очевиден пример: германците (и други „северняци“) се нуждаят от повече разбиране на гръцката гражданска война, на начините, по които гръцката държава е била използвана, за да умиротвори едно дълбоко поляризирано общество, и начина, по който европейските пари са били използвани, за да създадат средна класа, която е помагала на партиите да остават на власт, но и е намалявала опасността от подновени социални конфликти (никое от тези неща не е извинение за корупцията и това, че гръцката държава днес по същество е нефункционираща – tout comprendre ce n’est pas toutpardoner[274]). Обратно, би било добре, ако наблюдателите извън Германия биха могли да разберат по-добре онзи особен вид либерална икономика, който вдъхновяваше и вдъхновява вземането на политически решения както в Бон, така и в Берлин, в продължение на много дълго време. Става дума за онова странно нещо, наречено Ордолиберализъм, чиито представители гледат на себе си като на истинските „неолиберали“ – либерали, които са се поучили от уроците на Голямата депресия и възхода на диктатурите през двадесети век, и които не желаят да отъждествяват либерализма с laissez-faire. За тях, така наречените либерали като Лудвиг фон Мизес са просто „палеолиберали“, които са останали завинаги в ортодоксиите на деветнадесети век, отнасящи се до идеите за авто-корекция на пазара. Немските неолиберали, напротив, искат силна държава, способна и желаеща не само да предостави рамка за пазарите и обществото, но също и да се намесва в пазарите, с цел да осигурява конкуренция и „дисциплина“.

И отново, разбирането на тези идеи не означава непременното им приемане (при ордолиберализма например има добри основания той да бъде подозиран в не-либерални, дори авторитарни, помисли). Смисълът тук е, че един по-продуктивен и изтънчен дебат не може да игнорира дълбоко различните национални изходни точки, определящи мисленето в политиката (и икономиката, разбира се). В този смисъл хората, които аз нарекох изяснители и взаимни обяснители на националните традиции, без съмнение трябва да работят заедно.

И все пак може да се възрази: единствено изясняване и обясняване – това ли е всичко? Няма ли в такъв случай европейският дебат да се превърне просто в сумата от нещата, които националните обяснители си говорят едни-други? Разбира се, има и други неща (за които ще говоря след малко), но тези двете са задачи, които, така да се каже, са от непрестанна важност. Всяко поколение трябва да ги поеме по нов начин, и те не зависят от необходимостта да се отговори на едно или друго конкретно предизвикателство. Ако не вършат нищо друго, то поне те подготвят публиката за нови кризи, особено политически кризи.

Което ме води и до последната ми тема, която е за политическите кризи, които засягат всички: ако Европейският съюз е една държавна система и ако европейското гражданство изобщо означава нещо, то тогава вече няма вътрешни работи на отделните национални държави, за които останалите европейци да нямат право да говорят или съдят. И ако, в която и да е европейска страна, демокрацията и върховенството на закона се намират под ясна заплаха, то тогава е задача на европейските интелектуалци да бият тревога. Очевидният настоящ пример е Унгария, която може би наистина ще бъде първата страна-членка, подложена на сериозни ЕС-санкции заради подхлъзването назад, към една форма на не-либерализъм.

Пред лицето на сурова критика от страна на Европейския парламент и Комисията, унгарският министър-председател Виктор Орбан представя образа на някаква международна левичарска конспирация, ръководена от хора като Даниел Кон-Бендит, който просто бил ненавиждал ценностите, зад които стоят Орбан и неговите привърженици: национална гордост, християнство, традиционни разбирания за семейството. По същия начин, по който се опита да започне една всеобхватна Kulturkampf[275] в собствената си страна, Орбан – човек, който е особено добър в разпалването на конфликти и поляризации – се опитва да раздели и цяла Европа между някаква либерална левица (включваща и номинално консервативни фигури като Мануел Барозо), от една страна, и онова, което унгарският премиер-министър наскоро нарече „скритата“ или „тайна“ Европа – една Европа, която е съгласна с ценностите на неговата партия, но не смее да говори на висок глас.

Изкусително е да се гледа на един подобен конфликт като на желателен. В края на краищата, дори и ако човек не е съгласен с всичко, което Орбан защищава, то дали няма да се окаже, че хитростта на европейската интеграционна политика се е състояла в това, че международните конфликти в края на краищата водят до една по-обединена Европа? Дали политизацията (и дори поляризацията) не е нещо добро само по себе си, защото то подсилва институции като Европейския парламент, кара интелектуалците от всички убеждения да се присъединят към дискусията и дори заставя индивидуалните европейски граждани да обръщат внимание?

Тази мисъл може да се окаже малко прекалено диалектическа: в края на краищата, тук става дума за въпроси от първостепенна важност и никакво днешно унгарско страдание не може да бъде оправдано с дългосрочните ползи, идещи от защитата на възвишени идеали, касаещи европейското единство. Изясняването и, в края на краищата, по-силното им утвърждаване, може и да е страничен продукт в борбата за тъй много възхваляваните „европейски ценности“, но то в никакъв случай не е нейната основна цел. Задължително е за европейските интелектуалци да обясняват защо например едно споделено европейско разбиране за върховенство на закона не е просто един вид партизанска или провинциална версия на някакви ценности, от които човек може и да реши да се отклони, в името на някакво „разнообразие“ и „плурализъм“[276].

Тази конкретна интелектуална битка беше направена толкова по-трудна от факта, че в непосредствената близост на пропадналия малко преди това Конституционен договор, европейските политически елити направиха всичко възможно да подчертаят, че ЕС е дълбоко загрижен за разнообразието и даването на възможност на отделните страни да следват свои собствени пътища към демокрацията и националното щастие – с други думи, една малко небрежна реторика, целяща да успокои страховете от някаква „европейска супер-държава“, и която даде един вид carte blanche на човек като Орбан. В края на краищата, той се защищава с аргумента, че неговата нова конституция е уникално подходяща от гледна точка на традициите и днешните предизвикателства, пред които е изправена неговата страна.

Разнообразието и плурализмът не са ценности като свободата и демокрацията – всичко зависи от отговора на въпроса „разнообразие на какво“? Свободата и демокрацията действително са неща, които европейските интелектуалци трябва да защищават, ако е необходимо; във всички останали моменти те трябва да се занимават със задачите на изясняването и обясняването. Нека използваме тук една фраза на Емил Зола – именно човека, който направи понятието „интелектуалец“ популярно в късния деветнадесети век: Allons travailler![277]

Източник

Ян Вернер Мюлер е асистент-професор в университета Принстън, САЩ.

Коментари (3)

- 17-04-2012|Златко

по липса на коментари тук, прехвърлям част от дискусията, която се получи във Фейсбук:

Силвия Ст.

Този претенциозен текст е напълно аморфен откъм визия за това, що е интелектуалец, в най-лошя случай се опитва да внушава, че интелектуалецът трябва да е антинационалист. Да беше назовал поне кои са „големите постижения на европейската интеграция“, вместо да ми говори за тях като за „безспорни истини“.

Ivan Bogdanov

По-скоро понятието „евроинтелектуалец“ е аморфно. Представите, че има група интелектуалци, които могат да влияят в/у обществения и политически живот е остаряла поне с 20 години. Всъщност няма провал на интелектуалците, има отпадането на интелектуалеца като фигура.

Zlatko Enev

Хм, а какво ще кажете ако посочим едно (но може би достатъчно) постижение, Силвия: първите 70 години европейска история (почти) без войни (изключенията дойдоха откъм нашето ъгълче, благодарение на… национализмите, както обикновено).

Що се отнася директно до България: аз бих си позволил да посоча като постижение, примерно, възможността за запазване на бъдещето време в българския език (нещо, което според мен не би било възможно без европейското членство).

И така нататък…

Впрочем, благодаря ви за коментара… Такива неща ми помагат да сверявам часовника си. Добре е човек да знае къде точно се намира.

Между другото, дали нашето вечно недоволство от „Европа“ не иде от факта, че страната ни не познава реални исторически катастрофи от около 100 години насам? Докато останалите са изгубили милиони хора, ние все сме успявали да минем метър, поне през Голямата война. Дали това не ни е накарало да изгубим мащаба за това какво всъщност означава да бъдеш истински пернат през устата от историята?

Zlatko Enev

В какъв смисъл „отпадане“, г-н Богданов? Бихте ли ми казали в какво се е изразявало влиянието на интелектуалците, което днес е изгубено (току-що из световното пространство се разрази малка буря, предизвикана от Гюнтер Грас: за вас това не е ли директно опровержение на твърдението ви?)

Juri Staikov

„Изключенията откъм нашето ъгълче“ дойдоха защото някой корпорации сраснали се с някой държави имат интерес тук да има войни. Национализъм има навсякъде но бива подтискан заради финансови (тъй наречени политически) интереси.

Zlatko Enev

Тоест, ако ви разбирам правилно, сръбските войни бяха предизвикани не от сръбските, хърватски и всякакви други национализми, а от някакви чужди корпорации, така ли?

Май стана време за ракия…

Ivan Bogdanov

По-голяма буря се изви около Софи Маринова и Евровизия. Накратко – времената когато Зола можеше да си позволи да публикува статията ‹Аз обвинявам“ и това да сурне правителството са отдавна отминали. Отминало е и даже влиянието на движения като Римски клуб. Просто фигурата на интелектуалеца и интелектуалните клубове, като морален стожер, който е изразявал мнение и до него са се допитвали е отпаднал /което е лошо, защото в нашата история това съществува още от прабългарски времена/.

Давам българския пример – излишните „феодални старчета“ от БАН. Вместо правителството да се допитва до тях, то ги смята за тотално излишни. В световен мащаб не е по-различно /да не бъркаме учени и интелектуалци/.

Zlatko Enev

Аз пък ви давам пример с „Редута“, който вероятно е по-влиятелен като фактор при формиране на общественото мнение от немалко вестници. Пак интелектуалци, и то български. Наполовина празна или наполовина пълна, каква е чашата?

Ivan Bogdanov

Редута е информационен сайт, а не сдружение на интелектуалци. И има мизерни посещения – под 1300 уникални дневно. Разберете – не сме на различни позиции. Ролята на мъдреците в нашето развитие е много важна – като източник на знания, но най-вече като морален стожер. И това липсва. Но такава е реалността. Едно от най-големите интелектуални сдружения – Съюзът на българските писатели се раздира в момента от скандали /един УС не можа да се избере на последното събрание/ и тотално не е никакъв фактор.

- 17-04-2012|П. Проданов

Сега и тук, Златко Енев намира тихо среднощно усамотение, за да побъбри бодро /“интелектуално“/ с останките от разпиляната си поразсънена аудитория. Нещата са по-ясни и от хода на Времето: светлина, после сянка, после … пак същото. Така че, каквото и да си дрънкаме до следващата лелеяна интелектуално катастрофа на Европа, тя ще се състои, за да изтрезнеем за следващия пир по време на словоблудство. Единствената точна мярка за самомнението на бъбривите е равнодушието на безразличните. Как беше? Да, каквото и да ви внушават, помнете, че ви говорят за пари. /Напомняне: И никога не забравяйте името на блудния „интелектуалец“ Кол-Бендит/. Никога!!!

- 15-05-2012|Валентин – Да работим!

Текста изобщо не струва до последният ред, лаконично оформящ посланието. За да е по интелектуално или за да не звучи цинично от устата на германец, срещу чието правителство е настръхнала половин Европа е използван цитат от френски автор!? Провалът е точно на германските интелектуалци, неспособни да видят многовековните различия на елементите, които се стремят да обединят, чрез стереотипите на собствената си позиция.

Това, което трябва да се каже

Автори: Гюнтер Грас, Александър Андреев,

Петер фон Бекер, Милен Радев

Това, което трябва да се каже

Автор: Гюнтер Грас

Защо мълча, защо аз премълчавам толкоз дълго,

за нещо очевидно, упражнено при игри симулационни,

но в чийто край ний, оцелелите,

във най-добрия случай бележки сме под линия.

За правото на първи удар аз говоря,

с който иранския народ би бил изличен,

поробен от фанфарон един,

управляван за ликуване организирано,

защото е заподозрян, че в неговите властови правомощия

е производството на бомба атомна.

Но защо си забранявам,

страната тази да назова по име,

която от години – макар и тайно -

със ядрен потенциал все по-голям сдобива се,

но който е извън контрол изцяло,

защото за проверка недостъпен е?

Всеобщото премълчаване на този факт,

на което моето мълчание е подчинено,

аз чувствам кат лъжа обременяваща

и натиск – наказание да чакам,

в момента, в който този натиск незачетен е;

присъдата „антисемитизъм“ е нещо обичайно.

Ала сега, понеже от страната ми,

която зарад престъпления, отколе свои,

които нямат аналог,

лека полека се предлага и дори се обговаря,

повтаря се напълно делово, макар лъжливо да се декларира,

че репарации било това да се достави

една подводница за Израел,

специализирана в насочване

на бойни глави всеунищожаващи

натам, където няма доказателства да има даже и една опасна бомба атомна,

но рискът се приема за доказан.

Аз казвам ви това, което трябва да се каже.

Но защо аз досега мълчах?

Защото смятах, че произходът ми,

с неизтриваемо петно обременен,

ми забранява да очаквам, че този факт е истина отявлена

за Израел, страната, с която свързан съм и искам да остана.

Защо едва сега го казвам,

на възраст и с мастило сетно:

Че ядрената сила Израел

на риск излага крехкия световен мир?

Защото трябва да се каже,

това, което утре би могло да бъде твърде късно;

а и понеже ние, като немци – достатъчно обременени -

бихме могли да станем преносители на престъпление,

напълно предвидимо, поради което наш’та съвиновност

не би се заличила с обичайни оправдания.

И да си призная: аз повече не ще мълча,

понеже лицемерието западно до гуша ми дойде

и при това и се надявам мнозина също от мълчанието да се освободят,

и причинителя на видимия риск да призоват

да се откаже от насилието, а също тъй да бъдат настоятелни,

да се допусне в двете страни от управляващите

контролиране – неограничено, постоянно,

на израелския ядрен потенциал и на иранските централи атомни

от страна на една инстанция международна.

Само така на всички – израелци, палестинци

дори на всички хора,

които враждуващи живеят един до друг в региона, окупиран от безумие,

и в крайна сметка и на нас,

ще може да ни се помогне.

Превод от немски Теодора Георгиева

Източник: вестник „Култура“,

http://www. kultura. bg/bg/article/view/19586

Белият стих и черната овца

Автор: Александър Андреев, Редактор: Й. Йорданова

Израел забрани на Гюнтер Грас да влиза в страната, след като той написа стихотворение, с което предупреждава колко опасно ще е евентуалното нападение на Израел срещу Иран. Антисемит или черна овца е Грас?

Какво точно го прихвана Нобеловия лауреат за литература Гюнтер Грас, та реши да предизвика такива сътресения със стихотворението си? Тълкуванията направо бликат в германските медии. Едни казват, че той наистина е посмял да наруши десетилетното табу, според което държавата Израел е „свещена крава“ и не подлежи на критика – разбира се, заради вината на Германия и заради избитите над 6 милиона евреи през Втората световна война. Други вдигат отегчено рамене, в смисъл – „Голяма работа. Какво толкова е изрекъл Грас? Ами че тази дискусия се води другаде от доста време насам“. Трети пък хапливо нападат нобелиста с упрека, че умишлено търси скандала, защото обществеността го е позабравила, пък и напоследък нямало достатъчно качествени литературни продукти с неговия подпис, които отново да го вкарат в центъра на вниманието.

Пълен абсурд или основателна критика?

Тъй или иначе решението на Израел да го вкара в черния списък и да му забрани да влиза в страната според мнозина свърши на Гюнтер Грас добра работа, защото го постави в ролята на жертва и измести дебатите в съвсем друга посока. Някои от реакциите на това решение звучат необичайно остро за една германска дискусия. Чуват се реплики като „Пълна глупост!“, „Ненужно раздуване“ и „Абсурд!“, а левите директно обвиняват израелското правителство в истерична агресивност. Дори израелският историк Том Сегев казва: „Да забраниш на човек като Гюнтер Грас да влиза в Израел е идиотска реакция. Това е неправилно и конфузно решение. Имам чувството, че то ни поставя по-близо до Иран, отколкото до обществата на свободните и интелигентни хора, към които искаме да принадлежим.“

Но решението на Нетаняху и неговия кабинет намира и подкрепа в Германия. Известният публицист Ралф Джордано например предупреждава, че пред лицето на иранската ядрена опасност Израел се намира в много тежка ситуация и подобни реакции са оправдани. А историкът Михаел Волфзон припомня, че в края на Втората световна война 17-годишният Гюнтер Грас е служил във въоръжените сили на СС. Според Волфзон такъв човек няма право да се държи като морална инстанция спрямо потомците на евреите, загинали в германските лагери.

Очаквани реакции

Самият Гюнтер Грас сякаш се радва на шумотевицата. 84-годишният носител на Нобелова награда за литература настойчиво апелира за свобода на словото в Германия. Той естествено се гневи на критиците си и дори смята, че дискусията е дирижирана в негова вреда: „Можеше да се очаква, че ще възникне дебат. Аз дори се надявах на това, защото има неща, които е крайно време да се изрекат. Но какво виждам сега? Медиите сякаш действат по заповед отгоре. Получавам непрекъснато мейли от хора, които са съгласни с мен, но те сякаш не стигат до обществеността. И друго ми прави впечатление: никой не обсъжда съдържанието и фактите“, казва Гюнтер Грас.

С това последно твърдение Гюнтер Грас доста разширява границите на истината. Защото неговото стихотворение предизвика многобройни коментари и интерпретации – и като форма, и като съдържание. Повечето критици с основание се отнасят доста скептично към литературните му достойнства. То е просто нещо като политически манифест, маскиран в костюма на белия стих, гласи тази оценка, която все пак визира авторитета на Грас като Нобелов лауреат. Съдържанието на стихотворението също стана обект на внимателно наблюдение. Да, част от твърденията на писателя са основателни, но пък и добре познати. Част от фактите обаче не се покриват изцяло с действителността, смятат специалистите.

Много шум за нищо?

И изобщо – цялата шумотевица се дължи на две обстоятелства, които нямат нищо общо с Иран, бомбата и Израел. Първо – че говори писателят Гюнтер Грас, нобелист, но и оспорвана политическа фигура, най-вече заради левите си убеждения и заради дълго премълчаваната си юношеска забежка в СС. И второ – ефектното попадение с избора на жанра „стихотворение“.

В обобщение: Гюнтер Грас, разбира се, не е антисемит. Написал е едно тромаво като форма, смислено, но и познато като съдържание стихотворение. Което пък предизвика прекалено много шум и преувеличени реакции, най-вече от страна на израелското правителство.

Източник: Дойче Веле,

http://www. dw. de/dw/article/0,,15868980,00. html

Превантивният удар на Гюнтер Грас

Автор: Петер фон Бекер

Носителят на Нобелова награда за литература Гюнтер Грас се страхува, че Израел може да „заличи“ Иран с помощта на германска подводница. Той споделя своя страх под формата на стихотворение в немерена реч, публикувано в германския „Зюддойче Цайтунг“ (на 4 април, сряда) и в още няколко издания, като италианския „la Repubblica“ и New York Times. Освен това, в стихотворението Грас определя ролята на иранската диктатура като нещо относително. Германските медии веднага подемат темата. Ето какво препечатва електронното издание на „Ди Цайт“ като първи коментар по темата:

Гюнтер Грас никога не се е страхувал от публични спорове. Напротив, той ги търси и те го намират. Винаги. Защото пишещият, рисуващият и ваещ скулптури във вилата си до Любек нобелист, който през септември ще стане на 85 г., е един от последните големи представители на ангажираната литература (Littérature engagée) в традициите на Лудвиг Бьорне или Хайнрих Хайне, на Бертолт Брехт или Жан-Пол Сартр.

Днес той отново се намесва и взима думата по въпроса за иранската ядрена програма.

Със стихотворението, озаглавено „Това, което трябва да се каже„, Грас се намесва в дискусията за липсващия контрол, „защото за проверка недостъпен е“ израелският ядрен потенциал; Грас се обявява срещу един възможен превантивен удар на Тел Авив и срещу обявената доставка на германска подводница за Израел. Една подводница, „специализирана в насочване на бойни глави всеунищожаващи/ натам, където няма доказателства да има даже и една опасна бомба атомна“.

Неговото предупреждение се отправя почти едновременно с един апел, публикуван на половин страница в предишен брой на „Зюддойче Цайтунг“, в който се казва, че „иранският народ“ в своето мнозинство не иска „нито война, нито иранска атомна бомба“, но се защитава срещу „израелския ядрен арсенал и срещу военната изолация от страна на САЩ“. Повече от 1500 души, подписали този апел, призовават президента на САЩ и германската канцлерка веднага да прекратят всички санкции и военни заплахи срещу Иран и да предложат на Техеран срещу един насрещен жест – контролирани ограничавания на неговата ядрена програма, договор за взаимно ненападение, по възможност заедно с Израел.

В апела, определен като „Декларация от движението за мир“, и дума не се споменава за иранската диктатура и за заплахата за изличаване на страната Израел от непризнаващия Холокоста Махмуд Ахмадинеджад и от революционния лидер Хаменей. Франкфуртският учен и публицист Миша Брумлик определи това премълчаване в статия за „Тагесцайтунг“ като „кънтящо“ и много „забравящо историята“. Но докато Гюнтер Грас се кълне в апокалиптичната картина на първия удар, то Брумлик се обявява срещу един „изчакващ въздушен удар на САЩ срещу строящите се ирански атомни централи“. Това, което Брумлик има предвид, е по-различно от зловещото предупреждение на Грас, който се изказва от гледна точка на историята. Ето защо началото на стихотворението му в стил „поучаващият Брехт“ и много напомнящо на политическата лирика на Ерих Фрид гласи: „Защо мълча, защо аз премълчавам толкоз дълго“. Естествено, Грас не си мълчи, а се бори срещу собствените си скрупули и срещу принудата да лъже, тъй като „присъдата „антисемитизъм“ е нещо обичайно“. Освен това, Грас пише за „престъпления, отколе свои,/ които нямат аналог“ и за „произходът ми,/ с неизтриваемо петно обременен“, както и за истината, която е длъжен да каже „за Израел, страната, с която свързан съм и искам да остана“.

Но този опит за саморефлексия в стихотворението няма освобождаващо въздействие – човек по-скоро усеща тягост и неловкост. Още помним как през лятото на 2006 г. в автобиографичната си книга „Да люспиш лука“ Грас признава на стр. 126 как, когато бил на 17, в края на Втората световна война, става войник на „Вафен-СС“. Тогава много хора, ценящи Грас, му изпратиха писма, в които, в знак на подкрепа, изписваха края на името му с „ß“, а не с „ss“. Но въпреки оправдаващите обстоятелства – тогава Грас е бил дете, пък и не е произвел нито един изстрел, все пак въпроси останаха: защо толкова късно си признава, а и защо тогава, както и сега – в стихотворението си „Това, което трябва да се каже“, смесва чувството за срам с гордост от извършен грях и самомнителност? От 2006 г. Грас вече не е „съвестта на нацията“, но днес продължава да говори за престъпление и то не само от гледна точка на германското минало: „…понеже ние, като немци – достатъчно обременени -/ бихме могли да станем преносители на престъпление,/ напълно предвидимо, поради което наш’та съвиновност/ не би се заличила с обичайни оправдания“. И с това той сякаш насочва всички обвиняващи погледи срещу себе си. И причините затова са много: първо, определя като „престъпление“ нещо, което представлява самозащита; безвкусно се дисквалифицира, пишейки „на възраст и с мастило сетно“; завършва с въпросителен знак формулирането на утвърдителна констатация „Че ядрената сила Израел/ на риск излага крехкия световен мир?“; определя Ахмадинеджад – човека, отговорен за смъртта на хиляди опозиционни лидери, само като „фанфарон“; поставя на едно ниво Израел, който „на риск излага крехкия световен мир“, и диктатурата в Иран.

Всичко това, което тревожи Гюнтер Грас, вълнува и израелския писател Дейвид Гросман, който в статия за „Франкфуртер Алгемайне Цайтунг“ също се противопоставя на един превантивен израелски удар срещу Иран, тъй като това би подпалило Близкия Изток и би принудило опозиционните сили да застанат зад властите в Техеран. Освен това, в края на текста си Гросман поставя въпроса „има ли някой правото да обрича стотици (в Иран) на смърт само защото се страхува от нещо, което най-вероятно никога няма да се случи?“

Това е въпросът за морала, който реално трябва да се постави. За разлика от Гросман, Гюнтер Грас избира друг финал на своето стихотворение – той пледира за: „контролиране – неограничено, постоянно,/ на израелския ядрен потенциал и на иранските централи атомни/ от страна на една инстанция международна.“ Това предложение, макар и да звучи разумно, е изключително наивно. С него Грас, като с нетърпящ възражение жест, изтрива всичко, постигнато в Израел с държавническа мъдрост, а най-вече неговата твърда позиция: Няма никога да оставим съдбата си в чужди ръце! Така че там, където Грас свършва своя стих, започва именно онова, за което реално трябва да се поставят въпроси.

Източник: вестник „Култура“,

http://www. kultura. bg/bg/print_article/view/19595

Залезът на патриарха

Автор: Милен Радев

От два дни обичайното предпасхално политическо затишие в Германия е нарушено от шумен скандал.

За повода – маскиран като стихотворение, политически манифест на един – да си го кажем на съвременен български – изтрещял нобелист писахме вече вчера тук.

Предвид изпълнения с очевидни безобразия, с измислици и неверни внушения опус не учудва, че в Германия акцията на Грас получи подкрепа само от ноторни леви „интелектуалци“, от полуприкрити и от крайно десни нескрити антисемити и от юдофобската интернет-форумна блатна фауна.

Толкова по-внушително се надигна гласът на разума и елементарната порядъчност. Той звучи от всички големи политически сили, от средите на общественици и медийни личности, от граждански организации. Реакциите варират от невярващо изумление, през шок до възмущение.

Обектът е доскорошният неоспорим морален авторитет, патриархът на модерната германска литература, нобелистът Гюнтер Грас. От тук нататък едва ли ще му се удаде да изчисти името си от добавката „антиционист“ – един евфемизъм за другото – по-срамно и обществено презряно понятие.

Беловласият застъпник за свободата и правата на човека по света, големият писател и публицист Ралф Джордано (спасил се от нац.-социалистическото изтребление, скрит с години в едно хамбургско мазе) каза следното по адрес на своя колега Грас:

„Чувствам се лично наранен, защото преобръщането на фактите, тази подмяна на вината за това кой, кого заплашва идва от устата тъкмо на Гюнтер Грас. Когато всичко живо се нахвърли върху него, защото се разбра, че като 18-годишен младеж бил влязъл във Вафен-СС, аз излязох в негова защита. Толкова по-разочарован съм сега да чета, че според Грас Израел бил истинският враг на мира в Близкия Изток. Поемата на Гюнтер Грас е атентат срещу правото на съществуване на Израел.“

Хенрик М. Бродер нарече снощното телевизионно интервю на Гюнтер Грас, който, защищавайки се от всеобщата публична критика, използва и компрометирана от нац-социалистите лексика „интелектуалното самоубийство на един загубил връзката с действителността старец“. Според Бродер Грас е „прототипът на образования антисемит“.

Авторитетният публицист Тилман Краузе говори за „циничното ниво, на което е слязъл Грас“ и споделя критиката на Бродер, че небрежно дегизираният като лирика призив, отпечатан в три големи световни вестника, е ясно свидетелство за антисемитският начин на мислене на своя автор. Краузе установява „демагогска реторика“ в стихотворението и анализира както мисловни конструкции, така и стилистични формули, които не могат да скрият своя първоизточник в идеологията на нац-социализма.

Генералният секретар на ХДС Грьое заяви „Ужасѐн съм от стила и от основният замисъл на стихотворението. Грас е сляп за фактите: атомно въоръжаващият се Иран е този, който не признава правото на съществуване на Израел, отрича Холокоста и блокира международните проверки на своята ядрена мощ.“

Дори известният със симпатии към исляма и към палестинската Хамас председател на комисията по външните работи на Бундестага Рупрехт Поленц от ХДС нямаше как да не заяви, че „Грас е голям писател, но политическата оценка, която той дава е напълно погрешна.“ Грас подменя причината и следствието, смята Поленц и припомня, че Иран е този, който нарушава международното право и заплашва самото съществуване на Израел.

От партията, на която Грас е верен от десетилетия – СДПГ се изказват политици и критикуват „погрешната политическа оценка на автора“ или „опасната наивност, с която той оневинява фигура като Ахмадинеджат, наричайки го просто един хвалипръцко“…

Зелените и Свободните демократи също не пестят силни думи, изказват възмущение от публицистичния ход на Грас и го обвиняват в това, че ползва антисемитския стереотип, според който било израз на голяма смелост да се критикува Израел, защото с това се нарушавало някакво табу в Германия.

Външнополитическият говорител на групата на ХДС в Бундестага Мисфелдер нарече тезите на Грас отблъскващи, противоречащи на историята и показващи невежество за ситуацията в Близкия Изток. „Израел е единствената страна в региона, в която арабите и жените се ползват с реални демократични права. Погрешно е точно тази държава да бъде представяна като агресор“, каза Мисфелдер.

Интересна е според мен и позицията на израелското посолство в Германия. В нея се казва:

„Нещо, което не можем да премълчим е европейската традиция точно преди празника Песах евреите да бъдат обвинявани в извършване на ритуални убийства. В миналото ставаше дума за християнски деца, чиято кръв била ползвана за замесване на маца, днес се пише за иранския народ, който уж щял да бъде унищожен от Израел. При това се мълчи за факта, че Израел е единствената държава на света, на която публично се отрича правото да съществува. Ние желаем мирно съжителство със съседите в региона и не сме готови да поемем ролята във вътрешногерманското справяне с миналото, която Гюнтер Грас иска да ни припише.“

На този фон едва ли си струва да се обръща внимание на писъците на обичайните заподозрени от ляво-интелектуалната лагерна администрация. Президентът на отречения от много независими и читави писатели германски ПЕН-център Щрасер предупреждава, „по никой начин да не се продава германско въоръжение на израелското правителство, което неизбежно се готви за война срещу Иран“. Президентът на Академията на изкуствата – левият плакатист Клаус Щек защитава правото на Грас да има свое мнение, прибягвайки до познатата „антиционистка“ формула „Нека имаме правото да се произнесем критично за Израел без да ни обвиняват веднага в антисемитизъм…“ Щек смята, че безпокойството на Грас се споделя и от „много други наши съграждани“.

Последното заявление може да се стори дори донякъде вярно на човек, който се поразходи из коментарните секции под статиите в онлайн-изданията на големите германски медии. Такава смрадлива антисемитска помия, каквато се излива тези дни от анонимни драскачи (преди да бъде заличена от админите съгласно нормите на правото и на елементарната порядъчност) досега беше позната само от съответните български информационни платформи (където обаче тя за разлика от Германия остава необезпокоявано да резили съответното издание).

За познавачите на начина на функциониране на „интернет-демокрацията“ обаче е ясно, че този тип „глас народен“ има много малко общо с демографските реалности, а е най-често израз на организирани акции и на клинични състояния на някои хиперактивни участници.

Нещо обаче, което не може да се отмахне с така лека ръка ми направи впечатление тези дни: оказва се, че в България и то във високоинелектуална среда тези дни се готви посещението на една повече от странна фигура от Израел – така наречения от почитателите му „демитологизатор“, „деконструктор“ и „постционистки мислител“ Шломо Занд.

Този класически представител на вътрешноеврейския антисемитизъм, който би се квалифицирал (както се изрази мой приятел във Фейсбук) без изпит за гост-коментатор в Ал Джазира е поканен не от някакви интернетни маргинали, а от Института по балканистика и от Института за литература към БАН (!?) Той ще държи публични лекции, ще уврежда и без това страдащите от обществено-релевантна имунна недостатъчност студентски мозъци.

Не желая да се впускам в описания на тезите и „приносите“ на Шломо Занд. Препращам към информационни платформи за него и за тезите му за „измисления еврейски народ“ тук и тук. На готовите да ме обвинят в абсурдно противоречие заради квалификацията на един евреин от Тел Авив в антисемитизъм споменавам само имената на такива одиозни фигури като Ноам Чомски, Хелън Томъс и Норман Финкелщайн и техните антиизраелски и антиеврейски обсесии.

Трябва ли да се напомня, че склонността към автодеструктивни мании съпровожда човечеството от край време. Защо от нея да са пощадени представителите на избрания народ?

На мен обаче в момента ми е по-интересно да науча какви ли обсесии са гонили отговорните за поканата и за салтанатите около гостуването в София на прононсирания левичар и дори изявен член на филиала на КГБ – компартията на Израел Шломо Занд?

Източник: http://www. svobodata. com/page. php? pid=8900&rid=29

Александър Андреев е български автор, журналист и един от най-известните преводачи на съвременна немскоезична литература. Александър Андреев живее и работи в Бон, където завежда българската редакция на Deutsche Welle.

Коментари (15)

- 13-04-2012|Златко Ангелов

Прекрасно представяне на трима коментатори от Адаша! Самата тема е повече от (не)ясна! Но човек преди всичко обръща внимание на разликите в стила и преднамереността на тримата автори, всички живеещи в Германия.

Сашо Андреев коментира в напълно неутрален журналистически стил и само накрая си позволява едно чудесно обобщение: „Гюнтер Грас, разбира се, не е антисемит. Написал е едно тромаво като форма, смислено, но и познато като съдържание стихотворение. Което пък предизвика прекалено много шум и преувеличени реакции, най-вече от страна на израелското правителство.“ За мен от това обобщение темата става пределно ясна.

Немският автор, когото не познавам, по-скоро симпатизира на Грас и прави разбор на самото стихотворение, както и на политическия контекст, в който то се е появило. Неговият тон е разумен и аргументиран. Вероятно това е най-добрата вътрешногерманска реакция, която нито мъти, нито изяснява темата.

Когато зачетеш обаче Милен Радевия пасквил, още от самото му заглавие личи типично българското желание да бъде очернен онзи, който не ни е симпатичен или изповядва идеи различни или противоположни на нашите. Дори информацията за защитниците на Гюнтер Грас е представена като критика към тях и те са предварително окачествени с някакви епитети, които сигурно прилягат на г-н Радев, но никой от нас не може да знае дали са верни. И накрая, той, от пиедестала на своето величаво презрение към всичко ляво--разбирай, ненужно--на този свят, заклеймява и Шломо Занд като „класически представител на вътрешноизраелския антисемитизъм“. Нещата, които Радев пише тези дни на своята стена във Фейсбук са още по-екстремистки. За мен от есето на Радев темата се превърна в неясна!

Антисемитизъм е ключовата дума за Радев. Тя оправдава неговия Пелеев гняв към всичко, което не споделя неговите десни (?) възгледи. Но нима той вече не е узрял за истината, че става дума за едно клише, което днес, при съществуването на еврейската държава, никъде по света не се покрива с онова, което първоначално тя е означавала или все още означава в страните извън Израел? Ционизмът е идеологията, въз основа на която е била създаден Израел и би било приемливо онези изказвания, които са насочени срещу политиката на държавата Израел да бъдат назовани антиционизъм.

Защото в случая става дума именно за отношение към политиката на Израел, който в момента има едно консервативно, реакционно правителство. Но както във всяка демократична държава, то изразява желанията на най-много 50% от израелския народ. И всички, които следят какво става в Израел, са наясно, че вътре в Израел съществува силна съпротива срещу политиката на Нетаняху.

Защо Гюнтер Грас се надсмива над реакциите? Ами защото те всички изразяват идеологически клишета, включително и неутолимото желание на всеки пишещ и говорещ да спомене за неговото юношеско участие в една от формациите на СС, завършило без никакви документирани антихуманни действия от негова страна. Опростяването на този факт е всъщност Изпростяване на неговите глашатаи. В края на краищата днес, когато СС не съществува и Гюнтер Грас е един покаял се, но все още здравомислещ човек, е важно ситуацията да бъде осветена от гледна точка на сегашните геостратегически съотношения в света.

На всички запознати с нея хора е ясно, че Израел сам не може да нападне Иран. А Обама не даде благословията си на Нетаняху за такъв ход. В същото време Обама категорично заяви, че ще нападне Иран в момента, в който тази държава създаде свое ядрено оръжие. Ситуацията вътре в Иран е също прекалено сложна, за да се очаква еднозначна реакция от Иран на какъвто и да е ход, било то от Иран, било от САЩ. Санкциите работят. В този момент в Истанбул вече са започнали преговори между Иран и шест държави, които се тълкуват като отстъпление на Иран пред натиска, упражняван върху него -- и са явен знак, че засега Нетаняху не смята да напада Иран.

Така че „Аферата ГГ“ е или буря в чаша вода, или по-вероятно повод на различни сили в Германия--а, оказва се, и в България--да се позиционират по някакъв начин спрямо „еврейския въпрос“. В моите очи, Грас им е дал повод за евтина самопропаганда. А защо той го е направил, може само той да каже. Нека приемем факта и неговите несъмнено хуманитарни мотиви.

- 13-04-2012|Златко

Важен коментар. Благодаря, адаш. За мен тази тема е преди всичко показалец за умонагласи и манталитети, които разделят Европа (а напоследък и България) от повече от 200 години насам (тия дни ще пусна тук един прелюбопитен материал за генетическата (sic!) основа на нашите политически предразположения, „леви“ и „десни“ – който не му се чака, може да прочете статията тук).

Между другото, познавам Милен Радев лично – и това е единствената причина да се въздържам от по-обширни коментари. Ще спомена само, че за мен той е типичен пример за онова, което се случва с неизбежност, когато човек започне да се мисли за нещо, което НЕ Е (ключовата думичка бидейки, в случая, „интелектуалец“).

А инак свалям шапка на Грас за смелостта и неукротимата му енергия (Боже, ами тоя човек е на 84!; помислете само какво означава това, на такава възраст да притежаваш енергията все още да разбълникваш умовете и сърцата на половината свят, пък било то и по толкова спорен начин; колцина световни интелектуалци са способни на това, как мислите?) Самият аз познавам прекалено слабо детайлите на близкоизточния конфликт в настоящия момент, за да мога да си позволя да заема позиция, но текстът на Милен Радев вероятно дава добра представа за тона, който в момента цари сред определени кръгове в Германия. Но може би е време да спра дотук, за да не се впусна в приказки, които не ми прилягат, защото наистина знам прекалено малко за цялата тази тема…

- 13-04-2012|Nestor Ivanovich – Един виц, прекрасно илюстриращ случая

Баба към внуче:

„- Как се казваше, бабе, оня немец, дето все ни крие нещата вкъщи?

– Алцхаймер, бабо, Алцхаймер!“.

- 14-04-2012|Златко

Може и да е така, Несторе, но, като сме тръгнали да си припомняме вицове, да не би пък в случая да стане като в оня, в който Алцхаймерът викал „дръжте Алцхаймера!“…

- 15-04-2012|tom

1/ Конфликтът е Иран-Саудитска Арабия & подготовката (не само с „бомбата“ се е ускорява & в 2-та(!) лагера.

2/ Абсурдността на пропагандата за иранска атака срещу Израел с атомно оръжия е оборвана постоянно вкл. от 2-ма безспорни авторитети не само в разузнаването- Ехуд Барак & Меир Даган.

3/ Шумотевицата е опит за активиране на поредния чип в „голямата игра“.

М. Р., време ти е да се кротнеш, след като на 19 години първото ти житейско клякане (а & на брат ти) бе пред ДС.

- 16-04-2012|Майя Маркова – много интересни материали

Благодаря за тези интересни материали, особено за есето на Милен Радев, което съвпада с моето мнение, но е много по-добре изразено.

- 17-04-2012|EEEEEEEE – още една гледна точка

Гюнтер Грас и айсбергът на „прогресивния“ антисемитизъм

- 17-04-2012|EEEEEEEE – само да попитам

Сашо Андреев или Милен Радев се оказа, че е с агентурно минало в ДС, та скоропостижно го махнаха от страниците и на Дневник и на Медияпул… или и двамата?

А, г-н Златко Енев, Ви имате ли индулгенцийка от комисията с дългата абревиатура, че нямате досие или картонче? Питам, защото на Вашата възраст е възможно, а и би било интересно, защото все пак искате спонсорство от читателите си.

А за Грас кво да се каже: ляв интелектуален, който се е оял, без грижи за насъщния, и който започва да морализаторства.

- 17-04-2012|Златко

Щом питате, да ви отговоря, защо не:

За сухото, суровото и пламъка, който не прави разлика помежду им

Само че каква връзка има това с Грас и темата, която обсъждаме тук?

- 17-04-2012|Златко Ангелов

Кой си ти, дето не си слагаш името, че питаш? Кой ти дава право да питаш другите какво са правили, когато не казваш ти какво си правил? Кой ти дава право до се държиш надменно, предизвикателно, просташки, сякаш си хванал господа за тестисите? Кажи на всички какво ТИ си направил или не си направил за България, пък след това може би някой друг теб ще те попита за някакво си картонче. Изпълзи от дупката си на светло, най-сетне, ако имаш капка самокритичност, или се сври още по-навътре в нея … защото на псевдонима ти е достатъчно да се сложи едно Б отпред, за да заприличаш на овца от българското стадо.

- 17-04-2012|Златко

Спокойно, адаш. Комарчетата си жилят, защото такава е природата им. А това тук комарче тонът му, да ме прощават дамите, е прекалено женски, за да му говориш в мъжки род. Не му обръщай внимание, че то само за това жадува.

- 17-04-2012|Тодор Гинчев – Подкрепям Грас

Изчетох материала напълно и съм съгласен с Грас.

Има(ло) ли е някакъв контрол нас Израел относно ядрената му програма? Освен това, ако не се лъжа Палестина е държава, на която не и позволяват да съществува и не я признават, а не Израел.

Всичко е въпрос на „приятели“. Дано не се стигне до война.

- 01-05-2012|Anna Jordanova

Преводът на стихотворението е неточен – особено краят му…

Точният превод има съвсъм друг смисъл:

…хората които живеят рамо до рамо в този безумен регион се ненавиждат а в това число ненавиждат и нас самите.

- 02-05-2012|Златко

Бих ви посъветвал да си поискате обратно парите от учителката по немски език, Анна. Във всеки случай това, което казвате, е напълно невярно. Ето точния немски текст:

Цитат:

Nur so ist allen, den Israelis und Palästinensern,

mehr noch, allen Menschen, die in dieser

vom Wahn okkupierten Region

dicht bei dicht verfeindet leben

und letztlich auch uns zu helfen.

Превод:

Цитат:

Само по този начин може,

на израелците и палестинците,

още повече, на всички хора, които в този

от лудост окупиран регион

едни до други във вражда живеят

а в края на краищата и на нас самите, да се помогне.

- 03-05-2012|Anna Jordanova

Г-н Златев преводът аз направих от руски език. Възможно е те да са го превели неправилно.

Източниците са: Руская Германия Руский Берлин Рейнская газета

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото

Автор: Антъни Лърман

Мощната реакция срещу стихотворението на Гюнтер Грас „Това, което трябва да се каже“, в което той критикува Израел заради неговия „ядрен потенциал все по-голям“, който „на риск излага крехкия световен мир“ и „правото на първи удар […] с който иранския народ би бил изличен“, потвърждава три неща.

Първо, налице е много силна чувствителност срещу неща, които се възприемат като израз на антисемитизъм от страна на водещи обществени фигури в Европа. Обвиненията в омраза срещу евреите, отправени към немския носител на Нобелова награда от страна на (сред многото други) Джулио Меоти и Бенджамин Вайнтал например дойдоха непосредствено след подобни атаки, отправени срещу баронеса Аштън, върховната представителка по външните работи на ЕС, за, както се твърдеше, поставянето на морално равенство между убийството на еврейски деца от Мохамед Мера в Тулуза и убийствата на деца от израелските военни части в Газа. (Онова, което тя приравни, беше страданието на децата, а не аморалността на престъпленията).

Второ, такива пререкания относно антисемитизма възникват неизменно като следствие от някакъв коментар по повода на или критика срещу Израел, и следователно демонстрират колко неразделимо свързани с действията или бездействията на еврейската държава са възприятията на антисемитизма в наши дни. Резултатът от всичко това е, че всякакви морални съждения върху това какво е написал Грас или е казала Аштън са изключително усложнени или дори замъглени от начина, по който факторът Израел политизира възможните оценки на антисемитизма.

Трето, макар че подобни инциденти може и да пораждат различни форми на възмущение, те със сигурност не демонстрират съществуването на някакво споделено разбиране относно това какво всъщност е антисемитизмът. Дори и сред коментаторите, които уж поддържат едни и същи либерално-демократични ценности, както и ангажимент към правилата на рационалния дебат, като например колумнистът от AtlanticДжефри Голдберг или Гидеон Леви от израелския Ha’aretz, са налице диаметрално противоположни гледища по въпроса дали поетическото откровение на Грас е или не е антисемитско.

Дълбоко обезпокоително е, че нещо, което започва като позитивен импулс – желанието да бъдем постоянно нащрек срещу проявите на антисемитизъм – така често завършва с горчиво несъгласие или още по-лоши неща. Човек би предполагал, че мотивите, стоящи зад изобличаването на антисемитизма, са неща като защита на демократическите ценности, толерантност, расово равенство и правото да се поддържа религиозно и етническо разнообразие. И все пак, чрез реакциите на премиер-министъра Неаняху, който каза, че е сигурен, че мотивите на Грас са антисемитски, както и чрез заявлението на неговия вътрешен министър, Ели Ишай, че Гюнтер Грас е „персона нон грата“, Израел беше представен пред целия свят като нападащ свободата на словото, демонстриращ презрение към демокрацията, поддържащ груби стереотипи относно германците и – чрез разиграването на антисемитската карта – уж поддържащ интересите на евреите по цял свят, докато всъщност върши точно обратното. Дори и хора, които първоначално бяха приветствали осъждането на Грас от различни водещи политически фигури в Германия и другаде, стигнаха до заключението, че Израел си е вкарал автогол с изявлението на Ишай.

Разглеждано само като поетическо постижение, „Това, което трябва да се каже“ със сигурност не е сред най-добрите литературни опити на Грас. Дори и сравнително по-четивните преводи са тромави, несвързани и до голяма степен безформени. Освен това то издава една наивност или необмисленост в начина, по който се характеризира атомната подводница, продадена на Израел от германците – като съоръжение за „пръв удар“: нещо, което издава липса на съчувствие към израелските страхове пред иранските заплахи към съществуването на Израел и – когато Грас пише, че Израел си запазва правото да „изличи“ иранския народ – определена склонност към преувеличение. Въпреки това той говори за Израел като „страната, с която свързан съм и искам да остана“, и както посочиха някои еврейски и израелски коментатори, в стихотворението има много верни и разумни неща. Както твърди Джери Хабер (от блога Magnes Zionist), „само една страна, Израел, е заплашвала да проведе пръв удар срещу другата“[278]. Лари Дерфнер от списание +972 казва, че Израел е „въоръжена с атомни оръжия, дестабилизираща сила в Близкия изток“, заплашваща световния мир с открито заявяваните си заплахи срещу Иран, с целевите убийства на иранци и палестинци, с превантивните си удари срещу страни от региона, с нападението си срещу турския кораб Мави Мармара и отказа си да има нещо общо с договора за неразпространение на ядрено оръжие.[279] И кой би могъл разумно да оспорва призива на Грас:

да се допусне в двете страни от управляващите

контролиране – неограничено, постоянно,

на израелския ядрен потенциал и на иранските централи атомни

от страна на една инстанция международна.

И накрая, защищавайки този стриктен контрол над ядрените съоръжения в региона, той пише:

Само така на всички – израелци, палестинци

дори на всички хора,

които враждуващи живеят един до друг в региона, окупиран от безумие,

и в крайна сметка и на нас,

ще може да ни се помогне.

Това може и да не е най-изящно изказаният призив за мир, но при всички случаи то е една идеща откъм сърцето молба на възрастен човек, чиято лична история и възгледи, изразени в това стихотворение, по някакъв начин сумират толкова много от сложностите на следвоенните немско-еврейски отношения: неразрушимата връзка с Израел, табуто срещу критики против Иразел (което вече не се спазва), повишената чувствителност срещу антисемитизма (той очаква „присъдата ‚антисемитизъм‘„) и свръх-осъзнаването на немската отговорност по повод Аушвиц („страната ми,/която зарад престъпления, отколе свои,/които нямат аналог,/лека полека се предлага и дори се обговаря“).

Но какво да кажем за обвиненията в антисемитизъм? Джери Хабер е недвусмислен: „Само един изкривен ум може да сметне [стихотворението] за антисемитско или дори анти-ционистко“. Или да вземем за пример мнението на друг ционист, Ави Примор, който беше израелски посланик в Бон през по-голямата част от 1990-те. Един трезв и лоялен израелски глас, Примор „настоява, че в речите и публикациите на Грас няма антисемитизъм и той дори не мрази Израел. ‚Важно е да се разбере посланието на стихотворението‘, казва Примор.“[280] Разбира се, известно ми е, че има множество гласове, утвърждаващи противното, и аз цитирах няколко от тях по-горе. Друг случай е професор Моше Цимерман, експерт по германско-еврейската история в Еврейския университет в Ерусалим, който силно се противопостави на забраната за влизане в страната, обявена от вътрешния министър Ишай, но се сългаси, че Грас „използва образи и митове, които са обагрени с антисемитизъм.“[281]

Макар и да съм твърдо на страната на Примор и Magnes Zionist, аз вече съм изказвал твърдението, че споделеното разбиране за антисемитизма вече е разрушено, така че е нужно да се върнем обратно към основните понятия, за да придобием някаква яснота[282]. За щастие все още има учени, които се занимават с дефиниции, особено Д-р Брайън Клуг, чиито работи в тази област се цитират с одобрение от множество изследователи и членове на академичните среди, занимаващи се със съвременния антисемитизъм. Наскоро той даде кратко определение на антисемитизма, в брошура на Университетския и Колежки съюз: „В ядрото на антисемитизма се намира отрицателния стереотип за ‚евреина‘: мрачен, хитър, паразитен, жаден за пари, мистериозно-властен и т. н. Антисемитизмът се състои е проектирането на тази фигура върху индивидуалните евреи, еврейски групи и еврейски институции.“[283] Ако погледнем на Израел като на „еврейска група“ и потърсим в стихотворението на Грас негативния стереотип на „евреина“, представян от Клайн, то няма да открием такова нещо.

Машинарията

За нещастие това не е всичко, което трябва да се каже по въпроса дали стихотворението на Грас е антисемитско. Това е така не поради някаква слабост на вече изложените аргументи, а защото пререканията около Грас, както и фурорът около Аштън и много други подобни пререкания през последните години, касаят много повече неща отколкото са простите факти, интелигентни съждения и експертизи. Една машинария за демонизация и обвиняване бива поставена в действие при всеки такъв случай, много преди някой да се е опитал да размисли по-цялостно върху онова, което е било казано или се е случило, с което се очертава едно ясно предразположение към внасяне на вече готови предпоставки, чрез които да се оценява случая.

Много от спецификите на тази умонагласа са очевидни в отговора (публикуван в Jewish Chronicle[284], който британският парламентарист Денис Макшейн даде по повод убийствата от 19 март в Тулуза (те са дори още по-очевидни в дълбоко незадоволителната му книга от 2008 г., Глобализацията на омразата’[285]). Макшейн твърди, че британският истаблишмънт не приема факта, че „омразата срещу евреите от 21 век е реална“. Онези, които обръщат внимание на това, „често имат чувството, че бият тревога, но никой не ги слуша“. Това „отричане на антисемитизма днес е общоприета политика“. Антисемитизмът на практика надига глава по целия свят, но особено в арабските и мюсюлмански общества, при които Макшейн го представя като местна болест.

„Дори в момента, в който Ахмадинеджад повтаря омразата си срещу Израел, успокоителните гласове продължават да се чуват.“ Антисемитизмът, заключава той, „си остава най-старата, най-смъртоносна омраза“. В тази книга той нарича антисемитизма „най-гибелната световна идеология и практика“, „предотвратяваща справедливите и безпристрастни решения на световните проблеми“. В очите на Макшейн, настоящата опасност от антисемитизма е истински апокалиптична.

При такива диви, неоснователни и в повечето случаи невалидни твърдения може и да изглежда трудно за вярване, че Макшейн е не просто единична фигура и че има много други коментатори на антисемитизма, особено в САЩ, Израел и Великобритания, но също и във Франция и Германия, както и в Австралия и Канада, които споделят фундаменталистките елементи на тази умонагласа. Но примерите, които дадох чрез Макшейн, не са всичко. Особено отнасящи се към Европа са такива предпоставки като: понеже е била отговорна за Холокоста, на Германия никога не може да се има доверие; за евреите Европа е гробище; континент, който, също като Медея, отново и отново изяжда еврейските си деца; анти-ционизмът е просто омраза срещу евреите под друго име.

Бих се осмелил да твърдя, че този набор от допускания и уверености е понастоящем толкова широко разпространен и влиятелен, толкова привлекателен в простотата и лесната си разбираемост, че той играе мощна роля при оценяването на събития като стихотворението на Грас. Простото свидетелство, че може да има и друга, по-сложна, алтернативна история, няма никакви шансове. Изглежда тук става дума за една „инфлация на злото“, за да заема една фраза от изключително тънкото изследване на Алан Улф Политическото зло: какво е то и как да се борим против него.[286] Антисемитизмът и онези, които го изповядват, са толкова невъобразимо зли, неговият победен марш толкова сигурен, а онова, до което той води – толкова неизбежно и апокалиптично, че никакви предписания за борба не могат да съответстват на задачата. Макшейн и други като него не са в състояние да разберат, че антисемитизмът е нещо, борбата срещу което не бива да подкопава нормите на демократичните общества. Проблемът с умонагласата на онези, които раздуват злото на антисемитизма е в това, че тя приканва към разглеждане на мерки, които биха подкопали тези норми.

Ако стихотворението на Грас е гнусно, то какъв тогава език и какви действия биха били подходящи в отговор на истинския антисемитизъм? Салман Рушди е човек, който знае едно-друго за крайните реакции по повод неговото писане, намирайки се под заплахи срещу живота му от 1989 г. насам. По мнение на Рушди е „ОК да не се харесва [или] дори човек да се чувства отвратен от стихотворението, но да се забранява [на Грас] достъп до Израел е детинщина. […] Отговорът срещу думите трябва да бъдат други думи.“[287]

Източник

Антъни Лърман е бивш директор на британския Institute for Jewish Policy Research и основател и редактор на Antisemitism World Report, публикуван годишно от 1992–1998. Блогът му може да се намери на адрес http://antonylerman. com.

Коментари (22)

- 25-04-2012|Златко

Госпожа Леа Коен беше така любезна да коментира тази статия, но във Фейсбук. Позволявам си да възпроизведа тук краткия обмен на мнения, който проведохме там…

Lea Cohen:

Цитат:

Какво означава тази фраза „фундаменталистко разбиране на антисемитизма“? Има антисемитизъм и защита от него. Едното е идеология, другото е спасителна стратегия. Приравняването на антисемитизма с борбата срещу него е банализиране на антисемитизма. Казвате с други думи същото, което Аштън каза и за което се извини, впрочем. Статията на Лърмън е някаква статистика на мненията (главно в англоезичния печат), която изобщо не дава представа за мощната критика срещу Грас, включително в самата Германия. Мога да ви препоръчам също френскоезичния и особено прекрасната статия на Бернар-Анри Леви. Вярно е, че има различни становища, но те очертават още по-ясно идеологическия периметър, натоварен с антиеврейски нагласи от всякакъв характер.

Zlatko Enev:

Цитат:

Ще ви отговоря с един от по-хубавите (и абсурдни) вицове, които съм чувал, госпожо Коен.

Върви си един по покрива на Народното събрание, а друг един отдолу му вика:

– Колко?

– Пет – отговаря този отгоре.

– Какво „пет“? – пита отново онзи отдолу.

– Какво „колко“? – отговаря напълно логично онзи отгоре.

Та така и с моя отговор на вашия въпрос. Ако тази статия не е успяла да ви поясни какво точно означава изразът „фундаменталистко разбиране на антисемитизма“ (което изглежда споделяте, инак едва ли бихте ме удостоили с коментара си), то нищо на света няма да може.

Но не очаквайте от мен участие в някакъв вид mud wrestling от типа, за който чета от известно време насам из българското медийно пространство. Надприказванията са нещо, което с удоволствие оставям за по-борбено настроените от себе си хора…

- 26-04-2012|Самолет 005

Чувствителността към антисемитизма е индикатор за много неща. Едно от тях е, че нещо се променя, а друго, че нещо се изплъзва от контрол, а трето, че нещо заплашва, а четвърто, че нещо не работи. Да се говори за антисемитизъм урбулешката е вредно, както споделя и авторът, най-много за самите евреи и например да не може да се прави разлика между евреи и израелски граждани или между евреи и ционисти. Дано някои пискуни да успеят да се освестят! Един от разумните призиви четем в тази статия…

Иначе, като нещо съвсем странично от конкретния повод за статията, мога да кажа, че според мен има едно фундаментално неразбиране (аз пък да се изкажа като „най-умния“ – Боже опази!) на проблема с омразите, а то е, че по някакви биологични закономерности мнозинството „отпуска“ количеството свобода на малцинството. Колкото повече малцинството си е натаманило разбираем имидж пред мнозинството или защо не и ефективна симбиоза, толкова повече толерантност може да се очаква. Разбира се, това е много груба (в смисъл на едро сложена, недонатъкмена) мисловна конструкция и в този смисъл трябва да се види къде, кога и как едно малцинство (евреи, хомосексуални, цигани) преминава в мнозинство и отново обратно да се консолидира в малцинство. Това е динамика, за чието проследяване се изисква както много усилие, така и управленски и организационни възможности, тоест възможности за разумен контрол. Те невинаги са в наличност, всъщност обикновено ги няма, и ако конкретно си говорим за евреите – те, въпреки невероятната лоялност едни към други, са като патета в кълчища, защото допускат глупаците между тях да доминират останалите, което е толкова характерно за цялата човешка раса, че все си викаш „Ох! Дано наистина докажат, че са богоизбрани в оня много висш смисъл!“:)

Абе с една дума – можеше ли да е по-различно? Твърдо „нье“! В кое е страхът? В кютека, в това, че ще заживеем още по-лошо… но нима не бяхме предупредени? А-а-а-а! Не ме питайте от кой?:)))

- 26-04-2012|Златко

Разговорът с госпожа Коен във Фейсбук продължи, между другото.

Zlatko Enev

Ако нямате нищо против, ще си позволя да възпроизведа краткия ни обмен в коментарното пространство под статията в „Прегледа“. Струва ми се важно…

Lea Cohen

О, не нямам никакво намерение да запълвам този безмислен спор. Това беше приятелска реплика към вас. Но ако желаете, можете да поместите за малко равнопоставеност статията на Бернар Анри Леви „Първата смирт на Гюнтер Грас“„Пролагам ви я на…

Вижте повече

Lea Cohen

А ето и целият текст на големия френски философ. Цитирам го, за да ви докажа, че на тезата, която сте си избрали, може веднага да се противопостави точно обратната.

Lea Cohen

Целият материал можете да намерите в The Hufnningtonpost

Zlatko Enev

Да, звучи като разумно искане да се представи и другата страна (ако и самият аз да изпитвам известни съмнения в обективността на господин Леви откак преди няколко месеца той заяви, доколкото си спомням, че свалянето на Муамар Кадафи е негова лична заслуга). Впрочем, нека първо прочета текста…

Zlatko Enev

Но (с молба за извинение за ироничния тон на първия ми коментар), аз нямам нищо против да проведем един малко по-пространен разговор по въпроса „Що е антисемитизъм?“, при условие, че и двамата се обвържем с изискването за уважително приемане и обмисляне аргументите на отсрещната страна. В такъв смисъл бих започнал с простичкото посочване на факта, че в „Либерален преглед“ от години насам се публикуват текстове, които напълно спокойно биха могли да бъдат квалифицирани като „антисемитски“ от гледната точка, която защищават повечето критици на Гюнтер Грас, по мое мнение. Дребният детайл, който не може да се пропусне в тази връзка е, че всички те идват от… водещи световни еврейски интелектуалци (като например покойния Тони Джуд или големия Амос Оз, който беше един от най-острите критици на нападението срещу турския кораб – прилагам тук линкове).

Израелската сила, носеща се по водите

Онова, което според мен винаги трябва да се има пред вид (и което е добре указано в статията, с която започва спорът ни), е необходимостта от разграничаването на критиките срещу държавата Израел (или еврейското политическо лоби в САЩ – това беше една от основните критики на Тони Джуд), и елементарната омраза срещу евреите или еврейството, която е нещо напълно различно. Без да се отрича факта, че Израел е държава, принудена ежедневно да се бори за оцеляването си, според мен не може да се приеме без критика и онова, което прави тази държава абсолютно уникална сред всички останали – а именно, че историята на Холкоста прави всеки опит за критика срещу някои политики на еврейското правителство абсолютно уязвим за обвинения в нещо напълно различно – антисемитизъм. В един момент се стига до ситуацията, описвана Антъни Лърман (който не случайно отново е евреин и експерт по въпросите на антисемитизма, но не споделя патоса на атаките срещу Грас), при която ВСЕКИ опит за критика бива квалифициран като антисемитизъм далеч преди да е станало ясно за какво изобщо става дума…

Това е собственото ми разбиране и аз бих се радвал, ако ми обясните как, от ваша гледна точка, искането на Грас за международен контрол над ядрените програми И НА ДВЕТЕ страни, Иран и Израел, може да бъде окачествено като „антисемитизъм“. Изобщо, в какво според вас се състои антисемитизма на Грас? Ще ви изслушам с голямо внимание…

- 29-04-2012|БС2003 – …

Израелските управници размахват плашилото на антисемитизма всеки път когато някой критикува политиката им, която си е откровен фашизъм. Отвратителни хора. Нищо добро не може да се очаква от тях, включително и за страната, в която живеят.

- 29-04-2012|an

Това, което трябва да се каже, се каза, както от Грас, така и от интерпретаторите му. Убедена съм единствено в това, че няма неща, които не бива да се казват, последното се квалифицира с дума, кято не е добре да се произнася в контекста на свободата на словото.

- 29-04-2012|an

Френският философ отвръща на арогантността на антисемитите с арогантност, цинизъм и сегрегация по възрастов признак. Философски парадокс…

- 29-04-2012|Майя Маркова – re:
Златко писа:

…Aз бих се радвал, ако ми обясните как, от ваша гледна точка, искането на Грас за международен контрол над ядрените програми И НА ДВЕТЕ страни, Иран и Израел, може да бъде окачествено като „антисемитизъм“. Изобщо, в какво според вас се състои антисемитизма на Грас? Ще ви изслушам с голямо внимание…

А аз бих се радвала някой да обясни как, докато цялото ООН-ско войнство се надпреварва да контролира Израел и да бълва антиизраелски резолюции на килограм, как точно някой възнамерява – практически – да контролира Иран? Грас май сам не знае какво иска; едно време уж поискал нещо си, понеже бил много млад; сега иска горе-долу същото и е в преклонна възраст, да кажем, че затова го иска. Но уважаемите опоненти, които не страдат нито от хлапашка незрялост, нито от възрастови промени в мозъка – те какво точно искат?

- 29-04-2012|Майя Маркова – не разбирам

Както и по-рано съм писала в този форум, аз съм от поколението българи, които прекараха най-важните си години пред залостени врати. Отвъд тези врати управниците на всички страни, в които се живееше добре, усмихнато ни обясняваха как ние няма да бъдем допускани в страните им, защото сме бедни, защото не сме достатъчно съзнателни, защото ако веднъж ни допуснат, може после да не искаме да си тръгнем. Затова трябва да седим в лайната си, докато ги изчистим. Да бъдеш допуснат в дадена страна не е право, а привилегия – тъй ни казваха.

Добре, тъй да бъде. Тогава защо изведнъж се оказва, че Гюнтер Грас имаправо да влиза в Израел и да му се отнема това право значи да се нарушава свободата на словото? Когато си видна личност и плещиш разни неща публично, най-нормалното нещо на света е да ти отрежат достъпа тук-там. Като Жириновски, който на времето бе изгонен от България, а в няколко други страни изобщо не бе допуснат. С какво Гюнтер Грас е по-висш от Жириновски? Или от милионите обикновени хорица, недопускани в Израел, Германия и другаде само защото са родени на неправилно място и са бедни.

- 16-05-2012|Иван Рангелов

Последното изявление (и недоумение) на Майя Маркова тук за пореден път потвърждава колко са объркани понятията на хората (в резултат от масираното насаждане на полит-коректност).

Майа, като сравняваш Жириновски и Гюнтер Грас, ти пропускаш най-важното в случая: типичното за евреите СВРЪХ-реагиране. (Това е тяхната най-голяма слабост в съвременния свят, която може и да им изяде главата един ден.)

Жириновски Е политик. Гюнтер Грас НЕ Е политик. Гюнтер Грас е писател. (Той може и да е член на някаква партия в Германия, но в конкретния случай той е говорил не за да изрази някаква партийна позиция, а от свое име).

Аз разбирам, че евреите са се почувствали засегнати от неговите думи – и искат да реагират. Въпросът е обаче кое е АДЕКВАТНА реакция – и кое не е.

Има един водещ принцип в международните отношения: принципът на „реципрочност“. Това е най-простият, ясен и безспорно справедлив принцип.

В конкретния случай с Гюнтер Грас, нещата са ясни: той е написал „поема“, следователно: на слово следва да се отговаря със слово. А израелците какво правят – на словото отговарят с административна мярка (забрана за влизане в страната).

Така не се прави. Това е неадекватно отреагиране. Това е детинщина. Това е реакция на тийнейджър (който, като му направите кротка забележка за нещо, тръшва вратата и се затваря в стаята си).

Тази израелска реакция е дори двойно неадекватна. Тъй като не само, че реагира на слово не със слово, но и на действие на НЕдържавно ниво реагира с действие на ДЪРЖАВНО ниво.

Тази израелска реакция би била отчасти разбираема, само ако Гюнтер Грас заемаше някакъв официален държавен пост в Германия (примерно, ако беше депутат – както Жириновски е депутат – и ако беше направил изявление в качеството си на такъв).

Тогава би могло, в някои случаи, да се приеме, че една израелска реакция от типа „забраняваме ти да влизаш в страната“ е оправдана.

А както е сега, това израелското е просто една невъздържаност, едно свърх-реагиране. Според мен днес, ако Германия има едно наистина национално-мотивирано правителство, тя трябва да предприеме спрямо израелската държава едно ОТВЕТНО, добре премерено, адекватно действие (като например забрани на един точно определен израелски писател да посещава Германия – това би било достоен отговор).

- 16-05-2012|Иван Рангелов

А пък цитираните по-горе изявления на Леа Коен („Има антисемитизъм и защита от него. Едното е идеология, другото е спасителна стратегия.“) са си цяла диагноза. Това е, наистина, толкова типично еврейско: да смяташ, че единствено евреите са застрашените в този свят, и съответно единствено евреите имат нужда от „спасителна стратегия“ (и тази „спасителна стратегия“ може да бъде само една единствена)…

Подозирам, че Леа Коен е напълно неспособна да проумеее, че „антисемитизмът“ не е някаква „идеология“ (както тя се изразява), а е нещо много по-просто: едно най-обикновено, нормално, дори здравословно човешко чувство. Каквото чувство всеки човек изпитва (не непременно към евреите). И че, обратно на нейното виждане, напълно нормално е да има хора, чиято „спасителна стратегия“ (за тях си!) включва именно това, което според Леа Коен е „антисемитизъм“…

Разбира се, аз не очаквам Леа Коен да проумее цялата реципрочност на ситуацията, в която се намира светът. Тя, както и много други евреи по света, изглежда е способна само на една гледна точка: своята собствена.

Впрочем, достатъчно показателно за изкривения поглед на Леа Коен е нейната характеристика за това какво е държавата Израел – за нея това е „единствена световна територия, свободна от антисемитизъм“… Т. е. за Леа Коен (а може би и за други „български“ евреи като нея) всичко в света се върти само около това: къде има и къде няма „антисемитизъм“…

А цялата абсурдност на тази и на други хипер-реакции израелски по повод на поемата на Гюнтер Грас става ясна от този прост факт: самата поема на Грас реално е насочена НЕ срещу държавата Израел – а срещу собствената му държава (и по-конкретно: срещу решението Германия да предостави на Израел една подводница).

- 16-05-2012|Златко

Иване, не за пръв път, като се заплеснеш в собственото си красноречие, току пропускаш момента, в който приказките ти престават да бъдат просто спорни, а преминават в сферата на солидно патологичното, да не кажа анти-законовото (в много страни от Европа твърдението, че „антисемитизмът е … здравословно човешко чувство“ биха ти навлекли солидни неприятности – и фактът, че това не се случва в България, е само един от хилядите изрази на тотална обърканост, липса на ценности и законовост в днешното ѝ състояние). Аз ги търпя просто защото с времето стигнах до извода, че и те като повечето български неща са изпускане на пара, на насъбран гняв срещу всичко и всички… което в никакъв случай не ги прави по-малко опасни, между другото. Странно до каква степен човек е в състояние да потиска собствения си разум, наистина. Да се твърди, след цялата позната ни най-нова европейска история, че няма разлика между антисемитизма и, примерно, гнева срещу комшийското прасе, което пак ти е изровило картофите, е същото като да се каже, че няма разлика между един нормален стол и електрическия. И всичко това е израз именно на тоталната откъснатост на това общество, тази страна (или поне части от нея) от целия нормален, развит, цивилизован свят. Бедна, невежа, нещастна България!

- 16-05-2012|Иван Рангелов

Златко, специално тази Леа Коен ме заинтригува да ѝ видя какви са нейните представи за „антисемитизъм“…

И знаеш ли на какво попаднах? Показаха ми какви ги е писала във Фейсбук (защото ти си пуснал тук някои от нейните реплики, но други си спестил.)

Та значи, според нея, оказва се, „антисемитизъм“ е и това: употребата на израз от типа „еврейски маниер“!?!?

Значи, ако кажеш, че нещо е по „еврейски маниер“, и това вече е „антисемитизъм“, ти си „антисемит“ – според въпросната Леа Коен!

(И тая жена е била дипломат, боже! Български дипломат е била, боже???)

А според един друг пък умник там, пак във Фейсбук, „антисемитизъм“ били и … „лошите погледи“ и „вицовете“!?!? (Това са „възгледите“ на някакъв Veni Markovski, и той се е изказал там).

И какво сега: аз вече не трябва и да си помислям да погледна към някои евреин – щото, нали, ако погледът ми се окаже „лош“ …

И всичко това се води „антисемитизъм“, Златко…

Или пък въпроза за вицовете… Ами вицове има за ВСИЧКИ народи (а ако за някой народ няма виц, то този факт сам по себе си е достатъчен виц).

Изобщо, добре че поне Даниела Горчева е заела там, във Фейсбук, една достойна позиция: „всеки има право да каже това, което иска да каже“, „защото съм чувствителна към всяка автоцензура и цензура като начало на всяко мракобесие.“

- 16-05-2012|Златко

Иване, колкото и странно да ти прозвучи, действително на Запад обичайните в България изрази като „циганска работа“ (или дори „българска работа“) се смятат за недопустими групови квалификации. Проблемът с човешкото достойнство и зачитането му, Иване, се състои в това, че то винаги е нещо конкретно – тоест, че както признаването, така и отричането му са неща, които са допустими и доказуеми единствено на ниво индивид, но не и на ниво група. И това не са просто политически коректни приказки, а достигнато с доста кръв заключение – така поне мислят хората, които, за разлика от нас българите, са минали през реалните ужаси на Втората световна. Което означава – и на Холокоста. Нашата с теб родина, Иване, бидейки подмината от повечето световни катаклизми от последните сто години (последната голяма катастрофа в историята ни е от 1918, както всички знаем), си е останала до голяма степен неучена и в това най-жестоко от всички човешки училища – реалното страдание. И като всяко неучено място живее с увереността, че ЗНАЕ и без да е минала през училището. Това според мен е причината за приказките твои, а и не само, Иване – никой от нас не е изгубил половината или цялото си семейство в нечии погроми, никой не е бил преследван по начина, по който са били преследвани реалните жертви на европейската лудост (дори и българският комунизъм си остана може би най-мекият в Европа – да благодарим на Господа и сравнително беззъбия си национален характер, поне в случая). Така че, Иване, следващият път, когато отново се засилиш да съдиш за някоя група (освен ако е твоята собствена), то първо се замисли и се опитай да видиш дали зад съжденията ти не се крие пак оная дребничка и беззъба българска хидра, невежеството и незнанието…

Дано да не съм те обидил напразно, Иване…

- 16-05-2012|Иван Рангелов

Не си ме обидил напразно, Златко – по простата причина, че не си ме обидил изобщо. Вече съм решил да не се обиждам. Няма смисъл. И съветвам и другите хора, независимо от етническата си, политическата си и друга принадлежност, също да не скачат непременно да се обиждат – глупаво е. Глупаво е да се чувстваме обидени от някакви си думи.

Много ми хареса това твое изречение по-горе:“Странно до каква степен човек е в състояние да потиска собствения си разум, наистина.“

С пълно основание мога аз да го повторя – по отношение на Лея Коен и Вени Марковски, например. И по отношение на всеки друг, който по един или друг повод повтаря подобни на техните разсъждения.

Защото това тяхното наистина е просто едно отклонение от здравия разум.

Не можеш да очакваш, че езикът и думите, които хората употребяват, ще се развива по някакви измислени от тебе закони – това няма как да стане. Езикът се развива по собствени закони. Ако в даден език е възникнало устойчивото словосъчетание „циганска работа“ (както и „българска работа“), то значи си има причина за това. Обективна причина. Устойчивото словосъчетание „циганска работа“ е възникнало не защото някой е решил нарочно точно по този начин да тормози циганите…

Аз нямам нищо против: нека всеки народ (и еврейския, и всеки друг) да преживява и оформя (художествено, законово) своите си трагедии по какъвто начин той прецени – това е негово право – но същевременно никой не бива да бъде лишаван от друго важно право: правото той да преценява другите така, както той сам сметне за добре.

На това, последното, се крепи цялата човешка цивилизация. Ако това загубим, все едно че нямаме цивилизация.

Според теб „на Запад обичайните в България изрази като „циганска работа“ (или дори „българска работа“) се смятат за недопустими групови квалификации.“

(А какво да кажем за термина „Балканизация“ – той от Балканите ли дойде, или от „Запад“? Такъв термин „групова квалификация“ ли е, или според тебе сигурно не е?)

При всички случаи това (неприемането на изрази от типа на „циганска работа“ и „българска работа“), дори и да е практика днес „на Запад“, е неудържимо (в смисъл: няма да издържи, нефелно е). Това няма как да продължава и занапред, няма как да издържи на напора на самия живот. Не може, когато светът ври и кипи, ти да се хващаш за някакви думички и да настояваш, че думите са по-важни от действията, че думите са по-важни от събитията, от случващото се в реалността…

А реалността е, че (може би и поради „сравнително беззъбия ни национален характер“, за който споменаваш), ние като народ може и да употребяваме разни „неприятни“ думички, но на практика не сме сторили нищо от всички онези други, съвсем реални неприятности, които някои от останалите народи са си причинявали, а понякога и продължават да си причиняват, едни на други.

И това е най-голямата поука, която другите би трябвало да извлекат от нашата история (не случайно ние имаме поговорка „дума дупка не прави“): че думите може да са лоши – но не думите са най-лошото.

- 16-05-2012|Златко

Вярвам, че си прочел (според мен великолепния) текст Защо словото на омразата не бива да бъде забранявано, на който тук почти никой не обърна внимание, защото, такава ми е публиката, какво да правя, хората са прекалено заети с това да се карат по въпроса дали България е достигнала дъното или има още да дълбае. Там, както виждаш, твоята теза е защитена надълго и нашироко – словото на омразата не бива да бъде забранявано, наистина, защото инак то заплашва да се превърне в действие на омразата, а там вече шегички няма. Така че, Иване, в случая аз съм съгласен с тебе. Но означава ли това, че всички ние сме само и единствено пасивни наследници на някакви обществени умонагласи и предразсъдъци, че не разполагаме с никакви възможности да прозираме тяхната историческа обремененост и ограниченост, че нямаме възможност да се изправим, ако и с пъшкане, и да кажем на тълпата (в себе си): „Е, няма да стане. Тоя път няма да стане. Тоя път омразата ще трябва да си намери други жертви.“

Какво мислиш за всичко това, Иване?

- 17-05-2012|Майя Маркова – към Иван

Иване, нямаш ли чувството, че последните ти коментари тук са обида за интелекта?

Преди всичко твоя интелект, разбира се;-).

- 17-05-2012|Иван Рангелов

Майя Маркова, ако имаш да казваш нещо по същество, казвай. Вижда се обаче, че ти просто нямаш какво да кажеш по същество. Нито се опитваш да мислиш, нито си в състояние да възприемеш идеите на хора, които все пак са мислели по тези въпроси и имат какво да кажат.

А иначе поздравявам Златко, че все пак, въпреки всичко, е стигнал и той до правилния извод, че „словото на омразата не бива да бъде забранявано“.

Това за мен е въпрос на здрав разум, аз не се нуждая от ничия статия, за да стигна до този толкова разумен извод. Но, разбира се, за тези, които все още изпитват някакви колебания по този въпрос, ще е от полза да прочетат посочената от Златко статия.

Другият въпрос, който Златко поставя (трябва ли да бъдем „само и единствено пасивни наследници на някакви обществени умонагласи и предразсъдъци“) – е важен. Но и тук е необходима една здравословна умереност: промени може да се станат и ще станат – но това не става с „форсиране“ на нещата.

(Виждаме сега какво става в ЕС, след като преди време беше голям напън да се въвежда „евро“ и да се гради „еврозона“, че и да се разширява… И сега какво? Май ще трябва да се върви не към „разширяване“, а по-скоро към „свиване“ – това е резултатът от неразумността.)

Общо взето, първо трябва да се научим правилно да разбираме човешката природа и начина на функциониране на обществото – и едва след това, само когато сме вече много, ама наистина много сигурни че разбираме и знаем какво правим, може и да се пристъпи към някакви по-съществени промени.

- 19-05-2012|павел Ангелов-Пулиев – Антисемитизъм

Хайде и аз да се намеся в спора между Златко и Иван какво представлява АНТИСЕМИТИЗМА и има ли той почва у нас. Антисемитизма е възникнал още от средните векове- изгонването на евреите от Испания, папската и католическа неприязън, антиеврейските погроми в различни страни през 19 век та чак до холокоста в Германия. Причините? Не може да не се признае, че еврейският народ притежава някакви ПО-ОСОБЕНИ качества, които предизвикват подобно отношение. Те го поставят почти във всички държави в света на челните места във управлението, във търговията, във изкуствата, във икономиката и банкерството и др. п. Няма да ги намерите в селското стопанство, в занаятите, сред работниците. За тези качества може само да им се завижда! Но те просто често предизвикват и завист, и омраза у обикновения, некултурен индивид. Дори Шекспир не може да отмине това чувство. Това е част от обяснението. Втората част засяга други качества но еврейството: способноста им да се нагаждат към обстановката, да намират изгодата във всяко мероприятие дори с известно притъпяване на съвеста. Това са качества, намиращи се в ЕВРЕЙСКИЯ ГЕН, както други се намират в циганския, в балканския, в европейския ген и т. н. Не може да се отрече че в изразите:“Българска работа“, „полски мързел“, „френса лиготия“, „германска точност“ и др. п. не се крият характерни особености, биологично обусловени, на съответните народности. Изключенията са многобройни, но те само оправдават правилата. Оттук нататък, с развитието на принципа на държавноста от двадесетия век насам, се разкриха и други неподозирани качества на еврейския народ: патриотизъм, героизъм, твърдост, както и някои безусловно вредни за международните отношения черти: неотстъпчивост, отмъстителност, възгордяване и др. п. Известно е, че те закупиха арабската земя и построиха своя държава, но съвършено недопустимо е да не признават правото на аборигените да съжителстват с тях и да ги ограничават всячески. Разбира се, те категорично отричат подобно твърдение, но фактите не са такива, каквито ги представят. И отговорът на арабите е напълно логичен: не ги щем!

Считам, че еврейските глашатаи претендират, заради своите страдания по време на втората световна война, съвсем неоправдано да не се позволява на никой друг да оспорва тяхните оценки по всеки аспект на световната политика, наричайки го проява на АНТИСЕМИТИЗЪМ. Това е самозабрава, неоправдана отмъстителност и тесногръдие. Забрана за посещение на Г. Грас! Какво безкултурие. И целия шум около неговото стихотворение /което, за жалост, няма къде да се прочете/е една истерия на шовинизъм.

Драги израелци, нима искате да скарате целия свят заради вашата неотстъпчивост?

- 19-05-2012|Златко

При цялото уважение към възрастта ви, господин Пулиев: „еврейски ген“, „цигански ген“, „балкански ген“, „европейски ген“… Сега остава само „махленски ген“ да включим, та да закръглим картинката окончателно.

- 21-05-2012|Майя Маркова – re: Антисемитизъм
павел Ангелов-Пулиев писа:

Известно е, че те закупиха арабската земя и построиха своя държава, но съвършено недопустимо е да не признават правото на аборигените да съжителстват с тях и да ги ограничават всячески. Разбира се, те категорично отричат подобно твърдение, но фактите не са такива, каквито ги представят. И отговорът на арабите е напълно логичен: не ги щем!

Евреите признават правото на „аборигените“ да съжителстват с тях. В Израел има голямо арабско малцинство. Всяка година обучавам представители на това малцинство. Точно обратното е с арабите, които след основаването на Израел етнически прочистиха вековните си еврейски малцинства и прогониха оцелелите в Израел, без обаче да признават правото на Израел да съществува. Затова, когато се отказа от Газа, Израел си прибра заселниците – до един.

Арабите не били искали евреите? И какво да направим по въпроса? И когато арабски имигранти се заселват в Европа, те питат ли местното население дали са желани? Вие, ако мислите за емиграция, ще Ви пука ли дали кореняците Ви искат? И изобщо как ще изглежда светът, хората решат да прочистват всеки, който не им се нрави?

- 30-05-2012|павел Ангелов-Пулиев

Драги г-н Енев, ако трябва и „махленски ген“ ще включим в дискусията. Отричате ли изобщо наследственоста?! Или особеностите на различните раси? Това е биология, не е социология, нито политология- а най-малко антисемитизъм.

- 28-02-2014|Ясен – Прогимназия

Моля да бъда извинен за детинските примери, но в момента преподавам на 11-12 годишни деца. Те много обичат ситуационни игри (и съответните въпроси).

Ето ви ситуации (адаптирани за възрастни) и въпроси по темата:

Сит. 1) Някой застрелва брат ви пред очите Ви.

Степента на омразата ви към него ще се повлияе ли и ако да, в каква именно степен ако:

а) е чернокож адвокат

б) бял свещеник

в) учител евреин

г) азиатец хомосексуалист

Сит. 2) Разхождате се покрай бурна река. Подхлъзвате се и падате във водата. Давите се.

От брега няколко души ви подават клон, за който да се хванете.

а) Пълен чернокож скитник

б) Висок красив мъж с розова риза и зелен панталон на раета

в) Дребна и не особено красива японка

г) Белобрад ортодоксален евреин.

Вашата реакция:

а) избирате един от четиримата

б) предпочитате да се удавите

в) хващате се за първия протегнат спасителен клон без да мислите.

Можете и сами да си продължите играта нататък.

Тоалетната муза

Автор: Чарлз Симич

Ако вие сте като мен, то сигурно винаги имате нещо за четене в тоалетната. Няма значение какво. Един репортер ми разказа как веднъж прекарал нощта в дома на един от експрезидентите. Изпитвал отчаяна потребност да прочете нещо и затърсил навсякъде книга или списание, но за свое удивление, където и да отидел в огромната къща на брега на океана, не успял да открие нищо за четене, нито дори някое меню за поръчка от китайски ресторант или пък брошура за публична разпродажба в местната църква. Но напоследък, както разбирам, вече се правят опити да се оправи и това. Една антология със заглавие Читанка на чичо Джон за в тоалетната вече може да се намери навсякъде и е описана на сайта на Амазон със следните думи:

Най-после… Ето я… Книгата, която сте очаквали! Няма да има повече неистово търсене на онази перфектна статия в последния момент. Нито пък агонизиращ избор между леко четиво и сериозни неща. Това малко томче съдържа всичко: развлечение, хумор, образование, всякакви факти, наука, история, попкултура… и много други! А текстовете дори са разпределени по дължина – можете да прекарате една минута с кртките, да се отпуснете с текстове с нормална дължина или да се почувствате истински удобно с дългите текстове.

Дали някога е имало допитване, проведено сред хората, които се заключват в тоалетната, опитващо да изясни как те прекарват времето там? Дали четат, пушат, говорят си сами, размислят, молят се или просто гледат в празното? И ако не, то как така? Всички онези лампи, които светят през нощта в тоалетните из големи и малки градове все трябва да говорят за това, че някой там вътре върши нещо повече от това да се подчинява на зова на природата. Съпруги, бягащи от хъркащите си съпрузи; съпрузи, държани будни от скърцащите със зъби съпруги или просто хора, страдащи от безсъние – всички те търсят убежище, някое тихо място, където да четат и размишляват. При цялото наблюдение, на което всеки американец е подложен от страна на десетки държавни и безброй частни фирми, самият аз не бих се учудил, ако те вече разкъсват булото на тайнствеността пред тези среднощни дейности и наблюдават отблизо онзи зъболекар от Маями, фермера от Айова, танцьорката от Вегас и хиляди други хора из цялата страна, за да определят нивото на заплаха, което те и други тоалетни читатели може би представляват за нашата страна – за да могат да се предприемат съответните законодателни действия, щом само откритията им бъдат направени публични.

Дали нашите отци-основатели са четели, докато са седели по цукалата си? В моето детство в Сърбия, когато дворните клозети бяха нещо обичайно на село, а тоалетната хартия беше разглеждана от обикновените хора като декадентен лукс, купчината стари вестници, които държахме там, предлагаха не само необходимия заместител, но също и подкупващ материал за четене, което допълваше образованието ми и ме забавляваше. У нас беше нещо обичайно – а вероятно в някои домове все още е – да се изпрати някой да почука на вратата на тоалетната, ако някое дете или възрастен внезапно се изгуби и не може да бъде открит/о никъде. Всички имахме по един или повече членове на семействата, които прекарваха необичайно дълги времена върху гърнето или пък легнали във ваната, задълбочени в четене на списания или романи, докато пред вратата се образува малка опашка – всеки от нас горящ от нетърпение да се облекчи или просто да разбере какво точно е чел последният, с неговия виновен изглед.

Като гост в домовете на чужди хора съм откривал тоалетни библиотеки, които ме смайваха с обема и интелектуалните си претенции. Никога не ми ставаше ясно дали диалозите на Платон в оригиналния старогръцки език, заедно с Комунистическия манифест на Маркс и последния роман на Томас Пинчън бяха там, за да впечатляват посетителя или – както в случая с друг един момък, който имаше цял куп президентски мемоари, стигащи назад чак до Рейгън – за да го накарат да се засмее. Не мога да кажа, че съм откривал чак толкова много поезия из тоалетните, дори и в домовете на поети, макар и да съм намирал не една антология. Дали четенето на монолозите на Хамлет или Ода за славея на Джон Кийтс би било неподходящо в такава обстановка? Не знам. Чувал съм за хора, които четат в тоалетната Библията – което е малко шокиращо дори и за невярващ човек като мен. Но дори още по-отблъскващо от това беше откриването – в тоалетната на един известен колекционер – на картина, представяща Мадоната с младенеца, идеща или от някой много компетентен имитатор, или, не дай Боже!, от самия Майстор.

Що се отнася до собствените ми читателски предпочитания, аз клоня към справочници от типа на Филмовия справочник на Халиуел, Книгата на рекордите на Гинес, Речник по философия или Алманах на фермера. Но в спешни случаи бих чел дори и за това, че Кайра Седжуик и Кевин Бейкън са далечни роднини и дали Ема Стоун би предпочела да целуне Райън Гослинг или Андрю Гарфийлд, на страниците на списание People. Веднъж, по време на нещо, което ми се стори най-скучното вечерно парти на света, ми хрумна, че едно по-продължително посещение до клозета би могло да облекчи скуката ми. Но когато попаднах там и открих една от тези модерни тоалетни с размерите на Гранд Сентръл Стейшън, не открих нищо за четене с изключение на някакви страници с инструкции за ползване (в миниатюрен шрифт) вътре в кутия от сироп за кашлица, които изследвах най-подробно, без никакво бързане да се върна обратно при домакините и техните гости. Разбира се, ако няма нищо за четене, човек винаги може да прекара времето, умувайки дали да купи компаньон за самотната златна рибка в аквариума вкъщи, или размишлявайки върху въпроса дали вселената е крайна или безкрайна. Шегата настрана, аз съм убеден, че в тоалетните винаги се е извършвало много сериозно мислене, и че за човечеството е непоправима загуба това, че имената и идеите на тези философи не са известни.

Без съмнение Паскал е прав когато казва, че повечето злини в живота идват от „неспособността на човека да седи кротко в някое помещение“. С подпухнали очи и облечен в старичък халат, дядото се промъква покрай внучката и сина си, изпускайки една въздишка, тъй като и двамата са прекалено заети с екраните на телефоните си, за да могат да го забележат. Той знае, че историята е против него; че той принадлежи към вид, който може би е осъден на изчезване – онзи, който има нужда от печатни материали – осъден на бъдеще в музея на Смитсониън, където едно копие на такъв като него седи със смъкнати панталони върху гърнето, четейки вестник, докато удивените посетители преминават покрай него, част от тях любопитно навеждайки се, за да прочетат краткото описание на навиците за четене, присъщи на предците им. От друга страна, старият човек може и да греши и технологиите на бъдещето може би с радост ще се обърнат към тази човешка потребност, предоставяйки ново поколение от електронни четци и Айфони, предназначени специално за ползване в (обществени) тоалетни и други подобни места с неудобна репутация.

Източник

Чарлз Симич (род. 1938) е сръбско-американски поет, петнадесети лауреат на най-високата поетическа награда на САЩ, United States Poet Laureate.

Коментари (2)

- 24-04-2012|Златко

Странно как функционира паметта. Тази тъй остроумна възхвала на четенето ме върна обратно към един от по-смешните спомени от детството ми, в който майка ми – доста притеснителна и чувствителна жена – пита любезно в магазина, където работи, стария бай Деню (наречен „облаку“ заради огромните си вити вежди – и натоварен с няколко рула тоалетна хартия), „Какво си си купил, бай Деньо?“ А той ѝ отвръща най-свойски и без сянка от смущение, на дълбок преславски диалект: „Ъм книга за дупи си купиу, дъ видя и аз къкой туй.“ Майка ми последователно поруменя, порозовя и почервеня, а вечерта премина в лудешки смях из къщи, когато прелюбопитната история беше преразказана поне десет пъти…

Дали милият бай Деню също е четял стари вестници, пъшкайки под натиска на природата и годините?

- 24-04-2012|Златко Ангелов

Прекрасно! Комично! Истински свежо чувство за смешното в живота. Понякога точно такива четива ти казват много повече от всякакви статистики и сериозни анализи за това какви сме ние хората. Колко универсални сме--тук адаша просто невероятно точно е попаднал с анекдота си за бай Деньо от Преслав. Вярно, че тук няма какво да отречем, нито с кого да се заядем, и затова коментариите на нашего брата българина ще са или липсващи, или пестеливи.

Към темата за тоалените читални бих добавил един олфекторен коментар. Питам се защо аз например не съм пристрастен към четене на тези места, дори след като живея в страни, където баните ведно с клозетната чиния приличат, ако не на Сентръл Стейшън, то поне на будоара на Мария Антоанета. И моят отговор е: миризмата. Откак се помня, нямало е клозет в цяла България, където миризмата да е била поносима, да не говорим за привлекателна. Не смея да обобщавам, но може би това е и една от причините българите да не обичат да четат толкова много колкото другите народи, които са добавяли към времето си за четене и престоите си в онова прелестно парфюмирано място, което у нас е наречено с противно миришещата дума нужник -- с нарочно изпуснато Д.

Впрочем, да се похваля. Прескачайки периода на четене на книги в тоалетните и несъмнено изпреварвайки очакваните нови технологии за тоалетно просвещение, аз вече си нося ай-пада (таблета) в банята, за да чета или някой роман от неговия четец, или последните новини по програмата Флип. Препоръчвам го на всички, които имат приятно одорирано отходно място.

Номенклатурната държава

Автор: Веселин Кандимиров

Съветската империя като държава на номенклатурата е описана като че ли най-пълно от Милован Джилас. Неговото интересно, макар и марксистко по дух, изследване на системата отвътре определя номенклатурата като нова, невиждана дотогава в историята класа, притежаваща цялата власт и собственост в държавата. Погледът отвън дава повече възможности, включително и възможността да установим, че това явление не е уникално.

Едно интересно историческо изследване (E. Радушев, Османската управленска номенклатура през 16-18 век, сп. Историческо бъдеще 1999/1-2) установява, че Османската държава в най-добрите си години също е била типична номенклатурна държава. Такава, изглежда, е и съществувалата още по-дълго държава на мамелюците в Египет. Възможно е да бъдат идентифицирани и други държави от този тип.

Това налага да определим какво разбираме под номенклатура. Терминът е взет от съветската практика и означава просто „списък“ – в случая списък на хора, на които е разрешено да заемат определени длъжности. Това, очевидно, е особено управляващо малцинство в държави с авторитарно управление. Особеността се състои в това, че докато обикновените управляващи малцинства в подобни държави са такива поради някое ясно свое качество – произход (при аристокрацията), богатство (при олигархията), образованост (при китайското държавно чиновничество), зад номенклатурата сякаш не стои нищо. Тя се ражда от нищото и изчезва пак там, когато се лиши от власт.

Липсата на минало е именно качеството на номенклатурата, което я прави специфична и ценна при определени обстоятелства. То гарантира отсъствието (или поне минимума) на обвързаност с нещо друго, освен интересите на системата. Това определение обяснява и смисъла от съществуването на този вид управляващо малцинство: то има висок коефициент на полезно действие и е изключително ефективно при постигане на някои цели, например, целите на експанзионистичната държава. Като допълнително условие за появата на номенклатурен тип управление, изглежда, е невъзможността тази експанзия да се поддържа по друг начин, например чрез културно или икономическо превъзходство.

Османският и съветският тип номенклатура показват удивително сходство. Втората определено не е ползвала опита на първата и това говори, че сме изправени пред нещо повторяемо при определени условия. Интересно би било да направим едно сравнително изследване на двете системи.

Преди всичко те си приличат по своята функция – и двете притежават цялата власт и собственост, която си заслужава да бъде притежавана в страната.

Най-голямото различие е в начина, по който се става член на номенклатурата. След сравнително кратък период, в който тя се набира от военнопленници, османската система открива почти съвършеното решение – тя се попълва с момчета от християнското население на империята, събирани по силата на специален данък – т. н.“девширме“ или още „кръвен данък“. Това не е израз на жестокост към покореното население, нито милост към собственото. В случая се търси възможно най-голямата културна отдалеченост. Откъснатото от семейството си момче, така нареченото „аджеми оглан“, т. е., „необучено момче“, на възраст, когато вече може да се грижи за себе си, но все още не е оформено като личност, е разделено от миналото си не просто с културна, а с екзистенциална пропаст. Липсата на връзки с друго, освен със системата го прави нещо като „табула раса“, „изолиран човешки атом“, идеален суров материал, от който може да се извае почти всичко. Една част от тези роби на султана отива във войската, т. н. „йени чери“ или „нова войска“, а друга – като прислуга в двореца. До края на живота си тези хора са роби на султана, но това им положение се компенсира с друго: те са контингетът, от който се черпят кадри за управляващата номенклатура, пред тях е открита възможността за кариера в управлението, включително до длъжността велик везир – втората след султана длъжност в държавата. Докато останалото население – както мюсюлманите, така и раята – по принцип са лишени от тази възможност. Добрият ефект за държавата е в това, че тази кариера зависи само от личните качества на индивида – трудно е толерирането на неспособните и посредствените поради произход или богатство.

Ще илюстрираме възможностите, които е давала принадлежността към еничарския корпус с един пример: между еничарските офицери е била разпространена практиката, наречена „балта асмак“ („окачване на брадва“) – нещо като официална форма на изнудване. Офицерът е можел да влезе във всяка новострояща се сграда и да окачи брадвата си на някоя греда. В този момент всички работници се разбягвали и работата спирала. Офицерът откачал брадвата си, и така разрешавал да продължи строежа, чак след като получи от собственика определена сума.

При съветската система номенклатурата се попълва на доброволен принцип. Това съвсем не означава, че всеки може да бъде неин член. За да стане такъв, кандидатът трябва да отговаря на същото условие като гореописаното – да се откаже от собствената си култура и произход и да приеме нормите на системата. Обикновено наричаме човекът без собствени корени и култура лумпен. Именно лумпенизацията е процесът, който при съветската система осигурява резултатите, постигнати при османската чрез кръвния данък.

Това поставя особено важния въпрос за произхода. При османската практика, както видяхме, е строго регламентиран източникът на девширмето – основно европейските, населени с християни, области на империята. Султан Сюлейман I, например, специално забранява в събираните попълнения да попадат руси, перси, цигани и турци. Незначителна част от османската номенклатура се набира и от авантюристи и дезертьори от западноевропейските страни – това също са хора, скъсали по някакъв начин с миналото си. Съветското изискване към номенклатурата е за „пролетарски произход“. Това не е само проява на догматизъм. Очевидно е, че колкото по-малко собствена култура притежава кандидатът, толкова е по-подходящ за целта. Произходът от градската или селска беднота е най-добрата гаранция, че процеса на лумпенизиране (ако той вече не се е състоял) ще бъде успешен.

Пълната зависимост от системата е едната от причините за високата ефективност на номенклатурната класа. Тази зависимост се поддържа през целия им живот. На султанските еничари е забранено да се женят, поне официално. Те могат да трупат огромни богатства и влияние, но не могат да ги предават на своите наследници. На съветските номенклатурчици официално е разрешено да се женят и да поддържат семейство, но то не е част от системата. Съветските водачи, дори самият вожд, никога не се появяват на официални места със съпругите си, дори понякога те не са известни. Това не е просто културна особеност, а подчертаване на принципа, че никое семейно обстоятелство не може да има предимство или дори равнопоставеност пред задълженията от номенклатурен характер. Номенклатурчиците могат да трупат огромни богатства и влияние, но не могат да ти предават в наследство.

И, разбира се, и в двата случая тези богатства и влияние могат да бъдат отнети с една дума на султана или вожда.

Друга причина за високата ефективност на системата е, че кариерата на номенклатурчика зависи в най-голяма степен от личните му качества. Всички новопостъпили имат равен старт. От тяхното усърдие и качества зависи дали ще останат прости войници и служители, или ще станат везири или членове на политбюро.

Но тази ефективност има и своята обратна страна. Като всяка система, бедна на спонтанен ред, и тя изисква много енергия за преодоляване на вътрешното съпротивление на номенклатурата. Както всички хора, членовете ѝ имат свои лични интереси и те понякога влизат в противоречие с интересите на техния господар – султан или вожд. В интерес на номенклатурата е тя да добие възможност да запазва своите придобивки пожизнено и да ги оставя в наследство. Един руски изследовател сравнява съветската номенклатура с хоросанов разтвор: вождът трябва непрекъснато да я разбърква и преобръща, защото, оставена в покой, тя бързо ще се втвърди. Това е смисълът на постоянните кадрови промени и периодични чистки, които Сталин извършва в апарата. (Подобни процеси протичат и при османската номенклатура – малцина велики везири умират от собствената си смърт.) И въпреки това, към края на управлението си той, изглежда, губи битката с него. На последния, 19 конгрес на партията, свикан против волята му, Сталин е изолиран от властта от собственото си Политбюро и даже е лишен от титлата „генерален секретар“. Разбира се, това далеч не е краят му. Четиринадесет години по-късно, след провала на „големия скок“ Мао попада в същото положение – бламиран е от Китайското политбюро и дори е принуден да си направи самокритика – което на практика означава отказ от божествения си произход. Отговорът на Мао е известен – той се обръща към долните слоеве на номенклатурата и ги използува срещу горните. Това е т. н. „културна революция“, която помита всичките му врагове и той възстановява властта си.

Можем само да гадаем какъв би бил изхода от последната битка на Сталин с номенклатурата, защото няколко месеца след конгреса той внезапно умира. Твърденията на някои автори (А. Авторханов, В. Суворов), че смъртта му не е естествена, а предизвикана, звучат правдоподобно. Следват неуспешните опити на неговия наследник Хрушчов да бъде овладяна номенклатурата, докато накрая тя надделява и налага безличния свой представител Брежнев за вожд. Така тя поема цялата власт в ръцете си, в резултат на което се вкаменява и краят на империята е само въпрос на време.

Как да обясним факта, че османската номенклатурна система е ефективна в продължение на три века – от времето на Мехмед Завоевателя до средата на 18 век, докато съветската служи изправно само на един султан, и то не докрай? Може би обяснението се крие в начина на попълването ѝ с нови кадри. Както посочихме, попълнението на османската номенклатура е принудително, докато на съветската е доброволно. В началото тя се състои от дейците на революцията, но скоро нуждата от кадри се увеличава. Ето как описва тяхното генериране троцкистът и историк на Коминтерна Пиер Бруйе:

„Идеалният модел (за номенклатурчик – б. а.) е човек, който никога не е имал – или само за кратко време – професия, който не е учил и гълта със страст или ревност всичко това, което партията му предлага като духовна храна, и накрая – човек, който сантиментално, интелектуално, материално зависи изцяло от партията. Накратко – човек около тридесет годишен, от поколението, което е било очаровано от революцията по време на своето юношество, когато емоциите са незабравими, което известно време е работило, после е било организатор в комсомола и там се е понаучило да командува, и накрая е преминало курс от комунистическите науки…“ (P. Broue, Histoire de l’Internationale communiste 1919-1943, P. 1997)

Очевидно е, че този тип хора бързо се изчерпва с отдалечаването от времето на „революцията“. Изискването за „пролетарски произход“ също върши добра работа в началото, но след едно поколение класите в държавата официално са ликвидирани и всички нея са от такъв произход, т. е., всеки е номинално годен да бъде член на номенклатурата. Случайно или преднамерено, по това време значението на произхода се измества от „осигуряващо ефективност“ към „осигуряващо благонадеждност“. Но кой произход е по-благонадежден от „най-правилния“ такъв – произходът от средите на самата номенклатура? Така долните ѝ етажи, вместо да се заемат от млади, гладни и готови на всичко лумпени, започват да се пълнят със синове и дъщери на номенклатурчици. Това е възможно най-лошото попълнение, което може да ѝ се предложи.

Без да правим генерални изводи, ще посочим, че и в османската система се наблюдават сходни процеси. Когато в началото на 18 век кръвният данък е премахнат, номенклатурата известно време се попълва само от доброволно ислямизирали се християни. След това тя успява да бъде ефективна само още около половин век, когато в нея масово нахлуват представители на местната аристокрация. Това бележи началото на края на империята. Еничарският корпус успява да просъществува още известно време, но е в такава тежест на държавата, че през 1826 г. султан Махмуд II се вижда в чудо и нарежда той да бъде избит до крак.

И все пак, това обяснение е по-скоро следствие, отколкото причина. Същинската причина за бързия провал на съветската номенклатурна държава, изглежда, е в неясно регламентирания механизъм за наследяване на върховната власт. В държавата на султана за това има ясни правила и цяла институция за осигуряване на наследник – харема. В съветската държава Сталин, след като става едноличен владетел, правилно решава първата част от задачата – премахването на всички възможни претенденти за трона, също както всеки султан с поемането на властта избива братята си. Но не решава втората – да осигури свой наследник със същия божествен статут като собствения си. Това дава смелост на номенклатурата да влезе в състезание за властта с него.

Опит да бъде избегнат този недостатък в комунистическата номенклатурна държава наблюдаваме засега само в един случай – в Северна Корея. Там върховната власт успешно беше предадена по наследство на сина на починалия вожд Ким Ир Сен – Ким Чен Ир и след това на внукът му -Ким Чен Ън.

В заключение трябва да кажем, че номенклатурната държава е система, създадена „с пълно безразличие към човешката природа“, безчовечна както към управляваните, така и към управляващите. Всеки служител на султана е негов роб, но и самият султан е син на робиня. А „…в комунистическата система никой не е свободен – даже върховете, даже самия вожд“ (Джилас).

Източник

Веселин Кандимиров е български автор и колумнист, един от редовните сътрудници на вестник „Още инфо“

Коментари (2)

- 19-04-2012|Самолет 005 – … харесва ми!

Интересен анализ на властта. Човек от всичко се отказва, но не и от власт. Показателни са думите на Агрипина – майката на Нерон. Когато и› предричат, че синът и› ще я убие, ако стане император, тя казва – „Да ме убие, но нека стане император!“. Контролът (тоест и властта) е смазващо за индивида (латинският превод на гръцката дума атом)… е смазващо за атома (неделимия на български) физико-биологичен феномен (Matter is lawful).

Върховният контрол е върховно-целесъобразната подредба, която всъщност елиминира нуждата от контрол. Решетката на кристала или в общ смисъл изкристализирането на вселената от царство на излишествата и енергии, намиращи непрекъснато своята ниша, до порядък по пътя на законите или чрез законите – а законите са появяващите се и проявяващите се отношения, което пак е порядък, е давано като пример за върховен покой и липса на необходимост от контрол. Всичко става безкрайно подредено. Вселената ще стане индивид – тоест неделим, тоест атом, или поне кристална решетка със съвършена подредба… Тогава ще изчезне и властта. Твърде религиозно някак си. Тук науката се размива, превръща, трансформира в религия. Не че ми е некомфортно от това, но сливането ми се струва само моментно, а не продължително…:)))

Добре де! Ако математиката е религия, то кой е нейният бог? При хората се разбра, че е Властта. В математиката кой властва? Има ли власт над закономерността? Горният анализ ни казва, че не е открито все още такова нещо (власт над самата власт)… Съгласен съм!

- 19-04-2012|Б. Павлов

Моят скромен въпрос е, защо комунистическата номенклатура в Китай (засега) съумява да избегне капанa на склонността ѝ така естествено да се изражда?

Може би дефиницияta за номенклатура се нуждае от съществено уточнение, свързано с характера на обществените отношения, които тя би трябвало да администрира?

Дали става въпрос за особениte достойнства на конфуцианската традиция за производство на съвършени бюрократи, или, по-общо, за една, универсална идеологическата съвместимост на управляващите глобализираната икономика висши администратори?

И, последно, ако консумеризмът е Религията, тогава кой е нейният бог!? XEBG:)))

1 Понятието „популистки“ очевидно не притежава в САЩ отрицателните конотации, с които е натоварено в Европа. При Фукуяма, предполагам, то трябва да се разбира просто като „отразяващо интересите на възможно най-голям брой хора от населението“. Бел. пр.

2 Естествено, тук авторът има пред вид годините преди началото на сталинската унификация, както става по-ясно и от по-нататъшния развой на текста. Бел. пр.

3 Расово, от чиста порода. Бел. пр.

4 Тоест, отпреди близо 30 години. Бел. пр.

5 По това време Вирджиния Улф е мъртва от 15 години насам. Бел. пр.

6 Изключително съм задължен на колегите и приятелите, които ме насърчаваха и подпомагаха с мнения, съвети и редакционни бележки при написването на този текст. Особена благодарност дължа на Димитър Бечев, Чавдар Маринов, Галина Вълчинова и Виолета Коцева, без чиито намеси студията вероятно щеше да остане само по-далечен проект. Признателен съм и на десетките хора в Пиринско, които се съгласиха да разговаряме, информацията от които е основно градиво в това изследване.

7 Хърцфелд, М. Културната интимност. Социална поетика в националната държава. С., 2007, с. 22.

8 Сред многото определения на микроисторията тук избираме дадената от Джовани Леви дефиниция: „Микроисторията се стреми да не жертва познаването на индивидуалните елементи пред по-широката генерализация и всъщност подчертава индивидуалните съдби и събития. Но в същото време тя се стреми да не отхвърля всички форми на абстракция, тъй като минималните факти и индивидуалните случаи могат да послужат за разкриването на по-общи явления“ – Леви, Дж. Упражнения по микроистория. С., 2008, с. 46.

9 Пак там, с. 102.

10 Тук и по-нататък приемаме въведената през 1954 г от антрополога Кенет Пайк бинарна двойка: емически, т. е. вътрешно присъщи на дадено общество културни особености, така както те се възприемат „отвътре“; и етически, т. е. външни, принадлежащи на хора извън групата. Вторият термин обаче не е производен от „етика“1.

11 Тодоров, Хр. Философията и паметта. Електронна публикация – http://www. nbu. bg/PUBLIC/ IMAGES/File/naukata15. pdf.

12 Пак там, с. 3.

13 Халбвакс, М. Колективната памет. С., 1996, 56-57.

14 Кандо, Ж. Антропология на паметта. С., 2001, с. 65.

15 Нора, П. Места на паметта. От републиката до нацията. Т. 1, С., 2004, 72-86.

16 Пак там, 44-45.

17 Лавабр, Мари-Клер. История на паметта/Социология на паметта. – В: Около Пиер Нора. Съст. И. Знеполски. С., 2004, с. 56.

18 Пак там, с. 79.

19 Асман, Я. Културната памет. С., 2001, 34-37.

20 Леви, ДжЦит. съч., с. 63.

21 Независимо, че авторът предпочита по-наукообразния термин „българи мюсюлмани“ тук и по-нататък в текста ще бъде използвано названието „помаци“ поради идентичностните особености в Западните Родопи и Пирин и поради нежеланието на голямата част от тях да бъдат назовавани „българи“ макар и „мюсюлмани“. Там, където се цитират документите, ще бъдат използвани и официалните евфемистични названия на това население: „българи мохамедани“ както и производното „българомохамедани“, „българите с мохамеданска вяра“, „потомците на насилствено помохамеданчените българи“ „родопските българи“1.

22 Респ. Ибрахим Турчин, чийто разказ е приложен по-нататък.

23 Вж. по-подробно: Груев, М., А. Кальонски. Възродителният процес. Мюсюлманските общности и комунистическият режим. С., 2008, 103-105.

24 Кънчов, В. Пътуване по долините на Струма, Места и Брегалница. – В: Събрани съчинения. Т. I, С., 1970, с. 273.

25 Кънчов, В. Македония – етнография и статистика. Пак там, Т. II, С., 1970, с. 494.

26 Недев, Н. Три държавни преврата или Кимон Георгиев и неговото време. С., 2009, 63-66.

27 Респ. Мария Семерджиева, чийто разказ е приложен по-нататък.

28 Вж. разказите на Ибрахим Кадри и Ахмед Чамур по-нататък.

29 Теренни материали на автора. – Архив на Катедрата по етнология.

30 Кънчов, В. Пътуване по …, с. 273; Македония …, с. 495.

31 ДА – Благоевград, ф. 2Б, оп. 12, а. е. 41, л. 102.

32 Респ. Тодор Печалов, роден през 1916 г в с. Ковачевица, живеещ в с. Корница, с начално образование, земеделец, внук на същия Димитър Печалов.

33 Вж. разказите на Муса Молла, Мария Семерджиева и Ибрахим Турчин по-нататък.

34 Вж. разказа на Мария Влахова.

35 Респ. Тодор Печалов.

36 Хърцфелд, М. Цит. съч., с. 138.

37 Карамихова, М. Писана булка от Галата. – Българска етнография, 5-6, 1993, 150-152.

38 Данните както за Рибново, така и за останалите селища са твърде приблизителни, тъй като преброяването на населението предстои през 2011 година, а числата отпреди десет години отдавна не са актуални.

39 Кънчов, В. Пътуване по …, с. 273; Македония …, с. 495.

40 Вж. интервютата на Ибрахим Кадри, Исмаил Бялк и др. по-нататък.

41 Кънчов, В. Македония …, с. 487; Пътуване по …, с. 273; Македония …, с. 129.

42 Респ. Петра Ангелова, родена през 1927 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с начално

образование, земеделка, – Теренни материали на Цветелина Кирова. – Архив на катедра

„Етнология“.

43 Респ. Димитър Димитров, роден през 1931 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), със средно 0бразование, техник, живеещ в гр. София – Теренни материали на автора. – Архив на катедра „Етнология“.

44 Вж. по-подробно: Джонев, А. Македония в железопътната политика на България (18781918). С., 2008, 398-415.

45 Значителна част от този прираст се дължи на циганското население, съставляващо около 20% от жителите на селото.

46 Нора, П. Цит. съч., с. 79.

47 Респондент от с. Струмешница, Петричко, пожелал анонимност. – Теренни материали на Цветелина Кирова – Архив на катедрата по „Етнология“.

48 Вж. по-подробно разказа на Ибрахим Турчин; също така респондентите Мехмед Буюкли от Брезница, Ахмед Чамур от Корница и др.

49 Респондент Валентина Харизанова, родена през 1952 г в гр. Сандански, със средно образование, магазинер в с. Ново Делчево. – Теренни материали на Роман Димитров – Архив на катедра „Етнология“.

50 Респондент Симеон Иванов, роден през 1927 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с основно образование, земеделец, живеещ в с. Дамяница. – Теренни материали на Цветелина Кирова. – Архив на катедра „Етнология“.

51 Същият.

52 Тюлеков, Д Политическият мит за „македонско малцинство“ в България. Благоевград, 2007, с. 258.

53 Респондент Йордан Василев, роден през 1936 г в с. Дамяница, със средно специално образование, учител – Теренни материали на Георги Захариев – Архив на катедрата „Етнология“.

54 Респондент Иванка Георгиева, роден 1942 г в с. Дамяница, с основно образование, земеделка – Теренни материали на Айсен Асанова – Архив на Катедрата по „Етнология“.

55 Респондент Кирил Костадинов Иванов, роден 1917 г. в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с прогимназиално образование, бивш кмет, земеделец, живеещ в с. Дамяница – Теренни материали на Георги Захариев – Архив на катедрата по „Етнология“.

56 Джордано, Кр. Цит. съч., с. 78.

57 „От чумата, макар че тя върлуваше по цялата земя (…) оцеляха поне толкова хора, колкото и измряха (…), а от този човек не успя да се спаси нито един ромей…“ – Прокопий. Тайната история. С., Нар. култура, 1983, с. 34, прев. Иван Генов. – Б. пр.

58 Което се подчертава още в първите описания на заболяването: „Различните хора я наричат с различни имена“, пише Джовани ди Виго през 1514 г. Както и в по-ранните трактати, писани на латински – на Николо Леоничено от 1497 г. и Хуан Алменар от 1502 г., в този на Ди Виго сифилисът е наречен morbus Gallicus, „френска болест“. (Откъси от този, както и някои други трактати, включително „Сифилис, или Поетична история на френската болест“ (1530) на Джироламо Фракасторо, създател на името, което впоследствие се налага, са включени в: Classic Descriptions of Diseuse, издадени от Ралф Мейджър през 1932 г). От самото начало преобладават моралистичните тълкувания. През 1495 г., т. е. една година след началото на епидемията, със специален едикт на император Максимилиан сифилисът е обявен за Божие наказание за хорските грехове. – Б. а.

59 Прев. Петър Драгоев (Мандзони, Алесандро. Годениците. С., „Нар. култура“, 1977). – Б. пр.

60 Прев. Васил Атанасов (Дефо, Даниел. Дневник на чумавата година, който представлява наблюдения или спомени за най-забележителните събития, както обществени, така и частни, които се случиха в Лондон по време на голямата епидемия в 1665 г. Написа един гражданин, който прекара всичкото време в Лондон. Никога неиздаван досега. С., Нар. култура, 1983). – Б. пр.

61 Прев. Г. Константинов. – Б. пр.

62 Слухът може и да не е изфабрикуван като поредната „дезинформация“ на КГБ, но решаваща роля за разпространението му изиграва тъкмо съветската пропаганда. През октомври 1985 г. „Литературная газета“ публикува статия, в която се твърди, че вирусът на СПИН бил създаден по поръчка на американското правителство като средство за бъдеща бактериологична война в лабораторията във форт Детрик, Мериланд, след което бил разпространен в чужбина от американски служители, използвани като морски свинчета. Цитираният източник е статия в индийския вестник „Пейтриът“. След като е излъчена и на английски от Радио Москва, версията се подхваща от най-различни вестници и списания по целия свят. След една година се появява и на първата страница на лондонския консервативен многотиражен „Сънди Експрес“. („Вирусът-убиец е изкуствено създаден от американски учени по време на лабораторни изследвания с катастрофални последици, пазени под най-строга тайна досега.“) Макар и игнорирана от повечето американски вестници, версията на „Сънди Експрес“ периодически се появява в буквално всички други страни. До лятото на 1987 г. се публикува във вестници в Кения, Перу, Судан, Нигерия, Сенегал и Мексико. Едно от следствията на Горбачовата ера бе, че се появи официално опровержение на обвиненията от двама видни членове на съветската Академия на науките, публикувано в „Известия“ в края на октомври 1987 г. Но тази версия продължава да се цитира от Мексико до Заир и от Австралия до Гърция. – Б. а.

63 Според по-обоснована диагноза, лансирана от светските реформатори, холерата се дължала на лошо хранене и „неизградени навици“. Служителите от Министерството на здравеопазването в Лондон предупреждавали, че за тази болест няма лекарства. Трябвало да се отделя по-голямо внимание на чистия въздух и хигиената, защото „най-добрата профилактика е здравото тяло и трезвият, бистър ум“. (Цит. по: R. J. Morris. Cholera 1832 (1976). – Б. а.

64 Впрочем за първи път се среща в проповед на Джон Уесл и (1703-1791), основателя на методистката църква. – Б. пр.

65 Цит. по: Charles Е. Rosenberg, The Cholera Years: The United States in 1832. 1849, and 1866 (1962). – Б. а.

66 Не толкова отдавна, през 1983 г., историкът Уилям Макнийл, автор на Plagues and Peoples, започва своята рецензия за едно ново историческо изследване на Черната смърт със следното твърдение: „Едно от нещата, които ни разделят от нашите предци и правят съвременния опит абсолютно различен от този на другите епохи, е изчезването на епидемиите като сериозен фактор в човешкия живот.“ („Ню Йорк Ривю ъв Букс“, 21 юли 1983). Европоцентричната нагласа в това и много подобни изявления едва ли се нуждае от доказателства. – Б. а.

67 Превод Светомир Иванчев (Чапек, Карел. Избрани фантанстично-утопични произведения в два тома, Т.2, С., Народна младеж, 1У85).

68 Котън Мадър (1663-1728)-виден бостънски пуритан, свещеник и ректор на Харвардския колеж, свързан между впрочем и с процесите срещу вещици. – Б. пр.

69 С това клише Рейгън потвърждава плашещата реалност на заболяване, засегнало други хора, което контрастира с неговото значително по-оригинално отричане на реалността на собствената му болест. Когато го попитаха как се чувства след направената му операция от рак, той заяви: „Не съм имал рак. Имах нещо в себе си, в което пък имаше рак, и то бе отстранено.“ – Б. а.

70 Причината, поради която ваксината се смята за оптималното средство срещу вирусите, е свързана с онези техни свойства, по които ги определят като „примитивни“. Бактериите имат много метаболични различия с клетките на бозайниците и могат да се възпроизвеждат извън клетките на приютилия ги организъм, което позволява да бъдат открити и специфичните лечебни субстанции. Вирусите са обвързани с клетките на своя „приемник“ и е много по-сложно да се направи разграничение между техните функции и тези на нормалните клетки. Затова и основната стратегия за контрол над вирусните инфекции си остава усъвършенстването на ваксините, които не „атакуват“ директно вирусите (както пеницилинът бактерията), а „парират“ инфекцията с предварително стимулиране на имунната система. – Б. а.

71 По това време върлува грипна инфекция, наречена „испанска болест“. – Б. пр.

72 От друга страна, този отказ да се дават инструкции за практиките, свързани с по-малък риск, подклажда чувството, че не е особено мъжествено да съобразяващ собствения си сексуален живот с неща като безопасност и благоразумие. В представите на Хемингуей („Смърт след пладне“, 1932) „Сифилисът е болестта на средновековните кръстоносци. Смята се, че е донесен в Европа от тях и бил болестта на всички, които не се притесняват кой знае колко от последиците. Той е нещо като трудова злополука, която би трябвало да очаква всеки, който води нередовен полов живот и разчита повече на шанса, отколкото на елементарната профилактика, и е предвидимият край или по-скоро фаза в живота на всички прелюбодейци, които прекалено са се увлекли в заниманието.“ – Б. а.

73 „СПИНът не може да бъде спрян в никоя страна, докато не бъде спрян във всички страни“, декларира оттеглилият се ръководител на Световната здравна организация в Женева Д-р Халфдан Малер на Четвъртата международна конференция за СПИНа (Стокхолм, юни 1988 г.), когато глобалният характер на епидемията беше водеща тема. „Тази епидемия е в световен мащаб и няма да пощади никой континент, заяви френският специалист д-р Вили Розенбаум. Тя не може да бъде овладяна на Запад, докато не бъде преодоляна навсякъде другаде.“ В контраст с реториката за глобалната отговорност, специалитет на международните конференции, е възгледът, който все повече се утвърждава, че СПИНът трябва да се възприема като своеобразен дарвинистки тест за способността на дадено общество да оцелява, което пък вероятно предполага „отписването“ на онези страни, които не могат да се защитят. Д-р Айке Брйгите Хелм, немски специалист, заяви: „Вече може да се види, че в определени части на света СПИНът драстично ще промени структурата на популацията. Особено в Африка и Латинска Америка. Общество, което не е способно по един или друг начин да предотврати разпространението му, има много печални перспективи за бъдещето.“ – Б. а.

74 Всички имена в текста са фиктивни. Бел. пр.

75 Вж. по-подробно статиите за тях в: Bechev, D. Historical Dictionary of the Republic of Macedonia. Lanham (Maryland), 2009. Акцентът върху културния сепаратизъм се отнася преди всичко за школата на филолога Блаже Ристовски. Другата школа – на историка Иван Катарджиев акцентира преди всичко върху политическия сепаратизъм на ВМОРО.

76 Търсенето на корените на македонската етничност през Ранното средновековие е отправна точка при югомакедонските историци. Става дума за повторение на марксистко-ленинско-сталинската схема за народността през Средновековието. В конкретния случай се акцентира върху ролята на славяните плюс остатъци от автохтонното население. Следва нацията през XIX век в резултат на развитието на капиталистическите отношения. Вж. по-подробно: Marinov, Tch. La question macüdonienne de 1944 а nos jours. Communisme et nationalism dans les Balkans. Paris, 2010, 173-181.

77 Гелнър, Ъ. Нации и национализъм. С., 1999, 30-55.

78 Marinov, Tch. Op. cit., 22-34; Bechev, D. Op. cit., p. 111.

79 Смит, А. Националната идентичност. С., 2000, с. 26.

80 Вж. по-подробно при Бечев главите за Т. Павлов, В. Марковски, К. Неделковски и др.

81 Вж. по-подробно: Коминтернът и България (март 1919 – септември 1944 г.). Т. 1. Съст: Л. Ревякина, Л. Стоянов, В. Милачков, Р. Гришина, Н. Лебедева. Архивите говорят № 36, С., 2005; Коминтернът и Македонският въпрос (1917-1946). Т. 1. Съст: Ц. Билярски, И. Бурилкова. Архивите говорят, № 4, С., 1998; Т. 2., С., 1999 и мн. др.

82 Палешутски, К. Югославската комунистическа партия и Македонският въпрос 1919-1945. С., 1985; Мичев, Д. Коминтернът, БКП и Македонският въпрос (20-те – началото на 40те години). – В: България в сферата на съветските интереси. С., 1998, 275-283; Мичев, Д. Коминтернът и политиката на балканските компартии по националния въпрос, 19411944. – В: Националноосвободителното движение на македонските и тракийски българи, 1878-1944. Т. 4, С., 2003, 413-430; Стоянов, Л. Македонизмът – от политическа към държавна доктрина. – В: Българските националноосвободителни движения след Берлинския конгрес 1878 г С., 2000, 70-79; Стоянов, Л. Коминтернът и политиката на балканските компартии по националния въпрос, 1934-1939. – В: Националноосвободителното движение на македонските и тракийски българи, 1878-1944. Т. 4, С., 2003, 322-335 и др.

83 Вж. по-подробно: Добринов, Д. ВМРО (обединена). С., 1986.

84 Тодоровски, З. Идеята за Балканска федерация в политическите програми, меморандуми и декларации на македонските емигрантски и революционни организации след Първата световна война. – В: Конгреси и програмни документи след 1878 година за историята и културата на българските земи под чужда власт. Сборник доклади от международна научна конференция – Кюстендил, 14-15 декември 2007 г Съст. А. Гребенаров, В. Милачков, В. Дебочички С., 2008, с. 169.

85 Михайлов, Ив. Да се спасиш като загинеш (Непубликувани спомени, дневници и материали). Съст. Ц. Билярски. С., 2002, 53-54.

86 Последното е особено видно при мървашките села южно от Неврокоп, където понятието мървак, т. е. рудар, първоначално престава да бъде престижно, към 20-те години вече придобива негативна натовареност, а днес вече е изчезнало.

87 Албум – алманах „Македония“. Съст. редакционен комитет. С., 1931, с. 6, 35-36.

88 Тук се има предвид смисълът на това понятие, влаган при: Алмънд, Г., С. Верба. Гражданската култура. С., 1998.

89 Barth, Fr. (ed.). Ethnic Croups and Boundaries. The Social Organization of Culture Difference. Bergen/Londres, Allen& Unwinn, 1969, p. 9-18.

90 Госийо, Ж. – Ф. Власт и етнос на Балканите. С., 2004, с. 25.

91 Тюлеков, Д Политическият мит за „македонско малцинство“ в България. Благоевград, 2007 и др.

92 Вж. по-подробно тази версия при: Кьосев, Д Борбите на македонския народ за освобождение. С., 1950; Кьосев, Д История на македонското националнореволюционно движение. С., 1954.

93 Роден като Лазар Панев Колишев (1914-2000), той е една от най-емблематичните фигури в изграждането на следвоенна югославска Македония. Дългогодишен министър-председател и лидер на комунистическата партия на Македония, един от най-изявените противници на всякакъв вид сближение с България. След смъртта на Тито за кратко оглавява колективното ръководство на Федерална Югославия.

94 Пиринско дело, 26.12.1948, с. 1.

95 Todorova, M. Ethnicity, Nationalism and the Communist Legacy in Eastern Europe. – East European Politics and Societies, Vol. 7, No. 1, 1997, p. 146.

96 Вж. по-подробно: Монев, К. Македония – моята опора. Без място и година на издаване, вероятно 1991, самиздат.

97 Андерсън, Б. Въобразените общности. С., 199S.

98 Трябва да се има предвид, че и от другата страна на границата – в Струмишко, след 1913 г също има относително плътна колонизация на бежанци от Егейска Македония.

99 Парадоксът е, че този тип фолклор също е сравнително късно явление. Забелязва се силното влияние на западната популярна песен (куплет – припев – куплет), а и на османската градска песенност (кларинетът е често разпространен инструмент в чалгийските групи). Обредните и трудовите песни не се различават особено от тези в другите фолклорни области.

100 Вж. по-подробно: Куркела, В. Създаване на национална музика в посткомунистическите страни: обвързването ù с медиите и нейното дерегулиране. – Български фолкор, 1995, 6, 32-44.

101 Респондент Росица Калинова, родена през 1952 г в с. Дамяница, със средно образование, кранистка, живееща в с. Дамяница. – Теренни материали на Георги Захариев – Архив на катедра „Етнология

102 Джордано, К. Цит. съч., 26-35.

103 Трябва да се отбележи, че този акцент върху античното минало препраща към средата на XIX век, когато възрожденски дейци като Райко Жинзифов, Йордан Хаджиконстантинов Джинот) и най-вече Димитър Македонски лансират идеята за приемственост с древните македонци, макар и от позициите на български патриоти.

104 Андерсън, Б. Цит. съч., с. 26.

105 Хобсбом, Е. Цит. съч., с. 19.

106 Напоследък се увеличава броят на западните антропологични изследвания на т. нар. славофони в Гърция, акцентиращи именно върху полетата на „културната интимност“. На български беше преведена работата на Анастасия Каракасиду „Житни поля, кървави хълмове: преходи към националното в Гръцка Македония, 1870-1970“, С., 2008. Заслужават внимание и някои работи на Jane Cowan, Ricky van Boeschoten и др.

107 Под този разговорен термин постепенно започват да се подразбират всички, които по един или друг начин имат отношение към македонския въпрос. Различията между отделните фракции и крила чрез него постепенно загубват смисъл и се стига до негативна иконичност на понятието.

108 Тюлеков, Д. Обречено родолюбие. ВМРО в Пиринско 1919-1934. Благоевград, 2001, с. 94.

109 Пак там, с. 95.

110 Пак там, с. 127.

111 Пак там.

112 Tröbst, St. Mussolini, Makedonien und die Mgchte, 1922-1930. Die Innere Macedonische Revolutiongre Organisation in der SUdosteuropapolitik des faschistischen Italien. Köln. Wien, 1987, 108-113.

113 Респондент Кирил Костадинов Иванов, роден през 1917 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с основно образование, бивш кмет, земеделец, живее в с. Дамяница – Теренни материали на Ваня Ангелова – Архив на катедра „Етнология

114 Нягулов, Б. Проблемът за власите в България между двете световни войни (политически фактори и аспекти). – Българска етнология, 1995, извънреден брой, 62-64.

115 Архив на автора.

116 Респондент Кирил Запрев, роден през1916 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с начално образование, земеделец, живее в с. Дамяница. – Теренни материали на Мария Сълова, Архив на катедрата „Етнология“.

117 Тюлеков, Д. Цит. съч., 29-3G.

118 Пак там.

119 Теренни материали на автора – Архив на катедра „Етнология“.

120 9S Респондент Божик Георгиев Василев, роден 1919 г в с. Орман чифлик (дн. Дамяница), с основно образование, земеделец, живее в селото. – Теренни материали на Мария Боеклиева – Архив на катедрата по „Етнология“.

121 Респондент Кирил Костадинов.

122 Същият.

123 Същият.

124 Всички информатори посочват носенето на специални черни пелерини от комитите като техен най-характерен и отличителен белег.

125 Става дума за Македонската федеративна организация, създадена през 1921 г от бивши дейци на ВМРО. Основната цел, която тя си поставя, е „федеративна Македония при пълно равноправие на населяващите я народности като свързващо звено между балканските държави на една бъдеща Балканска федерация“. Съществува в легална разновидност, наречена „Македонска емигрантска федеративна организация“и нелегално крило – „Вътрешна федеративна македонска революционна организация“. През 1923 г легалното крило се влива в Съюза на македонските братства, а издаваните от нея вестници „Автономна Македония“ и „Македония“ се обединяват във в. „Независима Македония“. Част от федералистите преминават на просръбски позиции и започват да издават в Белград в. „Македонско съзнание“. Нелегалното крило на федералистите е подложено на изключително силни удари от ВМРО на Т. Александров и практически е изтласкано от Пиринска Македония. Част от дейците му преминават на сръбска издръжка, други се ориентират към сътрудничество с комунистите и след 1925 г. се вливат във ВМРО (обединена). Същата година спътницата в живота на Иван Михайлов – Мелпомена (Менча) Кърничева убива във Виена лидера на федералистите Тодор Паница.

126 Вж. разказа на Мария Влахова от Корница по-нататък.

127 Това е придобилото популярност название на ВМРО, ръководена от Т. Александров, а след това от Ив. Михайлов, поради първоначално издигнатата политическа платформа за автономия на Македония. В представите на местните хора автономистите се наричат по този начин поради дадената им от българската държава пълна свобода на действие в Пиринска Македония.

128 Тюлеков, Д. Цит. съч., с. 114. Вж. също и литературната интерпретация на случая в: Караманчев, В. Черешова задушница. С., 1986.

129 Респондент Божик Василев.

130 1GS Респондент Иван Дуев, роден през 1922 г в с. Никудин, с основно образование, земеделец, живее в с. Дамяница. – Теренни материали на Валентин Бакрачев. – Архив на катедрата по „Етнология“.

131 Респондент Тодор Тодоров, роден през1925 г. в с. Орман чифлик, с основно образование, земеделец, живее в с. Дамяница.

132 Тюлеков, Д. Цит. съч., с. 1G4. Всъщност става дума за по-стара практика на регулация на брачността и на самата сватбена обредност, наследена от времето на Сандански. Вж. по-подробно: Макдермот, М. За свобода и съвършенство. Биография на Яне Сандански. С., 19S7, 173-174; 195-19б.

133 Вж. по-подробно за тези наблюдения: Frusetta, J. Divided Heroes, Common Claims: IMRO between Macedonia and Bulgaria. – In: Ideologies and National Identities: The Case of Twentieth-Century Southeastern Europe. John Lampe and Mark Mazower, eds, Budapest, 2GG3, 12-145.

134 Джордано, К. Власт, недоверие и наследство. Скептична антропология. С., 2006, с. 228.

135 Kaser, K. Familie und Verwandtschaft auf dem Balkan. Analyse einer untergehenden Kultur. Wien, Köln,

Weimar, 1995, S. 167.

136 Респондент Иван Дуев.

137 От гледна точка на простотата и ефективността на езика ми се струва по-ефективно да се побългари английското произношение и вместо сравнително тромавите „мийм“ („миймове“) да се използват „мем“ и „меми“ (по подобие на „ген“ и „гени“, които също не съответстват на английските „джийн“ и „джийнс“). Ето защо тук ще се придържам към тези много по-лесни и прости за запомняне и произнасяне езикови форми, с пълното съзнание, че те не отговарят на английското произношение на оригиналните думи. Бел. пр.

138 Понятието „мемофонд“ съответства на „генофонд“ (meme pool и gene pool). Бел. пр.

139 Един от видните американски интелектуалци, представител на т. нар. „трета култура“ и създател на сайта www. edge. org, посветен на дискусии и обмен на мнения между водещи световни учени. Настоящият текст е предговор към годишника на сайта, в който всяка година на учената общност се задава по един специален въпрос, в случая: „Коя е вашата опасна идея?“ Бел. пр.

140 Първото поколение противосредства срещу рака са препарати от азотен тип като циклофосфамида. Идеята за тяхното приложение – при левкемията (която се характеризира с патологично увеличение на незрелите бели кръвни телца, а по-късни и при други форми на рака – възниква вследствие на инцидент поради небрежност с химическо оръжие към края на Втората световна война, когато американски кораб с иприт избухва в неаполското пристанище и много от моряците умират от фатално ниско ниво на кръвни телца и тромбоцити (разрушаване на костния Мозък), а не от изгарянията и нагълтаната морска вода.

Химиотерапията и производството на бойна техника сякаш вървят ръка за ръка, ако ще и само в представите ни. Първият успех на модерната химиотерапия е при сифилиса: през 1910 Паул Ерлих въвежда използването на един арсенов продукт (Салварсан), наречен „магически куршум“. – Б. а.

Подобен пример с обгазяване през Първата световна война с горчичния газ иприт дава в книгата си „Какво наистина трябва да знаем за рака“ д-р Р. Бъкман („Ciela“, 1998), който впрочем упоменава и „Болестта като метафора“ на Зонтаг. – Б. р.

141 През 1939 г. Райх започва проучвания върху оргона, или космическата витална енергия, чието отлагане в организма смята за причина на психичните и соматичните разстройства като рака. Обвинен в мошеничество, понеже комерсиализира акумулатори на оргон, влиза в затвор, а продажбата на книгите му е забранена. – Б. р.

142 Английската медицинска сестра и благотворителка (1820-1910). Организаторка на санитарен отряд през Кримската война 1853-56. Създава система за подготовка на мед. персонал във Великобритания. – Б. р.

143 Социологът Хърбърт Ганс привлече вниманието ми към значението на туберкулозата и въображаемата или истинска заплаха от нея в кампаниите за събаряне на бедняшките квартали в края на XIX и началото на XX век, смятани за „развъдници“ на туберкулозата. Някъде към 50-те години на нашия век става замяната на туберкулозата с рака в градоустройствената и архитектурната реторика. „Бордеите“ (основен синоним на бедняшките квартали) са като ракови разсейки и използването на термина „нахлуване“ за настаняването на цветнокожи и бедни в кварталите на средните класи е като метафора, взета колкото от рака, толкова и от военните: двете области се покриват. – Б. а.

144 Превод Лилия Сталева (II, 7, III). – Б. р. Заметки о поезии, 1923, 1927. – Б. р.

145 „Писмо за ентусиазма“ (А Letter concerning Enthusiasm). -Б. р.

146 Вторият президент на САЩ (1735-1826). – Б. р.

147 Английски публицист и философ (1729-1797), един от лидерите на вигите, автор на памфлети срещу френската революция. – Б. р.

148 Превод Никола Шивачев. – Б. р.

149 Айзък Дойчър, Прокуденият пророк: Троцки 1829-1940 (1963): „Едни са мерките, пише Троцки на Филип Рав на 21 март 1938 г., които са необходими за борба с неправилна теория, и съвсем други – за борба с холерна епидемия. Сталин стои несравнимо по-близо до холерата, отколкото до фалшивата теория. Борбата трябва да бъде напрегната, ожесточена, безмилостна. Елементът „фанатизъм“… е добре дошъл.“ И още; „Троцки говореше са „сифилиса на сталинизма“ и „рака, който трябва да бъде изгорен от тялото на работническото движение С нажежено желязо.“ Струва си да се отбележи, че в „Ракова болница“ на Солженицин самият рак изобщо не се използва като метафора – за сталинизма или каквото и да било. Солженицин ни най-малко не изопачава смисъла ни своя роман, когато през 1967 г., все още с надеждата, че ще го публикуват в Съветския съюз, заявява пред ръководството на Съюза на писателите, че заглавието не е „никакъв символ“ и творбата му описва рака в най-конкретния и буквален смисъл на думата. – Б. а.

150 „Властта на евреина е власт на парите, която под формата на интерес безпрепятствено и непрестанно се мултиплицира в ръцете му и налага на народите най-страшното иго… Всичко, което кара хората да се стремят към по-възвишени неща, независимо дали религия, социализъм или демокрация, за него е само средство за постигането на една-единствена цел – да утоли жаждата си за пари и да доминира. Неговите действия предизвикват расова туберкулоза сред народите… „Един от предшествениците на нацистката идеология от края на XIX век Юлиус Лангбен нарича евреите „просто преминаваща напаст и холера“. Но в изградения от Хитлер образ на туберкулозата вече има нещо, което може лесно да се пренесе върху рака: идеята, че еврейската власт „безпрепятствено и непрестанно се мултиплицира“. – Б. а.

151 Книга от Сър Томас Браун, представяща неговото духовно наследство. Бел. пр.

152 Град в Индия, където някога е била лятната резиденция на британското управление в Индия. Бел. пр.

153 Метиси, хора със смесен расов произход. Бел. пр.

154 Адам Кржемински е полски журналист и коментатор, експерт по въпросите на немско-полските отношения и считан от мнозина за един от водещите полски публицисти в съвременността. Бел. пр.

155 Т. нар. „Дебат на историците„(всъщност „караница на историците“, преведено буквално), започва през 1986-87, когато Хабермас публикува остро критична статия по въпроси, засягащи някои от мненията на водещите немски историци от онова време. Става дума за това дали периодът на нацизма и преди всичко Холокостът трябва да се разглеждат като уникално явление, което прави немската история по-различна от онази на останалите нации, или това е бил „просто“ геноцид като всички останали. Историкът Ернст Нолте поддържа второто гледище и смята, че историята трябва да бъде „нормализирана“. Историците Михаел Щюрмер и Андреас Хилгрубер изразяват мнения, които посред някои критици са сходни с тези на Нолте. Бел. пр.

156 В което се изказва идеята, че модерните германци трябва да изпитват патриотични чувства към Федералната република, защото нейните демократически институции доказано функционират. Бел. пр.

157 През лятото на 1991 едно общежитие на виетнамски работници в източногерманското градче Хойерсверда беше атакувано от скинхедове и подпалено, при което загинаха няколко души. През август 1992 се случи подобен, и още по-тежък, инцидент в Росток. По-късно нападенията се прехвърлиха и в западна Германия, при което имаше немалко смъртни случаи. Бел. пр.

158 Град в бившата немска провинция Шлезия (днес Полша), където все още живеят много етнически немци. Бел. пр.

159 Лагерът Береза Картуска е бил създаден през 1934 за 250-300 полски затворници. Броят на загиналите там се оценява на около 17. Бел ред.

160 Ханс-Мартин Шлайер е бил шеф на немската федерация на работодателите, а през войната е бил в СС. През 1977 той е отвлечен от терористи, принадлежащи към Фракцията червена армия и убит след успешното освобождаване от немски специални части на отвлечен немски пътнически самолет в Могадишу. Бел. пр.

161 Полският Демократичен Ляв Съюз, съставен най-вече от бивши комунисти. Бел. пр.

162 Непреводима игра на думи. (Думите „пшеница“ и „трева“ звучат много сходно в английския език.) Бел. пр.

163 Че вицовете евентуално не са порождение на индивидуални умове, а се получават в резултат на еволюция на някаква смешна идея. Бел. пр.

164 Орхан Мемиш е роден в 1955 г, депутат от VII ВНС от 1990-1992 г от Силистра.

165 Като изселена Зейнеп Ибрахимова е принудена да завърши средно образование след известно прекъсване в с. Славовица, където откриват ПУЦ за механизатори.

166 Тодор Бояджиев е езиковед с приноси в областта на българската диалектология, фонетика и лексикология, дългогодишен преподавател в Шуменския университет, негов ректор и ръководител на Катедрата по български език, както и в Софийския университет „Св. Климент Охридски“ и Българската академия на науките.

167 Надежда Бонева е поетеса, бивш преподавател по антична и западноевропейска литература в Шуменския университет.

168 По онова време се изискват 8 месеца трудов стаж, за да се кандидатства и влезе във висше училище, ако не си влязъл веднага след завършване на средно образование или ако си прекъснал, за да можеш да продължиш.

169 Става дума за петимата от РМС – общо наименование на петима ръководители на РМС, загинали като партизани през 1942 и 1944 г

170 Кенан Еврен е ръководител на военен преврат в Турция през 1980 г и президент на страната в периода 1980-1989 г

171 Става въпрос за Хюсеин Карахлилов, един от убитите в Корница през март 1973 г

172 Независимо дружество за защита правата на човека в България е създадено на 16 януари 1988 г в дома на Илия Минев като дисидентска и правозащитна организация в България от: И. Минев, Гр. Божилов, Ед. Генов, Ц, Цеков и др. Изнася сведения за нарушаването на човешките права в България; към него се присъединяват изселени по време на „възродителния процес“ в Михайловградско, а също и много турци от различни части на страната; членовете му са подлагани на арести, обиски, побои, през април – ноември 1989 г много от основателите му са експулсирани от България; организира гладните стачки, прераснали в т. нар. майски събития.

173 Amnesty International е международна неправителствена организация за защита на човешките права в Лондон с членове и структури в 150 страни, издава годишен доклад за нарушаване на човешките права.

174 Димитър Томов – български дисидент. През 1986 г Григор Симов, Илия Минев, Едуард Генов, Илия Минев, Димитър Томов и Цеко Цеков отправят декларация и апел до Виенската конференция за правата на човека, изпратени до Виенската конференция на Общоевропейското съвещание за сигурност и сътрудничество в Европа. Член на НДЗПЧ от началото на 1988 г. в Михайловград.

175 Интервю на Даниела Горчева със Зейнеп Ибрахимова „Помня студа и страха, които бяха сковали всичко – и пътищата, и душите ни“ – Електронно списание „Литернет“, 04.07.2009, № 7 (116) / http://litemet. bg/publish19/d_gorcheva/zeinep. htm 28. 01.2010; вж също: интервю на Димитрина Чернева със Зейнеп Ибрахимова „Ако българите бяха подкрепили майските протести, режимът щеше да падне много по-рано.“ – Обектив, бр. 169.

176 Франсоа Митеран е тогава президент на Франция. По време на посещението му в София в програмата му на 19 януари 1989 г. е включена официална закуска с български интелектуалци – членове на Клуба за подкрепа на гласността и преустройството в България, събитието остава известно като „закуската с Митеран“.

177 Блага Димитрова (1922-2003) е българска писателка и поетеса, едно от знаковите имена в българското дисидентство. Вицепрезидент на страната в периода 1992-1993 г

178 Деян Кюранов е роден през 1951 г., доктор, философ и политолог; през 1988-1989 г е сред основателите на Клуба за гласност и преустройство и ПК Екогласност, арестуван по време на Екофорума в София, участник на Кръглата маса; работи в неправителствени организации като Отворено общество, фондация Фридрих Науман, Асоциация България – Русия, Европейски център за правата на ромите, Център за либерални стратегии.

179 Майските събития 1989 г – вълна от гладни стачки на български турци, протестиращи срещу асимилационната политика на комунистическия режим, които прерастват в масови протести, митинги и демонстрации, започнали на 20 май 1989 г. в село Пристое, Варненско и разраснали се в цяла Североизточна България и в Джебел.

180 Евгения Иванова е д-р по социология, доцент в НБУ, учредител на Клуба за подкрепа на гласността и преустройството в България през 1988 г Вероятно тук се има предвид книгата и: Отхвърлените „приобщени“ или процесът, наречен „възродителен, 1912-1989. С., 2002.

181 Синът на Давид Гросман беше убит в последната израелска война в Ливан. Бел. ред.

182 Шампонеза и боема – сладки с бадеми, крем и шоколад. – Б. пр.

183 Избирам – сред многото спорни понятия – именно понятието „помаци“, защото така се самоопределят все повече хора от самата общност. Иначе, като научно правомерно, предпочитам понятието „българи мюсюлмани“, което обаче се счита от мнозина колеги за предварително задаване на идентичност. Колкото до понятието „българоезични мюсюлмани“, все по-налагащо се в определени среди, то, мисля, размива границите на общността – доколкото българоезични могат да бъдат и част от ромите мюсюлмани, и дори някои турци.

Целта на този текст не е да прави исторически преглед на понятията, с които се самоназовават или биват назовавани българите мюсюлмани. Ще отбележа само, че понятието „помак“ се появява за първи път в регистър от 1873. (Македония и Одринско…1995:4-6, 117, 124-135 и др.) Вероятно ежедневната му употреба предшества тази поява.

184 Това представително социологическо изследване (ръководител – Илона Томова) с извадка 2445 души беше проведено през 1997 от Института за източноевропейска хуманитаристика на територията на целите Родопи. То беше част от по-голям проект – „Планината Родопи: модел за толерантност на Балканите“ (1996-2000) с ръководител Евгения Иванова и екип: Валери Григоров, Мария Бебелекова, Илия Атанасов. По-нататък в текста ще цитирам теренни материали и от архива на института (АИИХ)

185 Ако се занимавах с футуристични изследвания, бих могла да „прогнозирам“, че за 50 години идентификацията „българи“ ще изчезне – ако пресметна, че тя намалява с 0,5% на година. За щастие, не изпитвам пристрастия към този вид „предсказания“, твърде трафаретно нашумели напоследък по повод въображаемия демографски „взрив“ на ромското население.

186 Случва се в твърдението на един единствен респондент да има и повече идентификации: Ние сме българи. По-рано бяхме българо-мохамедани. Голяма грешка е да ни наричат помаци. Ние сме мюсюлмани – българо-мохамедани. (жена, 61 г., Чепинци)

187 Именно това настоятелно диференциране довежда до лесния успех на „възродителния“ процес – поетапната, „на части“ смяна на имената оставя успокоението „с нас това няма да се случи“, „ние сме различни от онези там“… (вж. Иванова 2002)

188 Респондентите извеждат думата „ялучи“, която съм срещала само в Кирковско, от „yol uc“ – „трите пътя“, по които тръгнали да се заселват турците към трите района: Бенковски, Подкова и Фотиново. С „трите пътя“ те обясняват видимите различия в манталитета на местните жители – турци, като не забравят да изтъкнат тяхната чуждост спрямо самите себе си. Настояват, също така, че именно те, помаците, са коренните жители, а турците са пришълци. Разбира се, „ялучи“ може да има и други интерпретации – „края на пътя“, или – като „el uc“ – „народ/племе от края/границата“, например. (Вж. Ivanova 2006)

189 В Кирковско турците гласуват за ДПС, а помаците – традиционно – за други партии. Доскоро това беше СДС, сега – ГЕРБ. Местните избори през 1999 бяха спечелени от СДС, а през 2003 Кирково беше единствената община в област Кърджали, където имаше втори тур. (Вж. Иванова 2004 и Иванова 2008)

190 Особено модерна напоследък е тази теория за произхода и при гагаузите, на които обаче е по-трудно, отколкото на помаците, да „обяснят“ защо – след като са избягали от покръстването – после станали християни. (Теренен материал на автора от Българево.)

191 Вж. по този въпрос също Георгиева 1998:302-303 и Karagiannis 1997.

192 Поставям понятието „българомохамедани“ в кавички поради неговата научна несъстоятелност. Употребявам го – доколкото част от общността предпочита да определя себе си по този начин.

193 http://censusresults. nsi. bg/.

194 Корница (община Гоце Делчев) е печално известна не само с най-многото жертви във „възродителния“ процес, но и със скандалната реч на заместник областния управител на Пазарджик Реджеп Моллаахмед през 2003, в която обяви помаците за турци, а турския език – за „матерен“. Речта беше произнесена на митинг, отбелязващ 30-годишнината от „възродителния“ процес. Хората и до днес си я спомнят. Повечето твърдят, че е била „грешка“.

195 Именно от Сърница е уволненият след скандала с турския език Реджеп Моллаахмед, който понястоящем е заместник директор на гимназията. Повечето информатори твърдят, че назначението му е партийно – под натиска на ДПС. За „матерния“ му турски хората от града казват, че произлиза от дядо му – прочут ходжа, учил в Истанбул. Едната от бабите му говорела турски, но не била местна. Не знаеха откъде е.

196 Политическите елити в Мадан и Рудозем са затаили двайсетгодишна обида заради пренебрегването им от „българските“ партии. Нито една от тези партии не слага начело на листата помак – колкото и активен и успешен политик да е. През втората половина на 90-те, когато СДС имаше намерение да се самоназове християндемократическа партия, мнозина от активистите от този район заплашиха с напускане. Не обичат ДПС, но признават, че това единствената партия, която допуска помаци до високи властови позиции.

197 В Корница, например, интернет-форума се поддържа от имама, което съвсем не означава, че в него се обсъждат само религиозни въпроси.

198 Всички учени, много или малко причастни към проблема за ислямизацията, си спомнят, че именно по време на комунистическия режим беше особено опасно да твърдиш, че ислямизацията не е била политика на империята и в повечето случаи не е извършвана с насилие. Сега се налага да убеждаваме изобретателите на помашкия етнос – със същите османски регистри, с които навремето доказвахме постепенността и доброволността на ислямизацията – че ислямизация изобщо е съществувала.

199 Вж. архива на ИИХ – изследването „Планината Родопи: модел за толерантност на Балканите“, 1996-2000.

200 Мемишоглу цитира сп. Rodoplularin Sesi от 1976 – печатен орган на Дружеството на родопските турци, активно ангажирано в протести срещу „възродителния“ процес при помаците от 70-те години.

201 Съвсем същата хипотеза формира българското самосъзнание на гагаузите „Дали сме си езика, но не и вярата.“ (теренен материал на автора от Българево)

202 По някаква твърде злощастна ирония именно от това село прозхождат помаците, които –начело с Ахмед ага Барутинлията – извършват клането в Батак.

203 БТВ, „Тази сутрин“, 05.06.2011

204 От преброяването то няма и как да се потвърди – доколкото в графата „етнос“ не може да се напише „мюсюлманин“. Онези, които са избрали това самоопределение, очевидно са попаднали в графата „други“, както и самоопределящите се като помаци.

205 „Дълбоко религиозен“: общо – 28,5%, турци – 29,3%, роми – 23,3%, помаци – 32,2%, българи – 15,4%.

206 Интересно е, че от определящите се по етнически признак като мюсюлмани, 100% отхвърлиха носенето на забрадки в училище. (79,6% в цялата извадка). Дори набеденият за най-голям ислямист Сеид Мутлу от Сърница отговори, че – ако едно момиче е изправено пред дилемата да учи или да се забражда – той категорично ще я посъветва да учи.

207 Става дума за нашумелия скандал с две момичета от Смолян, заради чиято воля да носят забрадки в училище Организацията за ислямско развитие и култура (ОИРК) сезира Комисията за защита от дискриминация.

208 Тук няма да правя подробен анализ на понятията. Ще кажа само, че смятам понятието „ислямизъм“ за най-прецизно и отхвърлям лансираното от медиите популярно понятие „радикален ислям“ поради неговата научна несъстоятелност.

209 Използвам тази формулировка, тъй като именно такова е обвинението, предявено на 14.12.2011 от Окръжна прокуратура – Пазарджик към трима районни мюфтии и множество имами, възпитаници на арабски университети, от Благоевградско, Пазарджишко и Смолянско. Обвиненията са по чл. 108 и чл. 109 от НК. (Дело № 9 от 2009 по описа на ОСлО ОП Пазарджик)

210 Симптоматично е и диференцирането между „учените“, които хората наричат имами (арабското понятие), и „не-учените“, които си остават ходжи (турското понятие).

211 Най-отчетливо е това в Мадан, където при строежа на новата – от най-големите в България – джамия се сблъскаха интересите на двете мюфтийства и на прекалено много групировки и отделни хора.

212 Изпълнява се най-често при помен за мъртвите, но и в други случаи. Мевлидът не е коранически текст, а поезия, описваща живота на Пророка, съчинена от турския автор Сюлейман Челеби през ХVІ в., поради което е считана за нововъведение.

213 Честата практика да се посещават тюрбета е характерна не само за алевиите, но и за мнозина от самоопределящите се като сунити. „Новите“ имами забраняват тези практики като шиитски, напомняйки, че в ортодоксалния ислям не може да бъде обожествяван никой (дори – самия Мохамед), освен Аллах.

214 Обичаят „девир“ – роднините на покойния да дават пари на бедните за опрощение на греховете му – се отхвърля от ортодоксалния ислям като некоранически. Мнозинството от информаторите обаче го изпълват със съвсем утилитарно съдържание: Който има, дава, който няма – какво да даде?

215 По-късни тълкувания на Корана, сътворени от последователите на Пророка.

216 Набеждаването на Мутлу и изобщо на Сърница като основната „спяща клетка“ на ислямизма има дълга предистория, с която не бих искала да утежнявам основния си текст. Ще припомня само, че той беше директор на закритото училище за квалификация и преквалификация на имами, чийто възпитаник Тони Миленов е съквартирант на един от заподозрените за атентатите в Мадрид през 2004. Собственик на сградата, в която се е помещавало училището, е сириецът Муафак ал Асад, женен за сърничанка, основал фирма заедно с официалния представител за България на фондация „Ал Уакф ал Ислями“ Абдулрахим Таха. Таха беше изгонен от страната, а дейността на фондацията – прекратена. Според Мутлу, това се е случило – не защото е била незаконна, а защото отказала да даде огромния подкуп, който властите й поискали за пререгистрацията.

В други села също съобщаваха за посещения на араби в бели одежди (предимно през 90-те), които преспивали в джамията и оставяли някакви пари. Тук-там бяха изказвани подозрения, че – вместо да учи младите на ислям като своите колеги – ходжата си построил с парите къща…

217 Друга джамия в Сърница – в мах. Крушата, където живеят съвсем малко хора и почти не ходят на молитва  – напротив, е съвсем скоро реновирана, много модерна и красива отвътре. За нея обаче никой не твърди, че „онези“ фондации наливат пари…

218 Вж. по този повод Троева 2012 и цитираната там литература.

219 „твърдо като желязо“, т. е. твърдо повярвал. Бел. пр.

220 По време на дискусията около кръглата маса позицията ми (както и тази на Александър Везенков) беше етикетирана от водещия като „ревизионизъм“ и „исторически релативизъм“ à la Ернст Нолте. Към дискусията се връщам в интервю пред списанието на Българския Хелзинкски комитет „Обектив“. Вж.: Димитрина Чернева, Могат ли историците да направят миналото разбираемо. – Обектив, ноември 2011, бр. 194.

221 Вж.: Д-р Кръстю Кръстев, Българската интелигенция. – Мисъл, 1898, кн. 1, с. 3-13; Бончо Боев, Вътрешен преглед. – Списание на Българското икономическо дружество, 1901, кн. 10, с. 699-719; Кирил Попов, Преглед върху икономическото развитие на България. – Списание на Българското икономическо дружество, 1907, кн. 4 и 5, с. 202- 239.

222 Изключвам реформаторските жестикулации от терминалните години на режима.

223 Вж.: www. mediapool. bg/леви-интелектуалци-застанаха-на-амбразурата-да-бранят-от-обругаване-бпц-news188027. html, 2 януари 2012.

224 Вж.: Албена Хранова, Историография и литература. т. I-II. С., Просвета, 2011.

225 Само няколко примера. От „ляво“ – Димитър Иванов. От Девети до Десети. С., Захарий Стоянов, 2004. От другата страна – Димитър Луджев. Революцията в България 1989-1991. Книга 1. С., Д-р Иван Богоров, 2008; мемоарните книги на Петко Симеонов и Жельо Желев…

226 Вж. История на Народна република България. Режимът и обществото. Под общата редакция на Ивайло Знеполски. С., Институт за изследване на близкото минало, 2009; НРБ от началото до края. Под общата редакция на Ивайло Знеполски. С., Институт за изследване на близкото минало, 2011; Христо Христов. Тодор Живков. Биография. С., Институт за изследване на близкото минало, 2011. За алтернативния канон вж.: Евгения Калинова, Искра Баева. Българските преходи, 1939-2005. С., Парадигма, 2006.

227 Най-видимият пример е Институтът за близкото минало и неговото персонализиране от И. Знеполски.

228 Езикът на заглавията и архитектониката на двете редакции на „Историята на НРБ“ препращат към тези на различните версии на историите на БКП или на колективните академични трудове от онова време.

229 Вж.: Румен Аврамов. Стопанският ХХ век на България. С. Център за либерални стратегии,, 2001; Румен Аврамов. Комуналният капитализъм. Из българското стопанско минало. т. I-III. С., Фондация Българска наука и култура, Център за либерални стратегии, 2007. За критичен преглед на тази позиция вж.: Мартин Иванов, Чудото на зачатието или как България бе „обременена с комунизъм“. – Социологически проблеми, 2007, кн. 3-4, с. 303-337.

230 Стопанският аспект е осмислен особено дълбоко в изследванията на Асен Христофоров. Вж.: Асен Христофоров. Избрани произведения и документи в три тома. Обща редакция и встъпителна студия Румен Аврамов. С., Българска народна банка, 2010.

231 Вж.: Иван Еленков. „Труд и отдих“. Въведение в историята на идеологическото конструиране на всекидневие в епохата на комунизма в България. (Под печат).

232 Тези паралели са великолепно изведени от Албена Хранова в Историография и литература, скрупульозно разгледани в по-различен ключ от Иван Еленков (Културният фронт. С., Институт за изследване на близкото минало, 2008) и критично иронизирани от Румен Даскалов (Чудният свят на древните българи. С. Гутенберг. 2011). Вж. също: В търсене на българското. Мрежи на национална интимност (XIX-XXI век). Съставител и научен редактор Стефан Дечев. С. Институт за изследване на изкуствата, 2010.

233 Jonathan Littell. Les Bienveillantes. Paris, Gallimard, 2006. (Български превод: Джонатан Лител. Доброжелателните. С., Колибри, 2009.)

234 Вж. Диана Мишкова. Политическият трансфер или за балканските преноси на европейската модерност. – Критика и хуманизъм, 2011, кн. 37.

235 За чертите на този типаж вж.: Румен Аврамов. Комуналният капитализъм. т. III.

236 По повод комунизма бих перифразирал кредото на А. Политис, че „преодоляването на национализмите минава единствено през тяхното разбиране“. Вж. Алексис Политис. Българите през погледа на гърците. Промени в гледната точка от средата на XIX век. В: Балканите. Модернизация, идентичности, идеи. Сборник в чест на проф. Надя Данова. С., Институт за балканистика с Център по тракология, 2011, с. 353.

237 Дж. Лител обрисува този преход, в частност през литературния образ на Адолф Айхман.

238 Вж. Мартин Иванов. Какво би станало ако… В: Балканският XIX век. Други прочити. Съставител и научен редактор Диана Мишкова. С., Център за академични изследвания и РИВА, 2006.

239 Тази съпоставка съм коментирал в Стопанският ХХ век на България и в Комуналният капитализъм.

240 Вж.: Roumen Avramov. Fuzzy Expectations, Hybrid Realities, Moving Targets. – Tr@nsit_online http://www. iwm. at/index. php? option=com_content&task=view&id=171&Itemid=231

241 „Никоя буря не трае дълго“ (лат.).

242 Отделно помещение (къща) в оджака. Обикновено всяка орта си има къшла.

243 В смисъл на неопитни, подлежащи на обучение младежи.

244 Старото име на Одрин (на тур. Едирне).

245 Дребна сребърна монета, която била равна на една трета от парата (акчето).

246 Оригинални протоколи, в които са поправени само някои правописни грешки. – Б. а.

247 ЮКП – Югославска комунистическа партия. – Б. пр.

248 „Черната вълна“ или може би златната ера в югославското кино обхваща периода от 60-те до средата на 70-те години. Група млади творци представя черните петна в обществото. Камерите се насочват към един малко познат свят, към потъналите в кал и сивота крайградски квартали, схлупени къщи и бараки. Най-видни представители на „Черната вълна“ са сръбските режисьори Александър Петрович (1929-1994), Живоин Павлович (1933-1998), Душан Макавеев, Желимир Жилник (1942) и др. Сред най-големите им постижения са съответно Срещал съм и щастливи цигани (1967), Когато бъда мъртъв и бял (1967), Любовен случай или трагедията на телефонистката (1967), Ранни работи (1969) и др. В този период „Черната вълна“ залива всички сфери на изкуството – литература, живопис, музика, а нейните представители са подложени на преследване и години наред са лишавани от възможността да работят; един от най-известните сръбски и френски художници, който над 40 години живее и твори в Париж – Люба Попович, и е най-близък приятел на Жика Павлович, казва за влиянието на тези творци върху Кустурица: „Мисля, че Емир Кустурица още като младеж е бил „жигосан“ от тези филми, от които се е развил като режисьор със своя индивидуалност. Самият той казва, че филмите на Павлович са пробудили творческата сантименталност у него.“ – Б. пр.

249 Душко Радович (1922-1984) – известен писател, журналист, великолепен афористик, чийто дрезгав глас и до днес пожелава „Добро утро, Белграде“ по Радио и ТВ Студио Б. – Б. пр.

250 Една от най-големите югославски и сръбски актриси. – Б. пр.

251 След смъртта на Тито през 1980 г начело на държавата застава Председателството на Югославия, което всяка година излъчва президент с едногодишен мандат от съответната република или автономна област. Цвиетин Миятович е бил излъчен от Босна и Херцеговина. – Б. пр.

252 Борислав Михайлович-Михиз (1922-1997) – виден сръбски интелектуалец, литературен критик и сценарист, обвиняван в национализъм. – Б. пр.

253 Според тази хронология (моя собствена), Първата петролна война е водена през 1956. Бел. авт.

254 Изследването „Топоси на историческата памет“, проведено основно в периода октомври 2009 – юни 2010 и частично повторено (само за мюсюлманските малцинства) в периода октомври 2010 – януари 2011, е съвместен проект на Нов български университет и Американския университет в България. Методиката е смесена: стандартизирани и нестандартизирани интервюта, включено наблюдение, житейски истории. Извадката (1009 души) е представителна по пол, възраст, социален статус със засилен фокус върху малцинствените групи. Ръководител на изследването: Евгения Иванова. Участници: Евелина Келбечева, Иван Евтимов, Дмитрий Варзоновцев. Участват също студенти от програмите „Политически науки“ в НБУ и „История“ в АУБ.

255 Обясненията за тази не особено оптимистична констатация предстои да бъдат търсени. Струва ни се, че една от посоките на това търсене би трябвало да бъде националистическата (инструментализирана като „анти-ДПС“) риторика, упражнявана от повечето политически партии по време на изборите през 2009. Вероятно не е без значение и излизането на „турската“ партия ДПС от властта и провокираните от това „излизане“ недоволство и напрежение, нагнетявани от партийния елит.

256 В групата на мнозинството носталгията по комунизма се очертава все по-отчетливо – особено в сегашния период на икономическа криза. Въпреки това, в тази група Тодор Живков получи значително по-малък процент. Очевидно е, че кризата, засегнала в голяма степен районите, населени с мюсюлмански малцинства, се е оказала доминираща в избора на памет за „доброто“ и „лошото“ в периода на комунизма.

257 Наистина, местата в тази рубрика не са толкова малко, но сме длъжни да кажем, че тук бяха типологизирани всички археологически обекти – независимо от историческото им битие на крепости и дворци.

258 Сборът от процентите е далеч от 100-те, защото голяма част от топосите – особено местата – са или неутрални по отношение на скалата героично/травматично, или са с висока степен на нееднозначност.

259 Вж. Иванова 2009.

260 Причините за това, както се каза, са многобройни, но най-вероятно този факт се дължи на изключително умелото подменяне на разказа за комунизма от един определен комунистически и посткомунистически елит, който доминира общественото пространство и прекъсва истинските канали за знание и оценка на най-новата история на България. И, също така, не-комунистическите среди не успяха да създадат сериозна и кохерентна стратегия нито за изучаването на това минало, нито за широкото обществено разпространение на това знание в България.

261 Вж. Иванова 2009

262 По въпроса за изобретяването на фикционалното минало, вж. E. Hobsbawm and T. Ranger (eds.), The Invention of Tradition, Cambridge: Cambridge University Press, 1983.

263 Цит. в: Patrick J. Geary, The Myth of Nations: Medieval Origins of Europe, Princeton: Princeton University Press, 2002, 7. Това брилянтно изследване демонстрира заблуждението, съдържащо се в класифицирането чрез „етническа“ принадлежност, характерно за повечето модерни, национални истории, чийто предмет са Средните векове.

264 За повече информация по този въпрос, вж. Laurence J. Silberstein, ThePostzionism Debates: Knowledge and Power in Israeli Culture, New York: Routledge, 1999, както и моята книга Les mots et la terre: Les intellectuels enIsraël, Paris: Fayard, 2006, 247-87.

265 Две са основните книги: Baruch Kimmerling, Zionism and Territory: The Socio-Territorial Dimensions of Zionist Politics, Berkeley: University of California Press, 1983 и Gershon Shafir, Land, Labour and the Origins of the Israeli-Palestinian Conflict, 1882-1914, Cambridge: Cambridge University Press, 1989.

266 Вж. Boas Evron, Jewish State or Israeli Nation? Bloomington: Indiana University Press, 1995; Uri Ram, „Zionist Historiography and the Invention of Modern Jewish Nationhood: the Case of Ben Zion Dinur“, History and Memory 7: 1 (1995), 91-124. Интелектуалците на „ханаанитското“ движение са първите евреи, които отправят предизвикателство към парадигмата на ционистката историография, но правят това с помощта на твърде оскъдна митология.

267 Вж. Benedict Anderson, Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism, London: Verso, 1991 (На български: Бенедикт Андерсън, Въобразените общности. Размишления върху произхода и разпространението на национализма превод: Яна Генова. София: ИК „Критика и хуманизъм“, 1998); и Ernest Gellner, Nations and Nationalism, Oxford: Blackwell, 1983 (На български: Ърнест Гелнър, Нации и национализъм превод: Ивелина Ватова, Албена Знеполска, София: Университетско издателство „Св. Климент Охридски“, 1999).

268 Marcel Detienne, Comment être autochtone, Paris: Seuil, 2003, 15. Заслужава си да отбележа, че разговорите ми с френския историк Марк Феро бяха вдъхновяващи за мен и осигуриха материал за написването на тази книга. Вж. статията му „Les Juifs: tous des sémites?“ in Les Tabous de l’Historie, Paris: Nil éditions, 2002, 115-35.

269 Римски поети от първата половина на I в. пр. Хр. (Публий Катон, Бибокул, Цина, Калв, Катул). Елегантнти и начетени лирици, елегици, епиграмисти. (Всички бележки под линия са на редактора.)

270 Известен български боксьор – национален и балкански шампион.

271 „Меморандумът ще ви направи свободни“ – перифраза на известния надпис над входа на Аушвиц, „Arbeit macht frei“ – работата ще ви направи свободни. Бел. Пр.

272 Perry Anderson, „After the event“, in New Left Review 73 (2012),http://www. newleftreview. org/? page=article&view=2938

273 Има се пред вид англоезичното, но издавано в Австрия уеб-списание „Юрозайн“ (http://www. eurozine. com), откъдето е взет оригиналът на тази статия. Бел. пр.

274 „Да разбереш всичко не означава да извиниш всичко“ (фр.) Бел. пр.

275 „Културна борба“, Бел. пр.

276 За онези, които може би се съмняват във валидността на едно подобно твърдение, нека бъде напомнено, че Гражданската война в Съединените щати започва именно поради непреодолими различия в разбирането за това какво именно означават ценности като „свобода на мнението“, „разнообразие“ и „плурализъм“. Бел. пр.

277 „Да работим!“ (фр.) Бел. пр.

278 http://www. jeremiahhaber. com/2012/04/goldberg-slipping-on-grass. html

279 http://972mag. com/more-power-to-gunter-grass-for-what-must-be-said/40255/

280 http://www. ynetnews. com/articles/0,7340, L-4214009,00. html

281 http://www. spiegel. de/international/world/0,1518,826383,00. html

282 http://www. opendemocracy. net/antony-lerman/911-and-destruction-of-shared-understanding-of-antisemitism

283 http://www. ucu. org. uk/media/pdf/o/2/Anti_Semitism_Leaflet. pdf

284 http://www. thejc. com/comment-and-debate/comment/65529/tragedy-toulouse-shows-jew-hatred-alive-and-well

285 http://www. newstatesman. com/books/2008/12/anti-semitism-macshane-hatred

286 http://www. politicalevil. com/

287 http://www. jpost. com/International/Article. aspx? id=265626

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2012

Бъдещето на историята Автор: Франсис Фукуяма

Състоянието на нещата Автор: Петер Надаш

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 1 Автор: Айзая Бърлин

Що е ефектът „Бам!“ и има ли почва у нас Автор: Любослава Русева

Насилие и идентичност: пиринска Македонияв етнонационалните политикина комунистическия режим в България – Част 1 Автор: Михаил Груев

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 2 Автор: Айзая Бърлин

Спин и неговите метафори Автор: Сюзън Зонтаг

Коса Автор: Кристен Годси

Ако искаш да твориш, България е по-добро място от Америка Автор: Анджела Родел

Насилие и идентичност: пиринска Македонияв етнонационалните политики на комунистическия режим в България – Част 2 Автор: Михаил Груев

Храната, леля Димитринка и една стотинка Автор: Васил Георгиев

В Гримьорната на Клоуните Автор: Галин Никифоров

Китайско пясъчно коте Автор: Кънчо Кожухаров

Елза Автор: Ангелина Давидкова

Несвоевременни размисли – Част 2 Автор: Румен Леонидов

Истествено! Автор: Цветозар Цаков

Сякаш Автор: Павла Петкова

Просяк Автор: Калин Терзийски

Кое дефинира един мем? Автор: Джеймс Глийк

За опасността от идеите Автор: Стивън Пинкър

Болестта като политическа метафора Автор: Сюзън Зонтаг

Книгите и България – Quo vadis? Автори: Васил Георгиев, Калин Терзийски,Раймонд Вагенщайн, Светлозар Желев, Манол Пейков,Богдан Русев, Александър Кръстев,Теодора Мусева, Светослав Тодоров

Да разбереш Борхес Автор: В. С. Наипол

Смяна на крепостите Автор: Асен Валентинов

Повече скромност, по-малко илюзии Автори: Юрген Хабермас, Адам Михник,Адам Кржемински

Криворазбраният Талев по Асен Шопов Автор: Бойка Асиова

Февруари 2012

В разговор за изтичащото време Автори: Владимир Зарев, Златко Ангелов

Еволюцията на културата – Част 1 Автор: Дейвид Дойч

Животът след бестселъра Автор: Елиф Батюман

Еволюцията на културата – част 2 Автор: Дейвид Дойч

Завинаги изселени… Автор: Зейнеп Ибрахимова

Миналото, отново за миналото Автор: Златко Енев

Кой кому служи Автор: Златко Ангелов

Маймуни на път Автор: Любослава Русева

Обвинението им беше: „метеж“ Автор: Мехмед Амид Хамид

Компирище Автор: Люба Александрова

Заради нея Автор: Таня Рупел – Тера

Недобърските просяци Автор: Бойка Асиова

Осемдесет хиляди левги под женския пазар Автор: Калин Терзийски

Бестселъри без маска и грим Автор: Христо Блажев

Порокът на четенето Автор: Бора Чосич

„Когато ни сполетя и удиви демокрацията“ Автор: Златко Ангелов

Салман Рушди – пророкът от Ню Йорк Автор: Салман Рушди

Накъде? Автор: Христо Кючуков

Може ли Италия да се промени? Автор: Тим Паркс

Пристанът на „летящия холандец“ Автор: Аврам Агов

Рапсодия в кафяво Автор: Орхан Тахир

„Америките ни“ Автори: Иван Христов, Едвин Сугарев, Владимир Левчев,Милена Фучеджиева, Катерина Стойкова-Клемър,Йордан Ефтимов, Алек Попов, Пламен Антов,Галина Николова, Стоил Рошкев

Милош Форман на 80 години Автор: Борислав Гърдев

Великата технологическа война Автор: Фархад Манджу

Светилник и за съвремието Автор: Румен Спасов

Сезонът на българските сериали Автор: Борислав Гърдев

Март 2012

Смъртта е непотвърден слух Автор: Емир Кустурица

Идентичност и идентичности на помаците в България Автор: Евгения Иванова

Хулио Кортасар, или изкуството на оцеляването Автор: Хулио Кортасар

Полумесецът и Балканите Автор: Андреас Ернст

Къде животът е по-тежък – в Лондон или в София Автор: Юлиан Попов

Санстефанските митове и българските комплекси Автор: Георги Папакочев

Шокова терапия за училище Автор: Любослава Русева

Бележки върху (соц)носталгията Автор: Румен Аврамов

Кандия Автор: Васил Славов

Три истории за провала Автор: Васил Георгиев

Живей бавно Автор: Люба Александрова

Тревожно настроение Автор: Георги Малинов

Възвишение Автор: Милен Русков

Несвоевременни размисли – Част 3 Автор: Румен Леонидов

Влашки огньове Автор: Емил Андреев

Реконструкция Автор: Цвета Делчева

Оскверняването на догмата Автор: Златко Ангелов

Какво може да научи светът от финландската образователна система? Автор: Дайан Равич

Османските потайности: еничарите Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

За ушенцето, или воденичните камъни на идеологията… Автор: Ласло Гараци

Неоосманизмът и сърбите Автор: Дарко Танаскович

Престъпността в интернет – извън контрол? Автор: Миша Глени

Можете ли да дадете работа на сина ми? Автор: Славой Жижек

Няма филм без мрак Автор: Емир Кустурица

Април 2012

Молли и еретици Автор: Тарик Али

Призракът на Хавел Автор: Калеб Крейн

Консенсуси на българската памет Автор: Евгения Иванова

Национални поданици Автор: Александър Хемон

Всичко за продан? Автор: Майкъл Сандел

Идеята за равенство сред българите Автор: Владимир Свинтила

Никакъв македонец не бех,ама като го пише в документа, то те дразни… Автор: Михаил Груев

За да не се повтори никога! Автор: Христо Кючуков

Развратителното въздействие на администрациятавърху духа Автор: Владимир Свинтила

You’ve been deleted Автор: Златко Енев

Генералната мерзост на българския живот Автор: Владимир Свинтила

Мир Автор: Калин Терзийски

Зидини Автор: Люба Александрова

Птицелов Автор: Васил Славов

Любовно обяснение върху бамбукова кора Автор: Светлана Дичева

Залези Автор: Таня Рупел – Тера

Май Автор: Александър Шпатов

Ликвидацията на еничарския корпус – „dura necessitas“ Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Конструирани спомени Автор: Шломо Занд

Разпънатите „Еротични спомени“ на Златко Ангелов Автор: Христо Блажев

Писането, изгубено из света Автор: Тим Паркс

Просто ги премахнете, мой човек Автор: Томас Хютлин

„Многоликият столичанин“ на Владимир Свинтила Автор: Христо Блажев

Не можеш да се учиш да четеш с Достоевски Автор: Венцислав Занков

Двете страни на медала Автор: Павел Ангелов-Пулиев

Как сa измислени еврейската и другите нации по света Автор: Христо Блажев

Историята на „Историята на О“ Автор: Кармела Чурару

12 + 2 страхотни разказа – Александър Шпатов Автор: Христо Блажев

Аз харесвам „Симетрия“ на Захари Карабашлиевили защо пишем рецензии за книги? Автор: Златко Ангелов

„Симетрия“ на Захари Карабашлиев –разочарованието на делника Автор: Христо Блажев

Унгария на Имре Кертес:една страна от погрешната страна на историята Автор: Имре Кертес

Хюкел или идънка – част 1 Автор: Владимир Свинтила

Четците Автор: Румен Леонидов

Как спрях да чета, или теорията на трите страници Автор: Георги Малинов

За края на четенето Автор: Велко Милоев

Провалът на европейските интелектуалци? Автор: Ян Вернер Мюлер

Това, което трябва да се каже Автори: Гюнтер Грас, Александър Андреев,Петер фон Бекер, Милен Радев

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото Автор: Антъни Лърман

Тоалетната муза Автор: Чарлз Симич

Номенклатурната държава Автор: Веселин Кандимиров

Table of Contents

Списък на авторите

Януари 2012

Бъдещето на историята Автор: Франсис Фукуяма

Състоянието на нещата Автор: Петер Надаш

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 1 Автор: Айзая Бърлин

Що е ефектът „Бам!“ и има ли почва у нас Автор: Любослава Русева

Насилие и идентичност: пиринска Македонияв етнонационалните политикина комунистическия режим в България – Част 1 Автор: Михаил Груев

Разговори с Пастернак и Ахматова – Част 2 Автор: Айзая Бърлин

Спин и неговите метафори Автор: Сюзън Зонтаг

Коса Автор: Кристен Годси

Ако искаш да твориш, България е по-добро място от Америка Автор: Анджела Родел

Насилие и идентичност: пиринска Македонияв етнонационалните политики на комунистическия режим в България – Част 2 Автор: Михаил Груев

Храната, леля Димитринка и една стотинка Автор: Васил Георгиев

В Гримьорната на Клоуните Автор: Галин Никифоров

Китайско пясъчно коте Автор: Кънчо Кожухаров

Елза Автор: Ангелина Давидкова

Несвоевременни размисли – Част 2 Автор: Румен Леонидов

Истествено! Автор: Цветозар Цаков

Сякаш Автор: Павла Петкова

Просяк Автор: Калин Терзийски

Кое дефинира един мем? Автор: Джеймс Глийк

За опасността от идеите Автор: Стивън Пинкър

Болестта като политическа метафора Автор: Сюзън Зонтаг

Книгите и България – Quo vadis? Автори: Васил Георгиев, Калин Терзийски,Раймонд Вагенщайн, Светлозар Желев, Манол Пейков,Богдан Русев, Александър Кръстев,Теодора Мусева, Светослав Тодоров

Да разбереш Борхес Автор: В. С. Наипол

Смяна на крепостите Автор: Асен Валентинов

Повече скромност, по-малко илюзии Автори: Юрген Хабермас, Адам Михник,Адам Кржемински

Криворазбраният Талев по Асен Шопов Автор: Бойка Асиова

Февруари 2012

В разговор за изтичащото време Автори: Владимир Зарев, Златко Ангелов

Еволюцията на културата – Част 1 Автор: Дейвид Дойч

Животът след бестселъра Автор: Елиф Батюман

Еволюцията на културата – част 2 Автор: Дейвид Дойч

Завинаги изселени… Автор: Зейнеп Ибрахимова

Миналото, отново за миналото Автор: Златко Енев

Кой кому служи Автор: Златко Ангелов

Маймуни на път Автор: Любослава Русева

Обвинението им беше: „метеж“ Автор: Мехмед Амид Хамид

Компирище Автор: Люба Александрова

Заради нея Автор: Таня Рупел – Тера

Недобърските просяци Автор: Бойка Асиова

Осемдесет хиляди левги под женския пазар Автор: Калин Терзийски

Бестселъри без маска и грим Автор: Христо Блажев

Порокът на четенето Автор: Бора Чосич

„Когато ни сполетя и удиви демокрацията“ Автор: Златко Ангелов

Салман Рушди – пророкът от Ню Йорк Автор: Салман Рушди

Накъде? Автор: Христо Кючуков

Може ли Италия да се промени? Автор: Тим Паркс

Пристанът на „летящия холандец“ Автор: Аврам Агов

Рапсодия в кафяво Автор: Орхан Тахир

„Америките ни“ Автори: Иван Христов, Едвин Сугарев, Владимир Левчев,Милена Фучеджиева, Катерина Стойкова-Клемър,Йордан Ефтимов, Алек Попов, Пламен Антов,Галина Николова, Стоил Рошкев

Милош Форман на 80 години Автор: Борислав Гърдев

Великата технологическа война Автор: Фархад Манджу

Светилник и за съвремието Автор: Румен Спасов

Сезонът на българските сериали Автор: Борислав Гърдев

Март 2012

Смъртта е непотвърден слух Автор: Емир Кустурица

Идентичност и идентичности на помаците в България Автор: Евгения Иванова

Хулио Кортасар, или изкуството на оцеляването Автор: Хулио Кортасар

Полумесецът и Балканите Автор: Андреас Ернст

Къде животът е по-тежък – в Лондон или в София Автор: Юлиан Попов

Санстефанските митове и българските комплекси Автор: Георги Папакочев

Шокова терапия за училище Автор: Любослава Русева

Бележки върху (соц)носталгията Автор: Румен Аврамов

Кандия Автор: Васил Славов

Три истории за провала Автор: Васил Георгиев

Живей бавно Автор: Люба Александрова

Тревожно настроение Автор: Георги Малинов

Възвишение Автор: Милен Русков

Несвоевременни размисли – Част 3 Автор: Румен Леонидов

Влашки огньове Автор: Емил Андреев

Реконструкция Автор: Цвета Делчева

Оскверняването на догмата Автор: Златко Ангелов

Какво може да научи светът от финландската образователна система? Автор: Дайан Равич

Османските потайности: еничарите Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

За ушенцето, или воденичните камъни на идеологията… Автор: Ласло Гараци

Неоосманизмът и сърбите Автор: Дарко Танаскович

Престъпността в интернет – извън контрол? Автор: Миша Глени

Можете ли да дадете работа на сина ми? Автор: Славой Жижек

Няма филм без мрак Автор: Емир Кустурица

Април 2012

Молли и еретици Автор: Тарик Али

Призракът на Хавел Автор: Калеб Крейн

Консенсуси на българската памет Автор: Евгения Иванова

Национални поданици Автор: Александър Хемон

Всичко за продан? Автор: Майкъл Сандел

Идеята за равенство сред българите Автор: Владимир Свинтила

Никакъв македонец не бех,ама като го пише в документа, то те дразни… Автор: Михаил Груев

За да не се повтори никога! Автор: Христо Кючуков

Развратителното въздействие на администрациятавърху духа Автор: Владимир Свинтила

You’ve been deleted Автор: Златко Енев

Генералната мерзост на българския живот Автор: Владимир Свинтила

Мир Автор: Калин Терзийски

Зидини Автор: Люба Александрова

Птицелов Автор: Васил Славов

Любовно обяснение върху бамбукова кора Автор: Светлана Дичева

Залези Автор: Таня Рупел – Тера

Май Автор: Александър Шпатов

Ликвидацията на еничарския корпус – „dura necessitas“ Автор: Ибрахим Карахасан-Чънар

Конструирани спомени Автор: Шломо Занд

Разпънатите „Еротични спомени“ на Златко Ангелов Автор: Христо Блажев

Писането, изгубено из света Автор: Тим Паркс

Просто ги премахнете, мой човек Автор: Томас Хютлин

„Многоликият столичанин“ на Владимир Свинтила Автор: Христо Блажев

Не можеш да се учиш да четеш с Достоевски Автор: Венцислав Занков

Двете страни на медала Автор: Павел Ангелов-Пулиев

Как сa измислени еврейската и другите нации по света Автор: Христо Блажев

Историята на „Историята на О“ Автор: Кармела Чурару

12 + 2 страхотни разказа – Александър Шпатов Автор: Христо Блажев

Аз харесвам „Симетрия“ на Захари Карабашлиевили защо пишем рецензии за книги? Автор: Златко Ангелов

„Симетрия“ на Захари Карабашлиев –разочарованието на делника Автор: Христо Блажев

Унгария на Имре Кертес:една страна от погрешната страна на историята Автор: Имре Кертес

Хюкел или идънка – част 1 Автор: Владимир Свинтила

Четците Автор: Румен Леонидов

Как спрях да чета, или теорията на трите страници Автор: Георги Малинов

За края на четенето Автор: Велко Милоев

Провалът на европейските интелектуалци? Автор: Ян Вернер Мюлер

Това, което трябва да се каже Автори: Гюнтер Грас, Александър Андреев,Петер фон Бекер, Милен Радев

Гюнтер Грас, антисемитизмът и инфлацията на злото Автор: Антъни Лърман

Тоалетната муза Автор: Чарлз Симич

Номенклатурната държава Автор: Веселин Кандимиров